Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 23 жовтня 2010 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Біловодського районного управління юстиції, актовий запис № 33. Від шлюбних відносин позивачка має малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , батьком якого є відповідач [PERSON] 13 січня 2014 року рішенням Біловодського районного суду Луганської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу малолітній син залишився проживати та перебувати на повному матеріальному утриманні позивачки. 20 грудня 2013 року судовим наказом Біловодського районного суду Луганської області з відповідача було призначено стягнення аліментів на користь позивача [PERSON] у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09 грудня 2013 року. Позивач зазначає, що на даний час неповнолітній [PERSON] потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв`язку із чим збільшуються потреби в навчанні та розвитку дитини. З огляду на вищевикладене, а також посилаючись на те, що у відповідності до положень ч.2 ст.182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів, які стягуються на підставі раніше винесеного судового рішення на утримання неповнолітнього сина з 30% до 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачка в судовому засіданні присутньою не була, просила розглядати справу без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений у встановленому порядку. Причини неявки в судове засідання не повідомив, до суду з заявою про проведення судового розгляду справи без його участі не звертався, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавав. За таких обставин, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно рішення Біловодського районного суду Луганської області від 13 січня 2014 року по справі №408/1352/13-ц шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану Біловодського районного управління юстиції, актовий запис № 33, - розірвано. Згідно судового наказу Біловодського районного суду Луганської області від 20 грудня 2013 року з відповідача [PERSON] розпочато стягнення на користь позивачки [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в сумі - рівній 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 09 грудня 2013 року до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Як вбачається зі змісту позову підставою збільшення розміру аліментів з 30 до 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є зміни в законодавстві, зокрема в ч.2 ст.182 СК України, оскільки в позові про конкретні суттєві зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника аліментів, про що зазначається в ч. 1 ст. 192 СК України, не йдеться, такі факти та обставини не наводяться. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 № 037-VIII ч. 2 ст. 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Отже вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Тобто з моменту набрання чинності цього закону визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно матеріалів справи рішенням суду на відповідача покладено обов`язок сплати аліментів до внесення вище зазначених змін у ст. 182 СК України тобто в розмірі - 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суду сторонами не було надано об`єктивних доказів необхідності зміни аліментів в бік збільшення або зменшення, передбачених ч. 1 ст. 192 СК України, отже вимоги позивача щодо збільшення розміру аліментів до 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку ґрунтуються виключно на вимогах автоматичного їх збільшення відповідно до змін до ст. 182 СК України, внесеним Законом України від 17.05.2017 № 037-VIII, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Свою правову позицію з вказаного питання висловив Верховний суд України у постанові від 12.09.2018 року по справі № 459/2181/17, згідно висновку якого збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою як для ухвалення нового рішення про збільшення їх розміру, так і для відмови в перерахунку. Водночас, надаючи правову оцінку порушеному питанню суд наголошує, що механізм гарантування мінімального розміру аліментів передбачено Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIIІ, яким внесено зміни до ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з яким виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального розміру, визначеного Сімейним кодексом України. Таким чином оцінюючи сукупність наявних доказів по справі щодо позовних вимог про збільшення розміру раніше призначених судовим рішенням аліментів у зв`язку із змінами в законодавстві, які збільшують мінімальний гарантований їх розмір, суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed