Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з уточненим позовом до [PERSON] , третя особа- служба у справах дітей Виноградівської РДА, зокрема просить суд зобов`язати відповідачку [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні, розпорядженні позивачці [PERSON] належної їй власністю - жилим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , визнати її такою, що втратила право користування, проживання в даному будинку, знятися з реєстрації в указаному жилому будинку разом із малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] у 20 денний строк з дня вступу судового рішення в законну силу. В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є рідна донькою позивачки. Враховуючи правила надання субсидій факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачці оформити субсидію, створює додаткові витрати за комунальні послуги, позбавляє права розпорядитися майном на власний розсуд. Відповідачка не приймає участі в утриманні житла, більше чотирьох років без поважних причин не проживає у спірному будинку, а тому на підставі ст.71ЖК України втратила право користування таким. Позивач неможе отримати субсидії на комунальні послуги через те ,що в даному помешканні зареєстрована відповідачка [PERSON] ..Таким чином, відповідач заважає позивачу вільно користуватись належним їй на праві приватної власності будинком та в добровільному порядку знятись із реєстрації не збирається, а тому позивач звернулась з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та просять позов задоволити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та повідомила суд про те, що [INFO] року народила другу дитину, просила суд відмовити у задоволенні позову. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В судовому засіданн встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-14). Відповідач [PERSON] є рідна донькою позивачки. З Акту депутата Виноградівської міської ради за №12 від 12.12.2018 року вбачається, що в м . Виноградів [ADDRESS] , відповідачка [PERSON] , не проживає більше чотирьох років (а.с.18) Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідачка [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] ,2005 року народження, не проживають в спірному будинку [ADDRESS] понад три з половиною років, хоча час від часу приходить до будинку. Свідки [PERSON] та [PERSON] , дали аналогічні суду пояснення. Відповідно до ст. ст.71,72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, суд звертає увагу на те, що посилання позивача в позовній заяві на вимоги ст. 71 ЖК України є безпідставними, оскільки будинок належить позивачці [PERSON] на праві приватної власності і питання визнання члена сімї власника житла таким, що втратив право на користування цим житлом регулюються нормами ст. 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У розумінні п. 1ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі Пауєлл та Райнер проти Великобританії від 21.02.1990, Кривіцька та Кривіцький проти України від 02.12.2010 та Рохля проти Українивід 17.05.2011). У Рішенні Європейського суду з прав людини Кривіцька та Кривіцький проти України (№8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , без порушення встановленого законом порядку зі згоди власника будинку, що також стверджується довідкоюВиноградівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області за №Р-22 від 02.01.2019 року (а.с.21) На підставі зібраних доказів судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у житловому будинку за адресою в [ADDRESS] », з поважних причин, оскільки позивач чинить їй перешкоди у користуванні житлом, змінила замки у вхідних дверях будинку та ключі від замка вхідних дверей не передала відповідачці, хоча у будинку знаходяться особисті речі та майно відповідачки, яке вона придбала для семе та своєї дитини. Крім того, відповідач не має іншого житла, та змушена тимчасово проживати у будинку родичів. Доводи позивачки [PERSON] про те, що реєстрація відповідачки [PERSON] , заважає позивачцйі в оформленні субсидії, не знайшли свого підтвердження, зокрема позивачкою не надано до суду докази звернення її до органів соціального захисту для отримання відповідної субсидії, а також те, що саме відповідачка [PERSON] перешкоджає їй оформити субсидію, а тому зазначені обставини не можуть бути підставою для визнання відповідачки [PERSON] та її двох дітей, такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно ч. 4ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Аналізуючи всі зібрані докази по справі та оцінюючи їх в сукупності та справедливості, суд приходить до висновку, що право користування відповідачем вище зазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п.1ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, а визнання відповідача втратившим право на користування житлом є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed