Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, який втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з 2003 року є власником зазначеного будинку на підставі рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 19 листопада 2003 року. Крім [PERSON] в будинку, з народження, за згодою позивачки, зареєстрований і відповідач, який з 2005 року у будинку не мешкає. Позивач зазначила, що з реєстрації в будинку відповідач самостійно знятися не може, так як з 2005 року та по теперішній час мешкає на тимчасово окупованій території і у зв`язку з карантинними заходами не має можливості приїхати до Великоновосілківського району Донецької області. Позивач в судове засідання не з`явилася, але надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Згідно заяви свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач також в судове засідання не з`явився, будучи оповіщеним про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. При цьому проти задоволення позовних вимог не заперечив, відносно чого до матеріалів справи долучена заява [PERSON] , про визнання позовних вимог та про розгляд справи у його відсутність. Від третьої особи до суду також надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника ради та згідно заяви третя особа покладає вирішення даної справи на розсуд суду. В зв`язку з неявкою сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність за наявними у справі доказами. Розглянувши матеріали справи, судом встановлено: Згідно біржового контракту РТБ «Время» № 9 від 05.03.1998 року та рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 19.11.2003 року про визнання права власності на будинок на підставі контракту, позивачці [PERSON] належить будинок за адресою: [ADDRESS] . За змістом довідки та актів Шахтарської сільської ради Великоновосілківського району від 12.08.2019 року, 13.12.2019 року, 17.03.2020 року та 05.06.2019 року, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , крім власниці будинку [PERSON] , зареєстрований і відповідач [PERSON] , [INFO] , але з 2005 року фактично на території сільської ради не проживає. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у житловому будинку за адресою [ADDRESS] протягом 5 років, будинком не користується, витрати, пов`язані з оплатою комунальних послуг не сплачує, перешкод у користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач [PERSON] вчиняла спроби домогтися від [PERSON] знятися з реєстрації у її будинку, про що свідчить копія звернення позивачки до відповідача, але результату ці спроби не досягли, домовленості щодо користування вищезазначеним житлом між сторонами не досягнуті. Відтак, враховуючи, що власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved