Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину ( з урахуванням зміни позовних вимог від 08.09.16 року), обґрунтовуючи його тими обставинами, що 20 квітня 2012 року між нею та відповідачем - [PERSON], [INFO], був укладений шлюб, який зареєстрований Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану РС ХМУЮ, про що зроблено актовий запис № 109. За час перебування в шлюбі, стверджує позивач, в них народилася спільна донька - [PERSON] Тімея - [PERSON], [INFO]. Після народження доньки, наголошує позивач, в них почалися постійні конфлікти та суперечки, через що спільне життя стало неможливим та нестерпним та вона змушена була переїхати з дитиною до своєї матері в смт. Солотвино. Позивач у заяві, датованій 25.07.2016 року, зазначає, що кожний із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, у звязку з чим шлюбні стосунки були фактично припинені місяць назад та з того ж часу вони почали жити окремо.Позивач зазначає, що на даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. За її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки як у неї, так і у відповідача на ґрунті сімейно-побутових проблем, та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги, ввважає, що за таких умов шлюб необхідно розірвати. Позивач посилається на п. З ст.56 Сімейного кодексу України, згідно якого , кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини та на п. З ст.105 Сімейного кодексу України, згідно якого, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Крім того, посилається на п.1 ст. 110 Сімейного кодексу України, за яким , позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Позивач вважає, що обставин, які б перешкоджали розірванню шлюбу саме в такий спосіб, - немає. Також позивач наголошує, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач, матеріально їй та їх дитині взагалі не допомагає, участі у її вихованні не приймає, внаслідок чого вона не має можливості сама утримувати їх малолітню доньку. Позивач наголошує, що утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є природним обов'язком батьків, зокрема ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Всупереч зазначеній вимозі, стверджує позивач, відповідач ухиляється від свого обовязку щодо утримання неповнолітньої дитини. Позивач наголошує, що між нею та відповідачем на момент предявлення цього позову, не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. Таким чином, зазначає позивач, з положення ст. 181 Сімейного кодексу України випливає, що вразі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той з подружжя, з ким вона проживає, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. Позивач зостережує, що Відповідач офіційно ніде не працює, проте має нерегулярний мінливий дохід, та частину доходу одержує в натурі. У зв'язку з цим, вона просить суд стягувати з нього аліменти на її користь на утримання дитини у твердій грошовій сумі, по 1500 (одна тисяча пятсот) гривень щомісяця. Позивач посилаючись на ч. 1 ст. 184 СК України, згідно якої, «Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі» та на п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року,за змістом якого « у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини», просить шлюб між нею - [PERSON], та відповідачем - [PERSON], зареєстрований 20 квітня 2012 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану РС ХМУЮ, про що складено актовий запис № 109 розірвати; Стягнути з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] Тімеї - [PERSON], [INFO] року народження, в розмірі 1500 (одна тисяча п'ятсот) гривень, щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви. В судовому засіданні позивач підтримала позов, просила його задовольнити, додатково пояснивши, що вона має мінливий дохід, приблизно 1000 гривень на місяць, офіційно не працевлаштована, дитина мешкає на Закарпатті з її батьками та з нею, вона приїздить до Харкова для розгляду цієї справи, просить стягнути аліменти у твердій сумі, бо в подальшому не в змозі буде приїжджати до Харкова та подавати нові позови у разі зміни обставин у відповідача, а саме якщо він не буде мати стабільного заробітку або не буде працювати, й на цей час вона не знає чи він працює « офіційно чи неофіційно», не протязі 10 місяців після того, як позивач вимушена була з дитиною виїхати з Харкова до своїх батьків на постійне проживання, відповідач « жодної копійки « на утримання дитини не надав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] ТімеїЄлизавети [PERSON] у розмірі 1500 гривень щомісячно, визнав позов в частині вимоги про розірвання шлюбу, не заперечував проти стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.07.2016 року і до досягнення дитиною [PERSON] ТімеєюЄлизаветою [PERSON], [INFO], повноліття, обґрунтовуючи заперечення тими обставинами, що Відповідач також приймає участь в утриманні дочки, крім того Позивачка фактично покинула родину забравши з собою дитину та частину спільного майна та, не повідомляючи Відповідача, зникла в невідомому напрямку. Представник відповідача зазначав, що Відповідач неодноразово звертався до правоохоронних органів з заявами про встановлення місця перебування Позивача та дитини, які позитивного результату не дали та лише після початку розгляду справи в суді Відповідачу стало відомо, що Позивач без його відома та згоди вивезла дитину до своїх батьків в Закарпатську область. Представник відповідача стверджував, що весь цей час Відповідач не мав фізичної можливості виконувати свої батьківські обовязки, в тому числі і щодо надання матеріальної допомоги, оскільки не знав де знаходиться Позивач та їх донька.У вересні 2016 року, після того як розпочались судові спори та Позивачка повідомила Відповідача про місцезнаходження дитини, Відповідач одразу ж намагався побачитись з дитиною, однак не зміг цього зробити завдяки перешкоджанням Позивачки. Враховуючи ситуацію, яка склалась та віддаленість місцезнаходження дитини, Відповідач вирішив матеріально підтримувати дитину шляхом направлення поштових посилок. Так, стверджував представник відповідача, надавши документальне підтвердження, за період з вересня 2016 року по лютий 2017 року, Відповідач направив поштою адресу місця проживання дитини: Закарпатська обл., Тячівський район, с.м.т. Солотвіно, вул. Маяковського, б. 6, цінні посилки з речами, продуктами харчування та іграшками для дочки на загальну суму 3 400,00 грн., а саме: 03.09.2016р. - вартістю 1 200,00 грн.; 10.10.2016р. - вартістю 1 000,00 грн.; 21.12.2016р. - вартістю 600,00 грн.; 04.02.2017р. - вартістю 600,00 грн. Представник відповідача, зазначав, що Відповідач ніколи не забував своєї дочки та постійно намагається спілкуватись з нею. Однак, враховуючи малий вік дитини та віддаленість її місцезнаходження Відповідач фактично позбавлений можливості це робити. Представник відповідача вважає, що надання позивачем до суду чеків з магазинів та аптек за останні декілька місяців, з яких вбачається, що Позивачка купляла продукти на території міста Харкова та Харківської області, взагалі не містять нічого, що могло б бути призначено для маленької дитини. Щодо стягнення з Відповідача фіксованої суми аліментів на утримання дитини, представник відповідача зазначив, що таке стягнення можливе лише в тому випадку, коли платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, а в зазначеній справі, Відповідно до Довідки № 140 від 11.07.2016 р. Відповідач з квітня 2015 року працює в ТОВ «БІКОРМ» на посаді «охоронця» та згідно Довідки про доходи № 33 від 08.02.2017 р. Відповідач отримує заробітну плату, середній розмір якої складає 3 000,00 грн. на місяць. Наполягав, що враховуючи такі дані, відсутні передбачені законом підстави для стягнення з Відповідача аліментів в твердій грошовій сумі. Наполягав на врахуванні стану здоровя та матеріального стану Відповідача при визначені розміру аліментів, стверджував, що Відповідач не заперечує проти надання допомоги та бажає приймати участь в утриманні та вихованні своєї дитини, однак, просить при визначенні розміру аліментів взяти до уваги стан його здоровя та необхідність придбання ліків для власного лікування. Так, згідно Довідки до Акту огляду МСЕК від 02.12.2015 р. Відповідачу було безстроково присвоєно II групу інвалідності, у звязку з захворюванням серця, у звязку з чим, лише в лютому 2017 року Відповідачем було придбано медичних препаратів для власного лікування на суму 680,00 грн. Постійна необхідність у придбанні дорогих ліків безпосередньо впливає на матеріальне становище Відповідача та його здатність сплачувати аліменти. Крім того, представником відповідача зазначалося у письмових запереченнях, що всупереч позовним вимогам, Позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що Позивачка потребує матеріальної допомоги та її особистих доходів не вистачає для повноцінного утримання дитини, хоча сама Позивачка є здоровою та працездатною людиною. Суд вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи, дослідивши надані сторонами доказами, приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. Сторони перебувають у шлюбі з 20.04. 2012 року, сім»я сторін фактично розірвана приблизно з липня 2016 року, відродити її не виявляється можливим. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] ТімеюЄлизавету [PERSON], [INFO], на утримання якої зобовязані надавати матеріальну допомогу у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України. Згідно ст. 182 ч.1 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує : стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 183 СК України: «1. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.» Відповідно до ст. 184 СК України: «1. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.» Судом встановлено, що відповідно до Довідки № 140 від 11.07.2016 р., Відповідач з квітня 2015 року працює в ТОВ «БІКОРМ» на посаді «охоронця». Згідно Довідки про доходи № 33 від 08.02.2017 р. Відповідач отримує заробітну плату, середній розмір якої складає 3 000,00 грн. на місяць , крім того відповідач отримує пенсію у звязку з інвалідністю у розмірі 1200 гривень. Таким чином, доводи позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у твердій грошові сумі у звязку з тим, що він не має регулярного доходу, не обґрунтовані, не доведені належними доказами, спростовуються наданими відповідачем доказами. З викладеного вбачається, що відсутні передбачені законом підстави для стягнення з Відповідача аліментів саме в твердій грошовій сумі. . Відповідно до ст. 182 СК України: «[PERSON] визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення.» Так, згідно Довідки до Акту огляду МСЕК від 02.12.2015 р. Відповідачу було безстроково присвоєно II групу інвалідності, у звязку з захворюванням серця та лише в лютому 2017 року Відповідачем було придбано медичних препаратів для власного лікування на суму 680,00 грн. Таким чином, відповідачем суду доведено наявність «безстрокової» необхідності у придбанні дорогих ліків, що враховується судом при зясуванні матеріального становища Відповідача та його здатності сплачувати аліменти. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України: «1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.» Всупереч зазначеним вимогам, Позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вимог про стягнення аліментів саме у твердій сумі 1500 грн., крім того сама ж Позивач зазначила, що така її вимога заявлена та той випадок, що у Відповідача зміняться у майбутньому життєві обставини та вона не бажає з урахуванням таких змін знов позиватися до Відповідача. Що ж до вимоги позивача про розірвання шлюбу з відповідачем, вона підлягає задоволенню за наявності правових підстав для того, викладені позивачем обставини на підтвердження такої вимоги знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не заперечуються відповідачем. На підставі ст. ст.110,112, 180, 182,184 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial