Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини та повідомила, що з 2012 року вони з відповідачем перебували у шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . З 2016 року сторони проживають окремо. Позивач зазначає, що з моменту припинення спільного проживання відповідач участі у вихованні сина не приймає та не цікавиться ним. При цьому зазначає, що відповідач є людиною працездатного віку, має постійну роботу, отримує достатній заробіток. За таких обставин, позивач просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі ј частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути витрати на оплату правничої допомоги. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2020 року було відкрите спрощене позовне провадження в справі без повідомлення (виклику) осіб та надіслано за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Відповідач в установлений строк подав відзив на позов. Заперечуючи щодо задоволення позову в повному обсязі, останній вказував, що позивач не довела існування фактичних шлюбних відносин між сторонами, не надала доказів встановлення його батьківства, а також щодо його працездатності, постійної роботи, достатнього заробітку. При цьому просив суд також зобов`язати відповідача надати відзив на позов. Відповідно до ст. 174 ЦПК України подання заяв по суті, в тому числі й відповіді на відзив, є правом особи, а тому в суду відсутні підстави для зобов`язання надавати такий відзив. Суд може зобов`язати лише державний орган чи орган місцевого самоврядування подати відповідну заяву по суті справи (крім позову), що в даному випадку не може бути застосоване, а тому таке клопотання не ґрунтується на нормах чинного законодавства та в його задоволенні слід відмовити. При цьому, позивач скористалася своїм правом та надала відповідь на відзив. В своїй відповіді вказувала, що позовні вимоги стосуються виключно батьківських обов`язків, а не обов`язків подружжя. Зазначає, що актовий запис про народження сина був вчинений на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства, державна реєстрація народження сина проведена відповідно до ст.126 СК України, батьком дитини є [PERSON] . Крім того вказує, що останній неодноразово надавав згоду на виїзд дитини за межі держави, називаючи себе батьком сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач своїм правом на надання заперечень не скористався. Будь-яких клопотань від сторін до суду не надійшло. Дослідивши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом установлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04 жовтня 2013 року, актовий запис № 3714, а також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 29 жовтня 2020 року за № 00028342339. Щодо тверджень відповідача з цього приводу, то вони ґрунтуються на власних міркуваннях, запереченнях відсутності доказів, однак жодним чином не спростовують доказів наданих позивачем, які суд вважає належними та допустимими. Відповідно до довідки ТОВ «ЖЕО» від 25 вересня 2020 року № 2959, позивач проживає та зареєстрована разом із малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , (а.с. 4). Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов`язку батьків утримувати дітей і його виконання. Згідно положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч.2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За змістом ч.1 ст.184 СК України лише за заявою стягувача суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно положень ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 19 років з 1 липня 2020 року становить 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Дитині виповнилося 7 років. Суд звертає увагу, що відповідач доказів виконання своїх обов`язків по утриманню дитини не надав, а тому суд дійшов висновку про їх не виконання та порушення відповідного права особи, яке підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання дитини (аліментів). Визначаючись щодо розміру та способу стягнення аліментів, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дитину до її повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, те, що відповідач здорова, працездатна особа та має можливість надавати матеріальну допомогу, а дитина потребує такої допомоги. Суд бере до уваги, що відповідач доказів неможливості утримувати дитину, відомостей про незадовільний стан здоров`я, підтвердження того, що у нього на утриманні знаходяться інші особи суду не надав. Тому, суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов`язок батьків по її утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі, про який клопоче позивач. При визначені розміру аліментів судом враховані всі повідомлені обставини, передбачені ст.182 СК України. Аліменти підлягають стягненню в контексті ст. 191 СК України з дня пред`явлення позову, тобто в даній справі з 30 вересня 2020 року. На підставі ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 840,80 грн судового збору, а також на користь позивача 650,00 грн витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved