Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що їй на підставі договору дарування від 19 липня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Кіровоградської нотаріальної контори [PERSON], належить на праві приватної власності квартира №44, яка знаходиться за адресою: вул. Родимцева Генерала, будинок №81 у м.Кіровограді. За цією ж адресою зареєстрований, але фактично не проживає відповідач [PERSON], який (відповідач), не є членом її (позивача) сімї, правових підстав на користування належним їй майном відповідач не має, реєстрація відповідача за вказаною вище адресою порушує її права як власника квартири, оскільки він (відповідач) не несе витрат по утриманню житла, в свою чергу, вона (позивач), будучи власником нерухомого майна, вимушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, не має можливості оформити субсидію, а також розпорядитися своєю власністю. З огляду на зазначене та з посиланням на ст. ст. 316, 318, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №44 по вул. Родимцева Генерала, будинок №81 у м. Кіровограді. Позивач в судове засідання надала заяву від 07.10.2016 року за вх. № 26308 про розгляд справи без її участі, позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання відсутні. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Зваживши доводи, викладені в позові на обгрунтування позовних вимог, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, у зв'язку з чим підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі договору дарування від 19.07.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №3-1249, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира №44, що знаходиться в м.Кіровограді, по вул.Родимцева Генерала, в будинку за номером 81. Зазначене право приватної власності на нерухоме майно зареєстровано за позивачем [PERSON] ОКП «Кіровоградське ООБТІ», рішення про реєстрацію права власності від 08.09.2005 року, номер запису 18307, в книзі 78, реєстраційний номер 5329287. Судом також встановлено, що відповідно до довідки, виданої КП «ЖЕО №2 Кіровоградської міської ради» від 02.08.2016 року №5364, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO] з 03.02.2012 року, однак за зазначеною адресою не проживає. Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Кіровоградській області від 10.08.2016 року місце проживання [PERSON], [INFO], з 03.02.2012 року зареєстровано за адресою: [INFO]. Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В свою чергу, ст.47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Більш того, на підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство ( ч.2 ст.64 ЖК України). З огляду на зазначене, судом відзначається, що відповідач [PERSON] не належить до членів сім'ї власника квартири позивача [PERSON] в розумінні ст.ст. 64, 156 ЖК України, враховуючи відсутність встановленого житлового сервітуту на користування зазначеним майном з власником квартири позивачем [PERSON], відповідач [PERSON] втратив право користування зазначеним майном. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що позивач [PERSON] як власник квартири №44, що знаходиться в будинку №81 по вул. Генерала Родимцева у м. Кропивницький, має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, у тому числі, шляхом звернення до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON]. таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника, інших осіб, які з дозволу попереднього власника набули права користування житлом у випадку зміни власника майна. Підсумовуючи викладене вище, а також приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] з моменту реєстрації 03.02.2012 року, без поважних на те причин не проживав в [INFO], яка належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], крім того, між сторонами не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж той, якийвстановлений Законом, суд приходить до висновку про те, щоіснуютьпередбачені законом підстави для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування відповідним житловим приміщенням, а саме: квартирою №44 в будинку №81 по вул.Г.Родимцева у м.Кропивницькому (колишня назва міста м.Кіровоград), при цьому судом при вирішенні справи враховується також правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.01.2012 р. у справі №6-57цс11, відповідно до якого у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З урахуванням викладеного вище, необхідним є визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Крім того, згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати по справі, які складаються з судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 321, 391 ЦК України, ст.150 ЖК України,

Outcome: approved