Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до договору дарування квартири від 27.11.2002 року вона є власником квартири [ADDRESS]. У даній квартирі з 19.11.2013 року зареєстрований її син - відповідач [PERSON], а з 10.12.2013 року зареєстрований його син (онук позивача) [PERSON], [INFO]. Як зазначає позивач, з травня 2016 року відповідач разом з малолітньою дитиною у спірній квартирі не проживають. Наявність їх реєстрації у вказаному житлі порушує її право власності на квартиру, так як вона змушена сплачувати частину комунальних послуг з розрахунку з кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, а також перешкоджає їй у користуванні майном, оскільки у неї виникають ускладнення з розпорядженням майном. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить усунути перешкоди в користуванні правом власності шляхом визнання відповідача разом з малолітньою дитиною такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 31.01.2018 року замінено третю особу - Деснянський районний відділ Державної міграційної служби у м.Києві на Деснянську районну в м.Києві державну адміністрацію, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи мати малолітнього [PERSON], [INFO] - [PERSON] В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в позові, та просили про їх задоволення. Відповідач [PERSON], який діє від свого імені та як законний представник малолітнього [PERSON], [INFO], 16.11.2017 року звернувся до суду з заявою про визнання позову (а.с.25). В подальшому в судовому засіданні відповідач проти позову заперечував та пояснив, що дійсно не проживає в квартирі приблизно з січня 2017 року, а його малолітня дитина проживає разом з матір'ю за їх домовленістю щодо місця проживання дитини. Третя особа [PERSON] проти позову заперечувала, вказавши, що дитина проживає разом з нею. Спірну квартиру вона разом з дитиною була змушена залишити, коли дитині було два роки (2015 рік чи 2016 рік), оскільки їх вигнала позивач. Представник третьої особи - Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації Хало Ю.Л. в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву, в якій просить розглядати справу в її відсутність та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства України (а.с.61). Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду надійшов лист третьої особи, в якому Служба у справах дітей просить розглядати справу у відсутність її представника, а також заперечує проти позовних вимог про визнання малолітнього [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки вони порушують житлові права малолітньої дитини (а.с.23). Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників третіх осіб на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач є власником квартири [ADDRESS] згідно договору дарування квартири від 27.11.2002 року (а.с.6). Згідно листа Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 03.05.2017 року № 102/04/30-3842, у квартирі [ADDRESS] станом на 03.05.2017 року зареєстровано 3 особи: позивач [PERSON], відповідач [PERSON] - з 19.11.2013 року, та малолітній [PERSON], [INFO] - з 10.12.2013 року (а.с.5). Згідно актів ЖЕД-305 від 28.12.2016 року, 02.03.2017 року, 02.06.2017 року, 14.02.2018 року, відповідач [PERSON] разом з малолітньою дитиною у квартирі зареєстровані, але фактично не проживають з 2016 року (а.с.7-9, 65). Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.2 ст. 16 ЦК України. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст.9 ЖК України). Статтею 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь- яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач разом з малолітньою дитиною фактично не проживають у [ADDRESS] з 2016 року без поважних причин. Заперечення відповідача, який діє від свого імені та як законний представник малолітньої дитини, проти позову суд до уваги не приймає, оскільки під час судового розгляду відповідачем не надано жодного доказу на обґрунтування цих заперечень, в тому числі і щодо поважності причин не проживання у спірному житловому приміщенні. З цих же підстав суд не приймає до уваги і заперечення матері малолітньої дитини - третьої особи [PERSON] проти позову, оскільки її твердження про те, що її з дитиною з квартири вигнала позивач, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Суд також звертає увагу і на суперечності в поясненнях відповідача та третьої особи щодо часу, з якого відповідач та малолітня дитина не проживають у спірній квартирі та керується виключно письмовими доказами. Суд враховує і те, що відповідач та третя особа, як в своїх інтересах, так і як законні представники малолітньої дитини, з жодними заявами про вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою тощо до жодних органів та суду не звертались. Також суд зазначає про те, що фактично відповідачем та третьою особою факт не проживання його та дитини у квартирі не оспорювався. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач бере участь в оплаті витрат на комунальні послуги, як за себе, так і за малолітнього сина, з вимогами про вселення до спірної квартири не зверталися та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також відсутні докази того, що існували будь-які перешкоди у проживанні відповідача разом з дитиною у спірній квартирі. З огляду на викладене, та враховуючи, що неповнолітня дитина мешкає разом з третьою особою [PERSON] за домовленістю між нею та відповідачем [PERSON], який за власним бажанням не проживає у спірній квартирі з 2016 року, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність їх задоволення. При цьому суд враховує лист Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 01.08.2017 року (а.с.23), згідно якого Служба заперечує проти визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням малолітнього [PERSON], [INFO], оскільки це призведе до порушення прав останнього на користування вказаною квартирою. В зв'язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2 ст.29 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що малолітній [PERSON], [INFO], у спірній квартирі не мешкає. Залишення неповнолітнього зареєстрованим в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу на те, що Службою у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації надано лист, а не висновок. Крім того, вищевказаний лист взагалі не обґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які б встановила Служба. Крім того, суд вважає необхідним зазначити про те, що відповідно до ч.4 ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Постановою Кабінету Міністрів України №1068 від 30.08.2007 року «Про затвердження типових положень про службу у справах дітей» затверджено типові положення про службу у справах дітей, які не містять повноважень служби про надання дозволу при вирішенні питань про визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням. У відповідності до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, та враховуючи, що неповнолітня дитина мешкає разом зі своєю матір'ю - третьою особою [PERSON], яка залишила спірне житло разом з дитиною, а батько дитини - відповідач [PERSON] за власним бажанням також не проживає у спірній квартирі з 2016 року, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність їх задоволення. Реєстрація відповідача з малолітньою дитиною в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм суд приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. На підставі викладеного,

Outcome: approved