Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона з 18 серпня 2018 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Неповнолітніх дітей від шлюбу вони не мають, однак відповідач не бажає розірвання їх шлюбу через органи РАЦСу. Сімейно-шлюбні відносини між ними припинилися з липня 2019 року через втрату взаєморозуміння, різницю погляді на сімейне життя, обов`язки з ведення спільного господарства, вони стали один одному чужими людьми. Вважає, що сім`я з відповідачем розпалась остаточно і не може бути відновлена та просить суд розірвати шлюб. Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30 квітня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. В судове засідання сторони не з`явились. В матеріалах позову міститься заява позивача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, на позові наполягає. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому статтею 128 ЦПК України, відзиву на позов не подав. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та відсутність заяви позивача про розгляд справи в заочному порядку з винесенням по справі заочного рішення, що є обов`язковою підставою для розгляду справи в заочному порядку (пункт 4 частини першої статті 280 ЦПК України), суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних підстав. Згідно статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як встановлено судом, сторони зареєстрували шлюб 18 серпня 2018 року, про що Довгинцівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного сану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області , зроблено відповідний актовий запис № 257 (а.с. 7 - копія свідоцтва). Шлюбні відносини між сторонами припинені. У частинах 3,4 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень статей 105, 110, 112 СК України, якщо суд встановив, що подальше спільне життя подружжя і збереження родини неможливо, він приймає рішення про розірвання шлюбу. Згідно пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Оскільки сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, подружжя не веде спільного господарства, мають окремий бюджет, сім`я фактично розпалася, шлюб існує формально, належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, тому аналізуючи зібрані по справі докази та з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та розірвання шлюбу. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до заявлених вимог та поданої до суду заяви, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу залишити позивачу шлюбне прізвище « [PERSON] ». Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, тому вони покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved