Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: Якимівський Районний Сектор Управління Державної Міграційної Служби України в Запорізькій області про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, мотивуючи тим, що в липні 2008 року вона розірвала шлюб з [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Якимівського РУЮ Запорізької області 08 липня 2008 року зроблено відповідний актовий запис в книзі реєстрації розірвань шлюбів за № 08. Позивач, [PERSON] та [PERSON] мають спільну доньку [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER], яке видано 02 лютого 2001 року. Їх спільна донька проживає разом з матір»ю та знаходиться на її утриманні. В січні місяці позивачка має намір разом з донькою виїхати на відпочинок до Єгипту. Однак її колишній чоловік та батько доньки - [PERSON] не дає дозвіл на виїзд дитини за кордон. Враховуючи наведене, позивачка вирішила звернутися до суду з позовною заявою про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон. Відповідно до ст.. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь - який час повернутися в Україну. Відповідно до п.2 ст. 4 Закону України « Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч.1 ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Відповідно до ч.2 ст. 257 СК України батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Відповідно до ч.2 ст. 258 СК України баба і дід мають право звернутися за захистом своїх прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Таким чином позивачка просить дозволити виїзд неповнолітній [PERSON], [INFO] разом з матір»ю [PERSON], [INFO], уродженкою міста Дніпропетровськ до Арабської Республіки Єгипет. Позивач [PERSON] в судове засідання надала письмову заяву, в якій просить розглянути дану справу без її участі. Позовні вимоги просить задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать розписки про одержання судової повістки, долучені до матеріалів справи, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Третя особа - представник Якимівського Районного Сектору Управління Державної Міграційної Служби України в Запорізькій області у судове засідання не з'явився, про причини неявки до суду не повідомив. В зв'язку з тим, що у справі наявні документи, які підтверджують те, що сторони до судового засідання не з»явились, на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані, та такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Небажання відповідача надавати докази, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, а саме: заявою позивачки [PERSON]; копією паспорта позивачки; копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], від19.02.2014 року між позивачем та відповідачем; копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.02.2001 року неповнолітньої [PERSON]; поштовими повідомленнями. Дослідивши матеріали справи, на основі повно і всебічно з'ясованих судом обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що в липні 2008 році позивачка розірвала шлюб з відповідачем, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Від даного шлюбу з відповідачем сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], батьком якого вказаний відповідач по справі. Їх спільна донька проживає разом з матір»ю та знаходиться на її утриманні. В січні місяці позивачка має намір разом з донькою виїхати на відпочинок до Єгипту. Однак її колишній чоловік та батько доньки - [PERSON] не дає дозвіл на виїзд дитини за кордон. Так, ст. 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01. 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного із батьків може здійснюватися без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня і 995 року, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Зі змісту зазначених нормативно-правових актів вбачається, що законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон. З матеріалів справи вбачається, що всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, які зобов'язують відповідача доводити свої заперечення проти позову належними та переконливими доказами, відповідач доказів того, що виїзд дитини разом з матір»ю суперечить інтересам доньки або позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею, суду не надав. Суд, приходить до висновку, що ненадання згоди відповідачем є наслідком негативних з відносин між ним та позивачкою, а не турботою про інтереси дитини. Так, згідно «Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок», затвердженої Постановою Верховної Ради № 475-XIV від 05.03.1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Враховуючи вищевикладені встановлені в судовому засіданні обставини справи та норми чинного законодавства, що регулює вирішення даного спору, суд приходить до висновку , що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування, відповідач не надав доказів щодо оспорювання місця проживання дитини, а тому суд з урахуванням інтересів дитини, дійшов висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд дитині за межі України без згоди батька. Крім того, із змісту вищенаведених норм права не вбачається, що на підставі рішення суду про надання дозволу, на виїзд з України дитині, яка не досягла 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків, дозволяється разовий виїзд дитини, і що для кожної наступної короткострокової поїздки необхідно отримання нового рішення у разі, якщо батько відмовляється від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На цих підставах, суд виходить з принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах та обов'язків відносно своїх дітей. Відповідач не називає об'єктивні причини, якими відмовляє позивачці у надані згоди на виїзд дитини, тим самим зловживаючи своїми правами і завдаючи моральній травми власній дитині. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування, суд вважав доцільним з урахуванням інтересів дитини, надати дозвіл на виїзд дитини, за межі України до Арабської Республіки Єгипет. На підставі викладеного,

Outcome: approved