Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.07.2007 року їй та її чоловіку [PERSON] належить по ? частці на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (м.Дзержинську) Донецької області. За вказаною адресою також зареєстрований племінник позивача [PERSON], який у 2016 року виїхав до Російської Федерації, при цьому не знявшись з реєстрації з зазначеної квартири. З того часу відповідач не мешкає за адресою своєї реєстрації, особистих речей його в квартирі не має, за житло не піклується, комунальні платежі не сплачує, поточні ремонти не проводить. З наведених підстав позивач ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач до судового засідання не зявилася, надала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом надіслання судової повістки про виклик разом з копіями відповідних документів та шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Судової влади України. Беручи до уваги думку позивача, який не заперечував проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до положень ст.ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Згідно з положеннями статей 55, 124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд зазначає, що між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом\~України та іншими нормативно - правовими актами. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1\~ст.\~81\~ЦПК\~України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.07.2007 року позивачу [PERSON] та її чоловіку [PERSON] належить по ? частці на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (м.Дзержинську) Донецької області відповідно до Витягу №15415493 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська від 31.07.2007 року. Відповідно до довідки, виданої КП «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради від 03.07.2018 в зазначеній квартирі зареєстрований [PERSON], родинних відносин з позивачем не має. Крім того, судом встановлено, що з грудня 2016 року відповідач не мешкає у вказаному житловому приміщенні і не проявляє будь-якого бажання у ньому мешкати, власних речей не зберігає, обовязки з утримання житла не виконує, що підтверджується актом вуличного комітету від 03.07.2018, складеного головою вуличного комітету у присутності двох свідків (сусідів). З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ([PERSON], 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156\~ЖК УРСР\~до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, наділені члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з\~ст.405\~ЦК України\~члени сім'ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону .\~Житлове\~приміщення,\~яке\~вони\~мають право\~займати,\~визначається\~його\~власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пунктом 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову\~практику в\~справах про\~захист права\~власності та\~інших речових\~прав» №5\~від 07.02.2014\~розяснено,\~що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Отже, проаналізував всі обставини справи, суд доходить висновку, що позивач по справі [PERSON] правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а тому такими, що підлягають задоволенню. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви до суду в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved