Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві зазначила, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 04 серпня 1998 року. Від шлюбу дітей мають двох дітей - [PERSON] та [PERSON]. Позовні вимоги обгрунтував тим, що ведення спільного господарства припинено, шлюбні відносини не підтримують, спільного бюджету не ведуть. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, тому позивач просить суд розірвати зазначений шлюб з відповідачем, оскільки він існує лише формально. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач на неодноразові виклики в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином у передбаченому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи та письмові докази суд вважає, що позов підлягає задоволенню та по справі можливе винесення заочного рішення. Судом встановлено, що 04 серпня 1998 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Великомежиріцькою сільською радою Корецького району Рівненської області, актовий запис № 11, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що стверджується копіями свідоцтв про народження. Суд вважає, що причини, які спонукали сторони до розірвання шлюбу є обгрунтованими, оскільки судом достовірно встановлено, що сторони тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують подружні стосунки, проживають окремо, тому подальше спільне життя подружжя та сім'ї є неможливим. Відповідно до ч.3 ст 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду. Згідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тому, беручи до уваги інтереси неповнолітнього сина, а також враховуючи те, що він на даний час проживає з позивачем, то суд вважає, що його необхідно залишити проживати з матір'ю, що не позбавляє батька права на особисте спілкування з сином та прийняття участі у його вихованні. Частина 6 статті 141 ЦПК передбачає, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, то він стягується з другої сторони на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп., оскільки позивач, як інвалід ІІ групи звільнена від сплати судового збору.

Outcome: approved