Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Харківської міської ради, третьою особою зазначивши Третю Харківську міську державну нотаріальну контору, в якому просить суд визнати за нею право на спадщину за законом після померлої [PERSON] ; визнати за позивачем право власності на 31/100 частку будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , 1927 року народження, яка була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з 31/100 частки будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] . На час смерті [PERSON] одруженою не була, а отже, спадкоємцем першої черги після померлої, відповідно до ст. 1261 ЦК України, є її дитина - [PERSON] , 1950 року народження (до одруження - [PERSON] ). Інших спадкоємців нотаріусом не виявлено. Для реалізації свого права на спадкування відповідно ст.ст. 1268-1271 ЦК України, 26.04.2018 року позивач звернулась до Третьої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, надавши всі документи, які були в наявності на час відкриття спадщини. Внаслідок звернення було відкрито спадкову справу № 97/2018. 08.10.2019 року нотаріусом Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Полтавською К.С. було винесено постанову № 16525/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії та відмову у видачі свідоцтва про право на спадкове майно спадкоємцю - на 31/100 (тридцять одну соту) частку домоволодіння з відповідними надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності на зазначену частку нерухомого майна в комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (Довідка № 12071/04-08/19 від 24.09.2019 року). Нотаріусом було роз`яснено, що заявник може звернутись до суду з метою встановлення права власності в порядку спадкування за законом. Відтак позивач звернулась до суду за захистом не визнаного права. При цьому позивач зазначає, що 21.11.1973 року [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 1/3 домоволодіння за адресою [ADDRESS] з відповідними надвірними будівлями. Зазначений договір був посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-3650, а також зареєстрований 30.11.1973 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», що записано у реєстрову книгу за № 833. За вказаним договором [PERSON] , померлій [INFO] , належить 1/3 частка домоволодіння будинку [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що один зі співвласників домоволодіння здійснив прибудову до своєї частини будинку - у всіх власників змінились розміри часток домогосподарства. 21.03.1979 року рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Харкова №87-31 проведено перерозподіл ідеальних часток між співвласниками домоволодіння. Згідно вказаного рішення померлій [PERSON] належить на праві власності 31/100 частка спірного домоволодіння. Також цим рішенням співвласники домогосподарства повинні були зареєструвати зазначені зміни у Харківському міському бюро технічної інвентаризації. Але в свій час спадкодавець з різних причин не провела реєстрацію зміни розміру ідеальної частки. Отже позивач вказує, що [PERSON] була власником спірного домоволодіння, тому позивач має право його отримати у власність в порядку спадкування за законом. Позивач є спадкоємцем першої черги і відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Оскільки позивач прийняла спадщину, то, відповідно, вона належить їй з часу відкриття спадщини. З вищезазначеного вбачається, що відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину не є підставою для позбавлення права на спадщину, тому відповідно до ст. 392 ЦК України за позивачем має бути визнано право власності на спадщину, яка складається з 31/100 (тридцять однієї сотої) частки будинку з відповідною частиною надвірних будівель [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним, позивач змушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.08.2020 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Харківської міської ради, третя особа: Третя Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Призначено підготовче засідання. 28.08.2020 року на адресу суду представником відповідача подано відзив на позов, в якому представник відповідача, посилаючись на підзаконні нормативні акти та вимоги закону, в тому числі положення ст.ст. 331, 376, 381, 1216, 1218, 1220 ЦК України, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі у зв`язку з наявністю у складі садибного індивідуального домоволодіння [ADDRESS] самочинно побудованих об`єктів (приміщень 3-5 в будинку літ. «Б», які побудовані у 1972 році і не введені в експлуатацію), що унеможливлює визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування. 05.10.2020 року позивачем [PERSON] надана відповідь на відзив відповідача, в якій позивач свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі і зокрема, зауважила, що до 05.08.1992 року не існувало нормативного документу, який би вимагав обов`язкового введення приватної будівлі в експлуатацію для оформлення права власності на побудовані до 05.08.1992 року приватні будинки, отже законодавство не потребує введення таких об`єктів в експлуатацію. У судове засідання учасники справи не з`явилися, повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином. Позивач [PERSON] надала письмову заяву, в якій просила розглянути вищевказану справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача ХМР у судове засідання не з`явився, надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, про причини неявки суду не повідомив, що є підставою для розгляду справи у відсутність представника відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи Харківської міської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути вказану справу у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та заяви по суті справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис №77 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 07.08.2001 року. Її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 31). 30.04.1975 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб, про що зроблений відповідний актовий запис №1051 та підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 30.04.1975 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с.30.). Отже позивачу [PERSON] . [PERSON] доводиться матір`ю. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №17460 (а.с.7). Для реалізації свого права на спадкування 26.04.2018 року позивач [PERSON] звернулась до Третьої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі її заяви заведено спадкову справу №97/2018. Однак 08.10.2019 року державним нотаріусом Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Полтавською К.С. винесено постанову №16525/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії - відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно. Як вказано у постанові, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , залишилось спадкове майно, яке складається з 31/100 (тридцяти одної сотої) частки домоволодіння [ADDRESS] . Згідно довідки Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 24.09.2019 року №12071/04-08/19 реєстрація права власності вищевказаної частки домоволодіння не проводилася. На підтвердження наявності у [PERSON] спадкового майна нотаріусу було надано Договір купівлі-продажу, посвідчений 21.11.1973 року Дев`ятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-3650, зареєстрований 31.11.1973 р. Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» записано у реєстрову книгу за №833, за яким [PERSON] , померлій [INFO] , належить 1/3 частка домоволодіння [ADDRESS] , та рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Харкова №87-31 від 21.03.1979 року про перерозподіл ідеальних часток співвласниками, яке передбачає видачу співвласникам зазначеного вище домоволодіння свідоцтв раніше видані документи не є чинними. Отже [PERSON] не має факту набуття (виникнення) права власності на вищезазначену частину домоволодіння. В результаті нотаріусом зроблено висновок, що на підставі ст. 49 Закону України «Про нотаріат» видати свідоцтво про право на спадщину немає можливості, (а.с. 5). Позивачем суду надана копія договору купівлі-продажу від 21.11.1973 року, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-3650, зареєстрованого 30.11.1973 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», записано у реєстрову книгу за № 833, на підставі якого [PERSON] придбала 1/3 частку домоволодіння [ADDRESS] (а.с.20-23). Також суду надана технічна документація на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , складена Харківським міськБТІ, з реєстрацією поточних змін, проведених 10.11.1972 року, де, зокрема, зафіксовано наявність приміщення 3-5 самочинна будова літ. «Б», тобто до купівлі [PERSON] частини домоволодіння та реєстрації даного договору купівлі-продажу в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с.25-29). Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Харкова №87-31 від 21.03.1979 року, яким перерозподілені ідеальні частки співвласниками домоволодіння по [ADDRESS] на праві особистої власності належить [PERSON] 37/100 частин, замість раніше належних 155/300 частин; [PERSON] 32/100 частини, замість раніше належних 45/300 частин; [PERSON] 31/100 частина, замість раніше належної 1/3 частини. Також вирішено Райжилуправління Жовтневого району м. харкова видати співвласникам свідоцтва про право особистої власності на зазначене домоволодіння на нововстановлені долі. Видані раніше правовстановлюючі документи погасити та долучити до матеріалів інвентаризаційної справи. Користування земельною ділянкою залишити в раніше визначених долях (а.с.24). Листом КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 24.09.2019 року на запит нотконтори про надання інформації, повідомлено зокрема, що згідно наявних архівних матеріалів реєстрація права на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] станом на 31.12.2012 проведена КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на праві власності 32/100 частини та 37/100 частин на праві приватної власності за іншими співвласниками, а 31/100 частина не зареєстрована після перерозподілу ідеальних часток за [PERSON] (а.с.6). Згідно зі звітом ФОП [PERSON] про оцінку майна станом на 18.06.2020 року ринкова вартість об`єкту оцінки - домоволодіння (будинок літ. «А», літ. «Б» та надвірні будівлі), загальною площею 119,5 кв.м., житловою 79,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - вартість 1/3 частини домоволодіння складає 214\~240,00 грн. (а.с.8-9). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1\~ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з до ч.ч. 1, 5 та 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2\~статті 78 ЦПК України зазначено, що\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 16 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання права. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України,\~право приватної\~власності набувається\~в порядку,\~визначеному законом,\~крім того,\~право приватної\~власності є\~непорушним. Згідно з ч.1\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зі змісту ст. 328 ЦК України\~вбачається, що спадкування є однією з підстав набуття права власності. Згідно з положеннями ч. 2\~ст. 1120 ЦК України\~часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, із якого вона оголошується померлою. Разом з тим, статтями\~1216,\~1220-1221 ЦК України\~визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують прав на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно зі ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В даному випадку позивач [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] , тому відноситься до кола спадкоємців першої черги і прийняла спадщину після померлої матері, оскільки звернулась до нотаріальної контори з відповідною заявою у передбачений законом строк. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Разом з тим відповідно до ч. 1\~ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності і рекомендовано звернутись до суду з приводу визнання права власності. НаказомМіністерства\~юстиції України\~№ 914/5\~від 26.05.2009\~«Про затвердження\~Методичних рекомендацій\~щодо державної\~реєстрації прав\~власності на\~об`єкти\~нерухомого майна\~на підставі\~рішень судів» визначено, рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до абз. 3 п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно. До 01.07.2004 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, будівлі регулювалась підзаконними нормативними актами, в тому числі Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах та селищах міського типа УРСР, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, однак виникнення права власності на будівлю не залежало від державної реєстрації до часу набрання законної сили чинним ЦК України та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та його обтяження». В даному випадку на підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд дійшов висновку про те, що на момент смерті [PERSON] , померлої [INFO] , останній належала 31/100 частина будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 21.11.1973 року, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-3650, зареєстрованого 30.11.1973 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», записано у реєстрову книгу за № 833 та рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Харкова №87-31 від 21.03.1979 року про перерозподіл ідеальних часток співвласників. При цьому суд бере до уваги те, що до складу нерухомого майна на 1972 рік входили самочинні прибудови, вже після цього в 1973 році [PERSON] набула право власності на 1/3 частину зазначеного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, який прошов належну державну реєстрацію, однак в результаті перерозподілу ідеальних часток співвласників доля [PERSON] зменшилась до 31/100 частини на підставі відповідного рішення виконкому від 21.03.1979 року. Отже факт відсутності державної реєстрації зміненої частини домоволодіння за [PERSON] не позбавляє її права власності на вказану частину, оскільки законодавством на час виникнення спірних правовідносин державна реєстрація не була підставою для виникнення права власності на нерухоме майно. Отже в даному випадку не підлягають застосуванню і не регулюють спірні правовідносини положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~стосовно державної реєстрація прав на об`єкт після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, а також ст.ст. 375, 376 ЦК України та Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджений\~постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №461, на які посилається представник відповідача у відзиві. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову і визнання за [PERSON] право власності на 31/100 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , що фактично включає в себе і визнання за позивачем права на спадкування. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). З огляду на викладене та

Outcome: approved