Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проте ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дітей. Окрім цього, позивач просить в судовому порядку збільшити розмір аліментів та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісяця, оскільки 500 гривень, які були за рішенням суду стягнуто з відповідача на кожну дитину у 2016 році, в порівнянні з ринковими цінами на сьогоднішній день є замалою грошовою сумою, позаяк діти ростуть і потребують більших витрат. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, посилаючись на доводи викладені в позовній заяві. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник позивача [PERSON] позов підтримала, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків та не сплачує аліменти. Представник служби у справах дітей [PERSON] просила позов задовольнити. Малолітні діти [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що батько їх не провідує, але вони проти цього не заперечують. Відповідач [PERSON] двічі в судове засідання не з'явився. Викликалася належним чином шляхом надіслання судових повісток на зареєстровану адресу місця проживання, однак до суду повернулися конверти з відміткою «адресат не мешкає». Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без повідомлення причини, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Вислухавши учасників судового провадження, дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом достовірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 11, 13, 15). З копії витягу з протоколу комісії з питань захисту прав дитини Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 22.11.2017 року № 11 вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини вирішила зобов'язати орган опіки та піклування Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача (а.с. 26). Відповідно до письмового висновку орган опіки та піклування Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 27). Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину (ст. 166 Сімейного кодексу України). У відповідності до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно зі ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовну заяву [PERSON] про позбавлення батьківських прав слід задовольнити, позаяк позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дітей є доцільним та відповідає найвищим інтересам дитини. Також, суд вважає за необхідне роз'яснити відповідачу про його право, передбачене ст. 169 Сімейного кодексу України, на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, під час розгляду якого буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Щодо позовних вимог позивача про збільшення розміру аліментів суд дійшов до наступних висновків. Так, [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно довідки наданою Березинською селищною радою Тарутинського району Одеської області № 144/02-07 від 24.01.2018 року діти мешкають з позивачем та знаходяться на її утриманні (а.с. 22). Згідно виконавчого листа № 514/737/16-ц (провадження у справі № 2/514/340/16) виданого Тарутинським районним судом Одеської області 26.07.2016 року з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 500 гривень на кожну дитину щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону і до досягнення ними повноліття (а.с. 18-19). Як встановлено в судовому засіданні позивач за період з 01.10.2017 р. по 31.03.2018 р. не отримувала з відповідача [PERSON] аліменти згідно виконавчого листа № 514/737/16- ц від 26.07.2016 року (а.с. 20). Станом на 01.02.2018 року заборгованість по аліментам [PERSON] становить 29500,00 грн., що підтверджується довідкою - розрахунком виданого Новоукраїнським РВ ДВС Кіровоградської області (а.с. 21). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Така правова позиція сформульована ВСУ у постанові від 05.02.2014 року по справі № 143цс13. Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року № 2246-19 прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Виходячи з прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, який має забезпечуватись насамперед батьками, рівного обов'язку батька та матері по утриманню дитини, зважаючи на зміну розміру прожиткового мінімуму в сторону збільшення, присудженню підлягають аліменти у твердій грошовій сумі, рівній 930,00 грн. щомісячно, починаючи з 01.01.2018 по 01.07.2018 р.; 972,0 грн., починаючи з 01.07.2018 р. по 01.12.2018 р., 1013,50 грн., починаючи з 01.12.2018 р. і до повноліття дитини. Таким чимном, суд дійшов висновку про збільшення розміру аліментів в розмірі 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку. Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved