Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, виділ в натурі та стягнення грошової компенсації. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що вона, з 06.06.1969 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] Рішенням Городищенського районного суду шлюб між ними розірвано. За час спільного проживання з відповідачем вони придбали автомобіль DAEWOO Nexia, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску та житловий будинок садибного типу, розташований по вулиці Сагайдачного (Ворошилова), 52 в м. Городище, Черкаської області. Зазначений вище транспортний засіб був проданий відповідачем без її згоди за 49900 гривень, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит з територіального сервісного центру № 7145 регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області. Придбаний за час шлюбу житловий будинок садибного типу по вулиці Сагайдачного (Ворошилова), 52 в м. Городище, Черкаської області зареєстрований на праві власності за відповідачем [PERSON] Відповідач в добровільному порядку відмовляється розділити майно та сплатити компенсацію половини вартості проданого ним автомобіля. Посилаючись на вищезазначене та на приписи ст.ст. 63, 65, 70 СК України, ст.ст. 364, 368, 370 ЦК України, просила визнати транспортний засіб DAEWOO Nexia, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску та житловий будинок садибного типу, розташований по вулиці Сагайдачного (Ворошилова), 52 в м. Городище, Черкаської області, обєктами спільної сумісної власності подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку садибного типу по вулиці Сагайдачного (Ворошилова), 52 в м. Городище, Черкаської області; виділити в натурі їй у власність із спільної сумісної власності 1/2 ідеальну частку житлового будинку садибного типу по вулиці Сагайдачного (Ворошилова), 52 в м. Городище, Черкаської області; стягнути з [PERSON] на її користь 24450 гривень, як грошову компенсацію 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу DAEWOO Nexia, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску та судові витрати. В свою чергу, відповідач [PERSON]Ю, звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації. Обґрунтовуючи свої вимоги, відповідач посилається на те, що він, з 06.06.1969 року по 25.03.2016 року перебував у шлюбі з позивачем [PERSON] За час спільного проживання в шлюбі ними придбано й інше майно, яке позивач не вказує у своїй позовній заяві, зокрема: млин власного виробництва - 2 шт.; подрібнювач кормів - 1 шт.; холодильник «Ока» - 1 шт.; холодильник «Snaige» - 1 шт.; мікрохвильова піч - 1 шт.; мультиварка- 1 шт.; електрогазгогата - 1 шт.; пральна машина «LG» автомат - 1 шт.; сушка для овочів електрична - 1 шт.; водонагрівач електричний - 1 шт.; телевізор «LG» - 1 шт.; січкарня (траворізка) - 1 шт.; станок комбінований (циркулярно-стругальний) - 1 шт.; електрозварювальний апарат - 2 шт., один марки ТС-250, другий марки Інвектор-250; болгарка електрична - 2 шт.; дрель електрична - 2 шт. Загальна вартість вказаного майна, на даний час, за ринковими цінами складає 72162,00 гривні. 17.02.2016 року, в присутності депутата Городищенської міської ради був складений акт обліку майна подружжя, що знаходиться в будинковолодінні по вулиці Сагайдачного (Ворошилова), 52 в м. Городище, Черкаської області, в який було внесено вищезазначене майно. З 23.02.2016 року він не проживає в будинковолодінні по вулиці Сагайдачного (Ворошилова), 52 в м. Городище, Черкаської області та позбавлений можливості цим майном користуватися. Посилаючись на приписи ст.ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України, п.23 Постанови ПВС України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», просив визнати майно домашнього вжитку (побутову техніку), яке знаходиться по вулиці Сагайдачного (Ворошилова), 52 в м. Городище, Черкаської області, обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна; стягнути з [PERSON] на його користь 36081 гривню, як грошову компенсацію за 1/2 частину вартості спірного майна домашнього вжитку та стягнути судові витрати. В ході судового розгляду, [PERSON] та його представник подали заяву про зменшення позовних вимог за зустрічною позовною заявою, згідно якої, посилаючись на уточнення вартості спірного майна та додавши Висновок експерта-оцінювача №143-10-17 від 19.12.2017 року, просили стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 35150 гривень, як грошову компенсацію за 1/2 частину вартості спірного майна домашнього вжитку. В судовому засіданні, позивач та його представник вимоги підтримали в повному обсязі. Вимоги відповідача по зустрічному позову не визнали та просили у їх задоволенні відмовити. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували. Зменшені вимоги по зустрічному позову підтримали. Вислухавши позивача та його представника, відповідача та його представника, свідка, експерта, спеціаліста, повно і всебічно зясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які надані сторонами та були досліджені в судовому засіданні, суд вважає наступне. Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідач по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.06.1969 року по 25.03.2016 року. Вести спільне господарство та проживати однією сімєю перестали з 23.02.2016 року. Сторони не заперечують, що під час шлюбу ними було придбано майно, яке є предметом спору в даній справі. Відповідно до довідки Територіального сервісного центру №7145 регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області, вих. №31/23/45-104 від 01.03.2016 року, [PERSON] здійснив перереєстрацію транспортного засобу легкового автомобіля DAEWOO Nexia, державний номер [NUMBER], 2008 року виготовлення на підставі договору купівлі-продажу №203 від 18.02.2016 року на громадянина [PERSON] Вартість за домовленістю сторін вказана в договорі 49900 гривень 00 копійок. Згідно зустрічної позовної заяви відповідача та його пояснень, наданих в судовому засіданні, отримані кошти від продажу автомобіля в сумі 49900,00 гривень, він, зі згоди позивача, повністю використав на своє лікування, так як хворіє на тяжку хворобу. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя, що свідчить про закріплення законодавцем презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя, навіть у випадках, коли майно, яке придбане подружжям під час шлюбу, зареєстроване на когось одного з них. У ч. 3 ст. 368 ЦК України, також зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У п. 23 Постанови ПВС України від 21.12.2007 № 11 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а у разі такого поділу, як зазначено у ч. 1 ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи з матеріалів справи, між сторонами шлюбний договір не укладався та будь-яких домовленостей щодо поділу майна, не було. Відповідно до п. 24 Постанови ПВС України від 21.12.2007 № 11 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. В судовому засіданні встановлено, що спірне майно, а саме: автомобіль, на час його продажу, та житловий будинок з надвірними будівлями, є набутими у шлюбі позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], не були придбані за кошти, які належали одному з подружжя, не є майном, яке виключено з цивільного обороту, не є річчю індивідуального користування, а тому, враховуючи вище викладене, суд вважає, що вбачаються всі підстави для визнання автомобіля DAEWOO Nexia, державний номер [NUMBER], 2008 року виготовлення, на час його продажу, та жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований по вулиці Сагайдачного (Ворошилова), 52 в м. Городище, Черкаської області, обєктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому позовна заява [PERSON], в цій частині, підлягає до задоволення. Щодо вимог позивача [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] на її користь 24450 гривень, як грошову компенсацію 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу DAEWOO Nexia, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, то суд вважає наступне. Відповідно до п. 30 Постанови ПВС України від 21.12.2007 № 11 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Як зазначалось вище, позивач та відповідач по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.06.1969 року по 25.03.2016 року. Спірний автомобіль був проданий згідно договору купівлі-продажу №203 від 18.02.2016 року. Вести спільне господарство та проживати однією сімєю, сторони перестали з 23.02.2016 року. Відповідач [PERSON] стверджує, а позивач [PERSON] не заперечувала, що частина спільного майна, в тому числі і автомобіль були продані, а отримані кошти витрачені на лікування відповідача з її відому та згоди. Тобто, на час продажу майна та використання отриманих коштів на лікування відповідача, позивач ніяких заперечень не мала. Зазначене, на думку суду, також підтверджується і подальшою поведінкою позивача, яка з вимогами про визнання укладеного відповідачем договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, що передбачено ч.2 ст. 65 СК України, до суду не зверталась. Беручи до уваги вищезазначене та те, що на час продажу автомобіля сторони перебували в шлюбі, вели спільне господарство, суд вважає що вони розпорядилися сумісним майном за взаємною згодою, а тому вимоги позивача, в цій частині, до задоволення не підлягають. Щодо вимог позивача [PERSON] в частині визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку садибного типу по вулиці Сагайдачного (Ворошилова), 52 в м. Городище, Черкаської області та виділити в натурі їй у власність із спільної сумісної власності 1/2 ідеальну частку житлового будинку садибного типу по вулиці Сагайдачного (Ворошилова), 52 в м. Городище, Черкаської області, то суд вважає наступне. Як зазначалось вище, згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а у разі такого поділу, як зазначено у ч. 1 ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами шлюбний договір не укладався та будь-яких домовленостей щодо поділу майна, не було. Враховуючи наведене, вимоги позивача [PERSON] в цій частині підлягають до задоволення. Згідно висновку експертного дослідження за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 13.01.2017 року, № 20-16, експертом було запропоновано два варіанти поділу будинковолодіння по вул. Сагайдачного (Ворошилова), 52 у м. Городище, Черкаської області (варіанти №1 та №2). Представник позивача найбільш прийнятним для [PERSON] варіант поділу зазначила №1 (додаток № 1 а та № 1 б до висновку). Згідно вказаного варіанту другому співвласнику [PERSON] виділяється: по житловому будинку: житлова кімната № 5-1, площею 19,1 кв.м; кімната № 9 (кухня), площею 11,0 кв.м.; по домоволодінню: веранда (а); прибудова (а-1), сарай (Б), 1/2 частка колодязя питного; 1/2 частка підвалу під житловим будинком; 1/2 частка вбиральні; 1/2 частка вимощення №11; 1/2 частка огорожі №8; сарай (Г); навіс (Д); ганок (а-2); яма вигрібна №10; огорожа №4; хвіртка №7; вимощення №1 (зелений колір на схемі). При цьому варіанті, перший співвласник [PERSON], частка якого в натурі після поділу стала більша в грошовому виразі, має виплатити другому співвласнику [PERSON] компенсацію в сумі 701 (сімсот одна) гривня 00 копійок. При цьому, провівши розподіл будинковолодіння за варіантом №1 (додаток № 1 а та № 1 б до висновку), суд вважає за необхідне, визначити, яка інша частина спірного будинковолодінні за цим варіантом має бути виділена відповідачу [PERSON] А саме: [PERSON] слід виділити по житловому будинку по вулиці Сагайдачного (Ворошилова), 52 в м. Городище, Черкаської області за варіантом № 1 висновку експертного дослідження за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 13.01.2017 року № 20-16 (додаток № 1 а та № 1 б до висновку): коридор № 7-1, площею 3,9 кв.м; ванну кімнату № 7-11, площею 3,8 кв.м; кухню № 8-1, площею 8,3 кв.м; житлову кімнату № 6-1, площею 15,0 кв. м; по домоволодінню: гараж (В); оглядову яму № 9; 1/2 частку колодязя питного; 1/2 частку підвалу під житловим будинком; 1/2 частку вбиральні; яму вигрібну № 11; 1/2 частку вимощення №11; 1/2 частку огорожі № 8; ворота № 2 (червоний колір на схемі). Вирішуючи дану вимогу позивача, суд не бере до уваги посилання відповідача та його представника на те, що висновки будівельно-технічної експертизи є невірними, оскільки, експертом при її проведенні, всупереч вимог п.2.3. «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комугального господарства України №55 від 18.06.2007 року, в розподіл були включені самочинно збудовані капітальні будівлі сарай (Г) та навіс (Д), оскільки вони повністю спростовуються поясненнями допитаних в судовому засіданні експерта, спеціаліста Городищенського відділку КП «ЧООБТІ», дослідженими в судовому засіданні матеріалами архівної справи на будинковолодінні, фототаблицею вказаних будівель, наданою стороною відповідача та технічним паспортом на житловий будинок №52 по вулиці Сагайдачного від 02.06.2017 року, згідно яких, зазначені споруди є тимчасовими будівлями, а тому дозвіл на введення їх в експлуатацію законом не вимагається та вони включаються в перелік нерухомого майна при його розподілі. Про те, що відповідач [PERSON] будував вказані споруди як тимчасові, також свідчить його подальша поведінка, зокрема те, що він за дозволом на планування та забудову надвірних споруд та із заявою про прийняття їх в експлуатацію по вул. Сагайдачного, 52 у м. Городище, в 2009 році не звертався, що підтверджується відповідною довідкою Городищенської міської ради Черкаської області № 344.02/18 від 30.03.2017 року, яка знаходиться у матеріалах справи. Щодо вимог відповідача [PERSON] за зустрічною позовною заявою, то суд вважає наступне. Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно ч.1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно зустрічної позовної заяви, [PERSON] зазначив, що перебуваючи в шлюбі з позивачем, ними, також було придбане і інше майно, а саме: млин власного виробництва - 2 шт., вартістю кожний по 8000 гривень, на суму - 16000 гривень; подрібнювач кормів - 1 шт., вартістю - 4000 гривень; холодильник «Ока Зм», вартістю - 2000 гривень; холодильник «Снайга», вартістю - 7795 гривень; мікрохвильова піч, вартістю - 2773 гривень; мультиварка, вартістю - 1190 гривень; електрогазова плита, вартістю - 6400 гривень; пральна машина «LG» - автомат, вартістю - 5800 гривень; сушка для овочів електрична, вартістю 1044 гривень; водонагрівач електричний, вартістю 3300 гривень; телевізор «LG», вартістю 4500 гривень; січкарня (траворізка), вартістю 5000 гривень; станок комбінований (циркулярно-стругальний), вартістю 4000 гривень; електрозварювальний апарат марки «ТС-250», вартістю 1000 гривень; електрозварювальний апарат марки «ТС-250 інвектор», вартістю 2580 гривень; болгарка електрична - 2 шт., вартість одної із діаметром на 180 мм - 1100 гривень, вартість другої із діаметром на 125 мм - 1000 гривень, а всього на суму 2100 гривень; дрель електрична - 2 шт., вартість одної 