Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою в якій вказує, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Відповідач по справі - [PERSON], який є сином позивача і вселився як член сім'ї позивача 11 січня 2001 року до вказаного будинку, не проживає в ньому понад 10 років. В той же час відповідач відмовляється в добровільному порядку знятися з реєстрації за вказаною адресою, в зв'язку з чим позивач вимушена нести витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, в тому числі і за зареєстрованого в цьому будинку відповідача. Враховуючи, що [PERSON] без поважної причини не проживає в зазначеному будинку понад десять років, в даному будинку відсутні його особисті речі, позивач [PERSON] вважає, що він втратив право користування вказаним житлом, а тому просить суд задовольнити її позовні вимоги та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] Представник позивача [PERSON], що діє від імені позивача по праві - [PERSON] на підставі довіреності від 23 жовтня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Соловар В.І. та зареєстрованої в реєстрі за № 2353, у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій наполягала на заявлених позовних вимогах, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, а на підставі ст. ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд в праві постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що дана позовна заява підлягає задоволенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, згідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 серпня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої слов'янської державної нотаріальної контори Донецької області Причепою В.Р. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-3059, Витягу Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов'янськ про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11621533 від 22 серпня 2006 року, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 105250964 від 27 листопада 2017 року єдиним власником житлового будинку [ADDRESS], є [PERSON] Пунктом 34 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 передбачено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, з домової книги для прописки громадян, які проживають за адресою: [ADDRESS], доданої позивачем до своєї позовної заяви, слідує, що місце проживання відповідача зареєстровано за вказаною адресою з 11 січня 2001 року. Натомість з акту обстеження матеріально-побутового стану родини від 24 жовтня 2017 року, підписаного керівником комітету мікрорайону «Лимани» м. Слов'янська - [PERSON], а також сусідами-свідками - [PERSON], маючої паспорт серії [NUMBER], виданий Слов'янським ГУ УМВС України в Донецькій області 29 грудня 2001 року, та проживаючої за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], маючої паспорт серії [NUMBER] виданий Слов'янським ГУ УМВС України в Донецькій області, та проживаючої за адресою: [ADDRESS], вбачається, що відповідач по справі - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2003 року по теперішній час, його особисті речі у даному будинку відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку, що, оскільки відповідач [PERSON], не будучи власником спірного будинку, без поважних причин не проживає в ньому з 2003 року, він не має права користуватися вказаним житлом, в зв'язку з чим, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved