Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності. В якій прохала: визнати за [PERSON] , право особистої приватної власності на 4/5 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 92,3 м.кв. Визнати за [PERSON] , право особистої приватної власності на 1/5 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 92,3 м.кв. В обгрунтування позову зазначила, що, 29.09.2006 [PERSON] уклала шлюб з відповідачем. Згідно договору купівлі-продажу від 13.10.2010, укладеного між ВАТ «Полтавський домобудівельний комбінат» та [PERSON] , який був посвідчений ПН ПМНО Матвієнко В.О. №482, була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 92,3 м.кв. Згідно п.2 договору продаж вчинено за 369 200 гривень. Право власності зареєстровано за відповідачем ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» 12.05.2010. Згідно довідки №748 від 04.11.2019, [PERSON] проживає разом з чоловіком - [PERSON] та сином - [PERSON] без реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 92,3 м.кв. Вищевказана квартира була придбана частково за особисті кошти позивача в сумі 215 000 грн., інша решта коштів в сумі 154 200 грн. були спільними коштами позивача та відповідача. Гроші в сумі 215 000 грн. позивачу надали її батьки для придбання квартири, тому відповідно до вимог ч.1 ст. 57 СК України 3/5 часини квартири є її особистою приватною власністю. На думку позивача, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] є 2/5 частини квартири вартістю 154 200 грн., відповідно кожному з них належить 1/5 частина квартири вартістю 77 100 грн. Вважає, що їй на праві власності належить 4/5 частин вищевказаної квартири. З відповідачем на даний час виникають суперечки відносно квартири, відповідач не визнає її право власності на частку в квартирі, відмовляється реєструвати її, позивача та сина за фактичним місцем проживання через що звертається до суду з даним позовом (а.с.1). 24 грудня 2019 року ухвалою судді позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності - залишено без руху.Заяву [PERSON] про забезпечення позову - повернуто. (а.с.16,17) 15 січня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження в справі №№554/11449/19. Розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 14.30 годин на 13 лютого 2020 року (а.с.27). 15 січня 2020 року ухвалою суду заяву про забезпечення позову [PERSON] - задоволено. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що на праві приватної власності належить [PERSON] , заборонивши [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири до розгляду справи та набранням рішення законної сили. (а.с.28,29) В судове засідання представник позивача [PERSON] за ордером [PERSON] не з`явився, будучи у встановлений ЦПК України спосіб повідомлений. Надіслав суду заяву про розгляд справи без його участі.(а.с.64) Відповідач [PERSON] до суду 13.02.2020 та 24.03.2020 не з`явився, будучи повідомленим на останню відому судові адресу, через що судова повістка вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (ст. 131 ЦПК України). (а.с.43,44,53,54) Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29.09.2009, зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №1656, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29 вересня 2006 року (а.с.2). В період шлюбу подружжя придбало спірну квартиру [INFO] . Квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] , що підтверджується копіями: договору купівлі-продажу укладеного між ВАТ «Полтавський домобудівельний комбінат» та [PERSON] 13.04.2010, посвідченого ПН Полтавського МНО Матвєєнко В.О., зареєстровано в реєстрі №482; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» за №26097252 від 12.05.2010 та записано у реєстрову книгу №152 за реєстровим №20974. (а.с.4-6). Як слідує із договору, квартира [ADDRESS] , була придбана за 369 200 гривень. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що спірна квартира за адресою - квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки придбана в період шлюбу. Після реєстрації шлюбу 09.04.2010 [PERSON] уклала договір про надання безповоротної фінансової допомоги з [PERSON] , за умовами якого [PERSON] передає у особисту приватну власність [PERSON] грошові кошти у сумі 215 000 грн., для придбання квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с.9). Таким чином, у вартість придбаного майна входять кошти [PERSON] у розмірі 215 000 гривень, отримані нею від матері [PERSON] за договором про надання безповоротної фінансової допомоги. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Одночасно відповідно до 1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 Сімейного кодексу України). У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція норми ст.60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постановах ВС України від 07.02.2018 № 654/5243/14 та від 24.05.2017 у справі №6-843цс17. Таким чином, [PERSON] перебуваючи у шлюбі з [PERSON] отримали у власність трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] загальною власністю 369 200 гривень, у вартість придбаного майна входять кошти [PERSON] у розмірі 215 000 гривень, отримані нею від матері [PERSON] за договором про надання безповоротної фінансової допомоги. На підставі викладеного суд приходить до висновку, визнати за [PERSON] , право спільної сумісної власностіна 4/5 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 92,3 м.кв. Визнати за [PERSON] , право спільної сумісної власності на 1/5 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 92,3 м.кв. Судові витрати по справі сплачені позивачем при подачі позовної заяви до суду складають 2 921 грн. (а.с.12). Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Також стягнути з [PERSON] судові витрати сплачені позивачем при подачі позову.

Outcome: approved