Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус КМНО [PERSON], Реєстраційна служба ГУЮ у м. Києві, КМ БТІ про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та застосування наслідків недійсності правочину. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] було розірвано, а квартиру [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю подружжя. За цим рішенням в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за позивачем та відповідачем [PERSON] право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] за кожним. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.05.2014 року рішення суду першої інстанції в цій частині залишено без змін. З метою оформлення права власності на 1/2 частину квартири позивач звернулася до відповідних державних органів, що здійснюють реєстрацію права власності, та дізналася, що відповідач [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 28.08.2013 року. Зазначає, що нотаріально посвідченої згоди на відчуження квартири, яка на момент продажу була спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], позивач не надавала. Вважає, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 28.08.2013 року укладений з порушенням вимог чинного законодавства, тому просила визнати цей договір недійсним. Також просила суд застосувати наслідки недійсності правочину та зобов'язати кожну із сторін за договором повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідач [PERSON], не погоджуючись із заявленим позовом, звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про припинення права власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину цієї квартири. Свої зустрічні позовні вимоги обгрунтував тим, що на час ухвалення рішення Апеляційним судом м. Києва 29.05.2014 року, яким рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 року в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON], спірна квартира вже була відчужена відповідачем [PERSON] за договором купівлі-продажу від 28.08.2013 року [PERSON] Таким чином, право власності [PERSON] на 1/2 частину спірної квартири припинилося шляхом укладання договору купівлі-продажу, і, відповідно, право власності на цю частину квартири виникло у [PERSON] Вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанції порушують його права, як власника, і підлягають захисту в судовому порядку. Зазначив також, що відповідач [PERSON] мав право розпорядитися належною йому на праві власності 1/2 частиною квартири [ADDRESS], а вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору не підлягають задоволенню, оскільки з цих вимог не випливає, що продаж квартири зачіпає права та інтереси позивача за первісним позовом. В судовому засіданні позивач за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом та її представник, первісний позов підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві, просили суд первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі зустрічні позовні вимоги з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, первісний позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, направив письмові заперечення на первісний позов, в яких зазначив, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності від 21.05.2012 року. Рішення Дарницького суду м. Києва про припинення шлюбу та поділ майна між ним та [PERSON], прийняте 11.03.2013 року, набрало законної сили лише 29.05.2014 року, тобто до цього часу спірна квартира знаходилася у повній одноосібній приватній власності [PERSON] і під жодним обтяженням не перебувала, а, відтак, договір купівлі-продажу укладений на законних підставах. Просив винести рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася, направила до суду письмові пояснення, в яких зазначила про те, що нею до посвідчення спірного договору купівлі-продажу було з'ясовано, що квартира не є об'єктом спільної сумісної власності, є особистою приватною власністю [PERSON], що підтверджується його письмовою заявою та здійснено вичерпний комплекс дій по встановленню правового режиму відчужуваного майна. Просила слухати справу без її участі. Третя особа - Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Третя особа - Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в судове засідання свого представника не направили, надали суду письмові пояснення, в яких просили розглядати справу без їх участі та винести рішення згідно вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.12.1999 року. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було придбано, зокрема, квартиру [ADDRESS], зареєстровану на ім'я [PERSON] Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, квартиру [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано право власності на цю квартиру по 1/2 частині за кожним з подружжя (а.с. 6-10). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.05.2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 року, зокрема, в частині визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнання права власності на цю квартиру по 1/2 частині за кожним з подружжя (а.с.11-16). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Слід також зазначити, що [PERSON], звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, серед інших вимог, просив визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним та [PERSON] право власності по 1/2 частині вказаної квартири за кожним. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.03.2013 року, зокрема, встановлено, що, квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, 28 серпня 2013 року [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 1315 (а.с. 17-18). При цьому, [PERSON], укладаючи договір купівлі-продажу квартири свідчив, що відсутні особи, прав чи інтересів яких може стосуватися укладення цього договору, квартира є його особистою приватною власністю, щодо неї не ведуться судові спори, тощо (п. 7 Договору). Державна реєстрація права власності на квартиру була здійснена за [PERSON] Відповідно до вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Судом встановлено, що письмової згоди [PERSON] на відчуження квартири не надавала. Нотаріусом питання про надання [PERSON] письмової згоди на укладення оспорюваного правочину також не вирішувалося у зв'язку з тим, що в паспорті відповідача [PERSON] був відсутній штамп про реєстрацію шлюбу, а останній не повідомив нотаріуса про перебування у шлюбі та наявності судового рішення. Тобто, на момент укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], квартира [ADDRESS] була спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], а останній одноосібно розпорядився спільним сумісним майном подружжя на власний розсуд без згоди другого з подружжя. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 28.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON], недійсним. Разом з тим, позовні вимоги [PERSON] про застосувати наслідків недійсності правочину та зобов'язання кожну із сторін за договором повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину задоволенню не підлягають з огляду на таке. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угод недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що позивач [PERSON], яка не є стороною оспорюваного правочину, не позбавлена можливості в інший спосіб відновити своє порушене право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Що стосується вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про припинення права власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину цієї квартири, суд вважає їх такими, що задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на момент розгляду справи спірна квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], а, відтак, вимога про визнання за останнім права власності на 1/2 частину спірної квартири, як і вимога про припинення права власності [PERSON] на 1/2 частину цієї квартири, є безпідставними. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для захисту порушених прав позивача за зустрічним позовом у обраний ним спосіб.

Outcome: partial