680 гривень, а вартість другої 2000 гривень, а всього на суму 2680 гривень. Загальну вартість вказаного майна, на час подачі зустрічної позовної заяви, [PERSON] зазначив за ринковими цінами, яка склала 72 162 гривні 00 копійок. Посилаючись на приписи ч.1 ст.70 СК України, просив стягнути з позивача [PERSON] на його користь половину вартості зазначеного майна, яка склала 36081 гривень 00 копійок. В подальшому, шляхом подачі письмової заяви, відповідач [PERSON], посилаючись на те, що за його ініціативою експертом-оцінювачем було зроблено вартісну оцінку зазначеного майна, яка склала загальну суму 70300 гривень 00 копійок, зменшив позовні вимоги та просив визнати зазначене майно обєктом сумісної власності подружжя, визнати за ним право на 1/2 його частину та стягнути з позивача на його користь 35150 гривень 00 копійок, як грошову компенсацію за 1/2 частину вартості спірного майна. В підтвердження вартості спірного майна, відповідач надав суду висновок експерта-оцінювача №143-10-17 від 19.12.2017 року, згідно якого ймовірна вартість майна згідно переліку, з врахуванням нормативного зносу та експлуатаційних дефектів, згідно проведених розрахунків становить 70300 гривень 00 копійок. Згідно ч.ч.1, 2, 3, 6 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (імя, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Відповідно до ч.1, 6 ст.106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обовязки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Для здійснення поділу майна і визначення суми компенсації суд встановлює вартість майна, що підлягає поділу. Вартість майна визначається за згодою сторін, а за її відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продане в цьому населеному пункті або місцевості. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник заперечували щодо вартості спірного майна, визначеної відповідачем [PERSON] Також, між сторонами не було досягнуто згоди щодо точного часу придбання чи виготовлення відповідачем спірного майна. Крім того, на час розгляду справи, частина майна була відсутньою та в судовому засіданні не представилось можливим встановити хто із сторін самостійно розпорядився цим майном на власний розсуд, що підтверджується доданими до справи актом обліку майна без дати, актом перепису майна від 25.09.2016 року та висновком по результатах проведеної перевірки від 12.04.2016 року, складеним інспектором Городищенського ВП Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області. Проте це майно, відповідачем було внесено в список спірного майна та по ньому, експертом-оцінювачем було проведено експертне дослідження (визначена ймовірна вартість). Таким чином, суд вважає, що відповідачем до списку майна, ймовірна вартість якого була визначена експертом-оцінювачем були внесені недостовірні дані щодо його кількості та виду. При цьому суд бере до уваги те, що при частковій наявності спірного майна, середньоринкова оціночна вартість спірного майна визначалась за аналогами, а не оцінювалось саме майно, перелік якого, згідно висновку від 19.12.2017 року, був складений експертом-оцінювачем зі слів відповідача [PERSON] Щодо висновку експерта-оцінювача №143-10-17 від 19.12.2017 року, то суд вважає наступне. Згідно ч. 6 ст. 102 ЦПК України, у висновку експерта, окрім іншого, повинно бути зазначено відомості про освіту, спеціальність експерта, стаж експертної роботи та хто був присутній при проведенні експертизи. Відповідно до вимог ч.7 ст. 102 ЦПК України, у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Згідно з ч.5 ст.106 ЦПК України, у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. При складенні висновку №143-10-17 від 19.12.2017 року, експертом-оцінювачем зазначені вимоги закону були порушені. Окрім того, згідно наведеного експертом-оцінювачем методу дослідження та інформації про аналоги, на підставі яких визначалась середньоринкова оціночна вартість, отриманої ним з мережі Інтернет (Додаток 1 до висновку), є незрозумілим в якому населеному пункті або місцевості за такими цінами продається майно аналогічне спірному. Беручи до уваги вищенаведене, суд відхиляє висновок експерта-оцінювача №143-10-17 від 19.12.2017 року, як неналежний та недостовірний доказ по справі, що не суперечить приписам ст.110 ЦПК України, згідно яких, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Враховуючи, що інших доказів щодо кількості та точних найменувань спірного майна стороною відповідача суду не надавалось та за відсутності заяв від останньої поданих в порядку ст.ст. 116, 149 ЦПК України про забезпечення доказів чи позову та призначення експертизи судом в порядку ст.103 ЦПК України, суд не знаходить підстав для задоволення вимог відповідача за зустрічною позовною заявою, а тому в них слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне, пропорційно до задоволених позовних вимог, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у сумі 6438 гривень 90 копійок. На підставі наведеного та

Outcome: approved