Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з цим позовом в інтересах [PERSON] , зазначаючи, що останній рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 04.06.2015 року визнаний недієздатним, над ним встановлено опіку та призначено її, [PERSON] , його опікуном. На даний час в провадженні Ярмолинецького районного суду Хмельницької області перебуває цивільна справа № 689/1426/16-ц за позовом ПАТ «Акцент-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 18.01.2014 року у розмірі 13641,18 грн. Відповідно до вказаного кредитного договору [PERSON] отримав кредит у ПАТ «Акцент-Банк» у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач вказала, що до подання вказаного позову Банком їй не було відомо про отримання її чоловіком [PERSON] кредиту. У 1970 році [PERSON] отримав важку черепно-мозкову травму, у зв`язку з чим страждає психічним захворюванням та отримав статус інваліда першої групи. У 2005 році [PERSON] проходив стаціонарну психіатричну експертизу та був визнаний таким, що не повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Позивач зазначила, що їй [PERSON] пояснив, що зі своєї волі не укладав вказаний кредитний договір, а останній був укладений від його імені іншою особою із використанням його паспорта. Позивач вказала, що, оскільки на час укладання кредитного договору її чоловік [PERSON] був психічно хворий та перед цим визнавався таким, що не повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, вважає, що, навіть за умови, що спірний договір був укладеним ним особисто, він при цьому не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. У зв`язку з цим, посилаючись на статтю 225 ЦК України, позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір б/н від 18.01.2014 року, укладений між ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] . В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду відзив на позову заяву, у котрому заперечував проти позову, вказуючи, що [PERSON] особисто звертався до відділення Банку з метою отримання кредиту, для чого надав оригінал паспорту та ідентифікаційного коду. При спілкуванні жодних сумнівів у його дієздатності у працівника Банку не виникло. У зв`язку з викладеним, представник відповідача просив суд відмовити позивачеві у задоволенні позову, а справу розглянути за його відсутності (а.с. 77). Суд, вислухавши позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.01.2014 року між ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 71). Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 04.06.2015 року [PERSON] визнаний недієздатним, над ним встановлено опіку та призначено його дружину, [PERSON] , його опікуном (а.с. 15). Вказаним рішенням суду було встановлено, що у 1970 році [PERSON] отримав важку черепно-мозкову травму, після чого захворів на психічне захворювання, у зв`язку з чим йому була встановлена перша група інвалідності загального захворювання. З 25.06.2014 року по 27.07.2014 року та з 16 по 25.01.2015 року [PERSON] перебував на лікуванні в Хмельницькій обласній психіатричній лікарні № 1. Відповідно до частин першої - третьої ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положенням статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами першою та другою ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2019 року по справі було призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено наступні питання: чи страждав [PERSON] психічним захворюванням на час укладання кредитного договору б/н від 18.01.2014 року з ПАТ «Акцент-Банк»? Чи в повній мірі [PERSON] розумів значення своїх дій та міг керувати ними під час укладання кредитного договору б/н від 18.01.2014 року з ПАТ «Акцент-Банк»? (а.с. 116). Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта Комунального некомерційного підприємства «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради № 366 від 25.06.2020 року [PERSON] на час укладання кредитного договору б/н від 18.01.2014 року з ПАТ «Акцент-Банк» страждав психічним захворюванням у вигляді органічного розладу особистості складного ґенезу (наслідки черепно-мозкової травми, церебрального арахноїдиту); встановити, чи міг [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладання кредитного договору б/н від 18.01.2014 року з ПАТ «Акцент-Банк» не представляється можливим (а.с. 171-176). Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Дослідивши висновок судово-психіатричного експерта, зібрані у справі докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що на час укладання спірного кредитного договору [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, з урахуванням того, що недієздатним [PERSON] був визнаний вже після укладення спірного договору, а відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, встановити, чи міг [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладення спірного кредитного договору, не представляється можливим. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову [PERSON] і відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з недоведеністю. Оскільки позивач відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави.

Outcome: dismissed