Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого вказала, що вона на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.03.2012 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.10.2018 є власником жилої квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], в якій зареєстровані вона та її син [PERSON] Відповдач не з'являється за місцем реєстрації, не має особистих речей та не мешкає у вказаному житлі з червня 2012 року, оскільки проживає та працює у м.Волгограді Російської Федерації, спілкуючись з нею за допомогою Інтернету. Відповідач не має змоги добровільно знятися з реєстрації у зв'язку з неможливістю покинути свою роботу та через велику відстань. Витрати зі сплати житлово-комунальних послуг несе тільки вона. Маючи намір оформити субсидію, вона не може це зробити через реєстрацію у її житлі відповідача. Тому позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. За ухвалою судді від 19.11.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження. За ухвалою суду від 12.12.2018 підготовче провадження у справі закрито, справа прихначена до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи двічі сповіщеним про час і місце слухання справи, у тому числі через розміщення судового виклику на офіційному веб-сайті Судової влади України, у судове засідання не з'явився без повідомлення причин, відзиву на позов не подав. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що жила квартири, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого комунальним підприємством «Служба єдиного замовника» ід 05.03.2012 та зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентаризації» Димитровської міської ради 20.04.2012 за реєстраційним № 36143899, та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Мирноградської державної нотаріальної контори від 22.10.2018 за реєстровим № 447, що підтверджується відповідними свідоцтвами, Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, Витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, технічним паспортом на квартиру (а.с.9, 10, 11, 1, 13, 19-20). У даній квартири окрім позивача з 10.10.2006 зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO], про що свідчить довідка виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 07.11.2018 (а.с.8). Відповідно до акту об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Світлий-17» від 17.10.2018, виготовленого головою правління за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON] з червня 2012 року по день складання акту за адресою: [ADDRESS], не проживає (а.с.14). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідками позивача, підтвердили факт непроживання [PERSON] у квартирі [PERSON] щонайменше з 2012 року. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідач не є співвласниками спірного жилого приміщення, зареєстрований в ньому до набуття позивачем права власності на вказаний об'єкт нерухомості. Беручи до уваги вищенаведені правові норми та те, що відбувся перехід прав і обов'язків до нового власника від попередього власника квартири, у зв'язку з чим збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника припиняється незалежно від терміну і причини їх непроживання за місцем реєстрації, будь-які інші домовленості між сторонами щодо користування спірним житловим приміщенням відсутні, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі ст.150, 156 ЖК України, 386, 391 ЦК України,

Outcome: approved