Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виїзд малолітніх дітей за кордон без згоди батька, в якому просить суд надати дозвіл на тимчасові періодичні виїзди за кордон малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO] без згоди батька [PERSON], [INFO] з обов'язковим поверненням до постійного місяця проживання в Україні, а саме за кордон: до Федеративної Республіки Німеччина, Австралійського Союзу, Австрійської Республіки, Аргентинської Республіки, Королівства Бельгії, Республіки Білорусь, Республіки Болгарія, Держави міста Ватикан, Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії, Федеративної республіки Бразилії, Республіки Вірменії, Грецької Республіки, Республіки Грузія, Королівства Данія, Естонської Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Держави Ізраїль, Республіки Індія, Республіки Ірландія, Республіки Ісландії, Королівства Іспанія, Республіки Казахстан, Канади, Китайської Народної Республіки, Республіки Кіпр, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Князівства Ліхтенштейн, Великого Герцогства Люксембург, Мальдівської Республіки, Республіки Мальта, Королівства Марокко, Республіки Молдова, Князівства Монако, Королівства Нідерландів, Нової Зеландії, Королівства Норвегія, Обєднаних Арабських Еміратів, Республіки Польща, Португальської Республіки, Російської Федерації, Румунії, Республіки Сан-Марино, Республіки Сербія, Республіки Сінгапур, Словацької Республіки, Республіки Словенії, Сполучених Штатів Америки, Королівства Таїланд, Турецької Республіки, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Республіки Хорватія, Чеської Республіки, Швейцарської Конфедерації, Королівства Швеція, Японської держави, тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, без згоди та супроводу батька, [PERSON], до досягнення [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO] шістнадцяти років та надати дозвіл [PERSON] або її офіційному представнику на оформлення та виготовлення проїзних та всіх необхідних документів для періодичних тимчасових виїздів з обов'язковим поверненням до постійного місця проживання в Україні дітей для виїзду за кордон у зазначені держави. В обґрунтування позову зазначила, що від шлюбу з відповідачем мають дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO], однак відповідач з 2012 року не провідує дітей, не забезпечує їх матеріальної, всіляко ухиляючись від виконання батьківських обов'язків, вихованням дітей вона займається самостійно. Оскільки між нею та відповідачем неможливо встановити діалогу з приводу участі у вихованні їх спільних дітей, так як вона не має постійного з ним зв'язку, відповідач безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дітей за межі України, тому просить задовольнити заявлені вимоги. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову, надала пояснення аналогічні викладеним в позові. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, заперечень не надав. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті Кривому Розі ради в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про слухання справи, не сповістив суд про причини своєї відсутності. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, з 27 листопада 2004 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.12 - копія свідоцтва про одруження), який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2012 року між ними розірвано (а.с. 17 - копія рішення суду). Від шлюбу мають малолітніх дітей: [PERSON] [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.10) та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 11), які проживають з матір'ю (а.с. 14 - копія довідки). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові № 6-15цс17 від 12 квітня 2017 року. яка згідно зі ст.. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, Суд враховує визначену статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дітей без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дітей за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дітей, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними. В зв'язку з цим надати дозвіл позивачу на виїзд дітей без супроводу батька до досягнення дітьми 16-річного віку на ряд зазначених нею країн, суд не вбачає можливим із зазначених вище підстав, тому заявлені вимоги не підлягають задоволенню. В силу статті 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed