Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника. В обґрунтування свого позову посилається на те, що [INFO] о 16 годині 30 хвилин по вул. Шкільній, в с. Бутове Старобільського району Луганської області трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки ВАЗ 21013, державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок наїзду [PERSON] отримала тілесні ушкодження несумісні з життям, від яких загинула на місці дорожньо-транспортної пригоди. Вироком Старобільського районного суду Луганської області від 10.04.2019 року у справі № 431/378/19-к [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки ВАЗ 21013, державний номер [NUMBER] на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована згідно полісу № АМ/2696600 в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ВУСО», вона як матір загиблої [PERSON] звернулася до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» з заявами про виплату страхового відшкодування пов`язаного з заподіяною моральною шкодою в розмірі 11 169 грн. та пов`язаного з втратою годувальника в розмірі 132 279 грн. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» визнало дорожню-транспортну пригоду страховим випадком та 15.07.2019 року здійснила виплату страхового відшкодування пов`язаного з заподіяною моральною шкодою в розмірі 11 169 грн., однак виплата страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника здійснена не була. У зв`язку з чим просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на її користь страхове відшкодування пов`язане з втратою годувальника в розмірі 134 028 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000 гривень. У судове засідання представник позивача адвокат Стефківський В.І. не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, надав суду відзив на позовну заяву в якій вказав, що позивачці [PERSON] за страховим випадком, за участю транспортного засобу марки ВАЗ 21013, державний номер [NUMBER] , було здійснено виплату страхового відшкодування пов`язаного з заподіяною моральною шкодою в розмірі 11 169 грн., а у зв`язку з ненаданням позивачкою усіх необхідних документів, а саме підтвердження факту перебування позивачки на утриманні померлої [PERSON] , виплату страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника в розмірі 132 279 грн. здійснено не було. При наданні позивачкою вказаних документів вони відновлять розгляд заяви та здійснять виплату страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, а тому вважають, що ними не було порушено права позивачки. Просять відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. (а.с. 48-53). Зважаючи на те, що справа розглядається за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 26.11.2018 року о 16 годині 30 хвилин мала місце дорожньо - транспортна пригода під час якої водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ-21013, реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись в межах населеного пункту по проїзній частині по [ADDRESS] , скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , в наслідок чого остання отримала тілесні ушкодження несумісні з життям, від яких загинула на місці дорожньо-транспортної пригоди. Вироком Старобільського районного суду Луганської області від 10.04.2019 р. [PERSON] , визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців (сім років шість місяців) з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки (а.с. 7-10). Відповідно до свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] [PERSON] , [INFO] померла [INFO] . (а.с. 11). Відповідно до свідоцтва про народження, виданого Половинчанським сільським РАКС Старобільського району Луганської області, 28.08.1965 року [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб [NUMBER] , виданого 02.09.1989 року виконкомом Бутівської сільської ради Старобільського району [PERSON] одружилася з [PERSON] (а.с. 13). Представником [PERSON] 13 травня 2019 року були подані заяви до ПрАТ «СК «ВУСО» про виплату страхових відшкодувань пов`язане із заподіянням моральної шкоди в розмірі 11 169 грн. та пов`язане із втратою годувальника у розмірі не менше 132 279 грн. (а.с. 5-6). [PERSON] , [INFO] є пенсіонером з 01.12.1993 року по старості, відповідно до копії посвідчення № [NUMBER]. (а.с. 14). Відповідно до довідки виконавчого комітету Чмирівської сільської ради Луганської області № 1-407 від 22.04.2019 року, [PERSON] , [INFO] перебувала на утриманні дочки, [PERSON] , [INFO] . (а.с. 15). Транспортний засіб марки ВАЗ 21013, державний номер [NUMBER] на момент дорожньо-транспортної пригоди був застрахований згідно полісу № АМ/2696600 в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ВУСО». (а.с. 16). Відповідно до копії відповіді Старобільського ОУПФ України Луганської області від 08.10.2019 року № 15780/02-01 [PERSON] не зверталася до управління з заявою щодо призначення їй пенсії у разі втрати годувальника. (а.с. 36). Відповідно до копії відповіді Головного управління пенсійного фонду України в Луганській області від 28.10.2019 р. № 16069/02-03 до Старобільського ОУПФУ Луганської області [PERSON] , [INFO] за призначенням пенсії у зв`язку з втратою годувальника станом на 28.10.2019 року не зверталася. (а.с. 37). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно частини 5 цієї ж статті особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Частиною 1 статті 1200 ЦК України передбачено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті, і така шкода відшкодовується, зокрема батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом - довічно, інвалідам - на строк їх інвалідності. При цьому, згідно частини 3 згаданої норми Закону, особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Згідно з п.2 абз. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України шкода відшкодовується чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. Тобто, до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, належать: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Зміст поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Згідно п.п. 35.1, 35.2 ст. 35 Закону №1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - ПрАТ «СК «ВУСО») заяву про страхове відшкодування, до якої, крім іншого, додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалася була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Відповідно до ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Оскільки предметом даного позову є відшкодування шкоди, завданою смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Надана суду довідка виконавчого комітету Чмирівської сільської ради Луганської області № 1-407 від 22.04.2019 року, що [PERSON] , [INFO] перебувала на утриманні дочки, [PERSON] , [INFO] не є достатнім та допустимим доказом перебування позивача на утриманні потерпілої. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові 26 вересня 2019 року у справі № 444/1767/16-ц, який відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховується при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Вищевказані обставини спростовують доводи позивача та її представника про те, що єдиною обставиною, яка підлягає доказуванню у спорах про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого є факт родинних відносин і досягнення позивачем пенсійного віку. Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER], виданим 23.12.1993 року. Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі-набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність. До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на одну особу в розрахунку на місяць встановлено у розмірі 1373 гривень. Позивачем та її представником не надано суду належних доказів того, що вона у вказаний період не отримувала прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність та чи навпаки він перевищував встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у розмірі 1373 грн. щомісячно. При цьому, позивачем не доведено належними та допустимими доказами як потребу у матеріальній допомозі, передбачену статтею 202 СК України, так і те, що донька [PERSON] надавала їй таку допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом її існування. Крім того, [PERSON] не надала суду належних доказів того, що [PERSON] є її донькою, оскільки в матеріалах справи відсутні документи зміни прізвища з [PERSON] на [PERSON] , а лише наявне свідоцтво про одруження [PERSON] з [PERSON] . Таким чином, [PERSON] не доведено обставин перебування на утриманні загиблої доньки [PERSON] та потребу у матеріальній допомозі від останньої, а тому підстави для стягнення страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого відсутні.

Outcome: dismissed