Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення за період з 20.09.2012 року по 02.09.2013 року у сумі 49315 грн 20 коп та моральну шкоду у сумі 30000 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказала, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.09.2012 року її було поновлено на посаді головного економіста з клієнтського обслуговування Жовтневого без балансового відділення філії «Центрально- міське відділення ПАТ Промінвестбанк» в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області та стягнуто середній заробіток у сумі 42220 грн 61 коп та 1000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежів за один місяць допущено до негайного виконання. Проте лише у примусовому порядку після відкриття виконавчого провадження відповідачем 03.09.2013 року було видано наказ , у відповідності до якого її було поновлено на роботі, стягнуто усі платежі, відповідно до рішення суду. Вважає, що має право на стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, оскільки майже протягом року рішення суду не виконувалось, у зв'язку з чим погіршився її матеріальний стан та призвело до моральних страждань. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила задовольнити, посилаючись на ті самі підстави. Представник відповідача проти вимог заперечувала у повному обсязі, надала суду усні та письмові пояснення, вважає, що доводи позивача є безпідставними, оскільки виконавчий лист ними було отримано 30 серпня 2013 року , майже негайно вчинено усі дії по виконанню рішення апеляційного суду Дніпропетровської області. Крім цього представник вважає, що позивач не належним чином використала усі засоби для захисту свого права та виконання рішення, оскільки вона не повідомила реквізити, на які можна було б перерахувати суму боргу за рішенням суду, також позивачкою було допущено ряд помилок під час виконавчих дій. При цьому в ході виконання рішення виникла необхідність у зверненні до суду з заявами щодо роз'яснення рішення суду, оскільки при виконанні виникла проблема, яким чином поновити позивачку на роботі, при цьому на посаді, яка була скорочена. Крім цього представник позивача вважає, що крім іншого, позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку звернення суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши наявні докази, письмові пояснення позивача та заперечення відповідача, оглянувши матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, дійшов висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню. До такого висновку суд приходить з наступного. У судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2012 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ Промінвестбанк позивачку поновлено на посаді головного економіста з клієнтського обслуговування Жовтневого без балансового відділення філії « Центрально- міське відділення ПАТ Промінвестбанк» в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області та стягнуто середній заробіток у сумі 42220 грн 61 коп та 1000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежів за один місяць допущено до негайного виконання. Як убачається з тексту рішення позивач та представник відповідача ( на той час [PERSON]) були присутні при його проголошенні , 24.09.2012 року та 25.09.2012 року відповідач та позивач отримали копії рішень суду. 03 вересня 2013 року ПАТ «Промінвестбанк» видав наказ № 3516-к на виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.09.2012 року, за яким було поновлено [PERSON] на посаді головного економіста з клієнтського обслуговування Жовтневого без балансового відділення філії «Центрально - міське відділення ПАТ Промінвестбанк» в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області ПАТ «Акціонерний комерційний промислово- інвестиційний банк» з 14.05.2011 року та виплачено суми середнього заробітку та моральної шкоди, згідно рішення ( а.с. 26). Такі дії відповідача суперечать законодавству, оскільки відповідно до змісту статей 24, 31, ч.5 ст. 235 КЗпП, ст. 77 Закону України « Про виконавче провадження» , негайне виконання рішення суду означає обов'язок , а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі й фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків. З пояснень сторін встановлено та матеріалами справи підтверджено, 20.09.2012 року позивач [PERSON] звернулась з заявою (а.с.8) про негайне поновлення на роботі, згідно рішення апеляційного суду від 19.09.2012 року, яка була залишена без реагування. Як убачається з матеріалів справи, з часу винесення рішення апеляційного суду, яке було допущено до негайного виконання, позивач неодноразово зверталась з виконавчими листами до органів виконавчих служб, а саме 14.02.2013 року державним виконавцем Центрально- міського відділу державної виконавчої служби КМУЮ було відкрито виконавче провадження за заявою стягувача -позивача [PERSON] Відповідач у березні 2013 року звернувся до апеляційного суду Дніпропетровської області з заявою про роз'яснення рішення суду, яка обґрунтована неможливістю виконання рішення, у зв'язку з ліквідацією філії відповідача, і ухвалою апеляційного суду від 17 квітня 2013 року у заяві відмовлено. Крім цього начальник Центрально- міського відділу державної виконавчої служби у квітні 2014 року також направив апеляційному суду заяву, де просив роз'яснити рішення суду щодо боржника за виконавчим провадженням та з заявою про заміну сторони виконавчого провадження. 11.03.2014 року відповідач ПАТ «Промінвестбанк» звернувся до державної виконавчої служби Центрально- міського ВДВС з заявою про відкладення провадження виконавчих дій. 21 березня 2013 року ПАТ «Промінвестбанк» направив апеляційному суду Дніпропетровської області скаргу на рішення державного виконавця Центрально- міського ВДВС щодо скасування постанов про відкриття виконавчого провадження за виконавчими листами про поновлення [PERSON] на роботі та стягнення сум. 25 березня 2013 року відповідач звернувся до державного виконавця Центрально- міського ВДВС з заявою про зупинення виконавчого провадження. 31 травня 2013 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу винесена ухвала, якою роз'яснено рішення суду та замінено боржника у справі ПАТ «Промінвестбанк» в особі філії Центрально- міське відділення ПАТ «Промінвестбанк» в м. Кривий Ріг на Публічне акціонерне товариство Акціонерне Товариство Комерційний Промислово-інвестиційний банк, місцезнаходження якого у Києві. У зв'язку з заміною боржника 26.06.2013 року видано виконавчі листи, за якими 17.07.2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження про поновлення [PERSON] на роботі та стягнення сум за рішенням суду. 26.09.2013 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження про поновлення [PERSON] на роботі, а 22.11.2013 року державним виконавцем винесено постанови про закінчення виконавчого провадження про стягнення сум боргу. Таким чином, поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов'язками, які мали місце до звільнення; здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням ; поновлення безперервного стажу , зокрема стажу для відпустки та поновлення в усіх правах за цією посадою. Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника , прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до змісту статей 24, 31, ч.5 ст. 235 КЗпП, ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі й фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків. Відповідно до ст. 236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Статтею 76 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу про звільнення або переведення працівника , після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Матеріалами справи установлено, що будь- якої вини позивача при виконанні рішення, яке було допущено до негайного виконання, не було, оскільки, обов'язок по виконанню такого рішення покладено на роботодавця. Відповідач, заперечуючи проти позову вказав, що рішення суду, яке підлягало негайному виконанню, своєчасно не виконано, у зв'язку з тим, що з вини позивача було допущено ряд помилок при оформленні виконавчих листів та пред'явленні їх до виконання, при цьому постанову про відкриття виконавчого провадження відповідач отримав лише 30.08.2013 року, після чого виконав рішення суду. Суд не погоджується з доводами представника відповідача, вважає їх безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству. На підставі зазначених норм законодавства, суд приходить до висновку, що оскільки за період з 20 вересня 2012 року по 02 вересня 2013 року права позивача не були відповідачем поновлені, порушення права не було припинене, а виплата належних позивачу грошових сум не здійснена, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за період з дня ухвалення рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2013 року до дня винесення наказу від 03 вересня 2013 року , є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню. Суд погоджується з розрахунком суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки час вимушеного прогулу у період з 20 вересня 2012 року по 02 вересня 2013 року становить 240 робочих днів, середньоденна заробітна плата , зафіксована рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2012 року становить 205, 48 грн, отже загальна сума дорівнює 49 315,20 грн ( 205.48 грн х 240 днів). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Розрахунки позивача відповідачем спростовані не були у судовому засіданні. Доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду позивачки не узгоджуються з законодавством, оскільки згідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь- яким строком. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 - 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Обґрунтовуючи моральну шкоду, в результаті невиконання рішення суду, позивач послалася на те, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідачем було фактично позбавлено її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти на життя, вказані незаконні дії призвели до моральних переживань. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому просила стягнути з відповідача моральну шкоду, яку оцінила у розмірі 30 000 гривень. Суд вважає доведеними вимоги позивача про відшкодування останній моральної шкоди та, з урахуванням обставин, вважає справедливим та розумним розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди у розмірі 500 грн. Представником відповідача було заявлено до суду заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Посилання представника відповідача на положення ч. 1 ст. 223 КЗпП України, як на підставу пропуску позивачем тримісячного строку на звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, є безпідставним. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін у справі та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. У відповідності до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На основі з'ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про наявність фактичної затримки відповідачем виконання рішення суду, що набрало законної сили, про поновлення на роботі незаконно звільненого позивача, а відтак, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки, а також компенсацію за спричинену моральну шкоду. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Представник відповідача, заперечуючи проти заявленого позивачем позову, у судовому засіданні, на підставі ст. 60 ЦПК України не надав доказів на спростування тверджень позивача. Суд вважає, що неодноразові заяви відповідача про роз'яснення рішення суду, оскарження дій державного виконавця, заміна сторони у виконавчому провадженні, встановлення порядку і способу виконання рішення суду, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначені обставини не були підставою для невиконання рішення суду про поновлення на роботі негайно, при цьому порушення щодо звернення до виконання цього судового рішення відсутні. Розподіляючи судові витрати між сторонами суд керується ст. ст.79,84,88 ЦПК України , вважає необхідним стягнути з відповідача в дохід держави судові витрати , пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог, а саме: судовий збір 493,15 грн щодо майнових вимог та 243,60 грн щодо вимог про стягнення моральної шкоди.

Outcome: partial