Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на домоволодіння за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що\~позивач разом зі своїм сином проживає у житловому будинку в [ADDRESS] . Позивач зазначає, що вона веде догляд за будинком протягом останніх 50 років. Вона також є споживачем комунальних послуг та сплачує їх. Як стало відомо на адвокатський запис від БТІ, будинок належить [PERSON] , який жодного разу не з`являється в даному будинку з 1961 року. [PERSON] з 1991 року із своєю сім`єю проживає в іншій країні, і жодних інших даних про нього не відомо. Будь-які намагання знайти та зв`язатися з його рідними, успіхом не завершилися. В 1983 році виконавчий комітет Мукачівської міської ради надав дозвіл для прибудови до будинку її чоловіку [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач разом зі свою родиною, проживаючи в будинку в [ADDRESS] , продовжувала нести витрати на його ремонт, утримання та здійснювала інші обов`язкові платежі. Позивач усе життя гадала, що будинок належав її покійному чоловіку, однак після його смерті після намагань з`ясувати обсяг спадщини дізналася, що формальним власником є [PERSON] . Таким чином сім`я позивача з 1961 року добросовісно, безперервно та відрито володіє і користується даним нерухомим майном, земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його. Постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт вже більше 50 років. Актом № 65 від 17 листопада 2017 року про добросовісне володіння та користування нерухомим майном свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що [PERSON] добросовісно володіє та користується будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час\~та місце\~розгляду справи\~повідомлявся належним\~чином, однак причину неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань, заперечень суду не надавав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився про час\~та місце\~розгляду справи\~повідомлявся належним\~чином, однак причину неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань, заперечень суду не надавав. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву відповідача, беручи до уваги, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі\~ст. 280 ЦПК \~розглянути справу заочно та, згідно зі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, не здійснювати фіксацію процесу звукозаписувальними технічними засобами. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно частини\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до вимог\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2019 року права власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] не зареєстровано (а.с. 47). З довідки КП «Мукачівське МБІ та ЕО» від 06.10.2017 року № 182 вбачається, що на підставі реєстрової книги БТІ за адресою [ADDRESS] , власник домоволодіння є [PERSON] (а.с. 48) Відповідно до технічного паспорту від 29.09.2001 року на житловий будинок по [ADDRESS] , власником такого зазначений [PERSON] (а.с.49-50). Згідно до довідки виданої ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» № 2-021973 від 17.02.2018 року, виданої [PERSON] , вбачається, що в даному будинку також зареєстрований брат чоловіка [PERSON] (а.с. 52). Відповідно до витягу з рішення від 24.02.1983 року № 53 дозволено [PERSON] провести прибудову ванни та веранди до будинку по [ADDRESS] , який належить [PERSON] (а.с. 56). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 09.08.1975 року , шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб 09.08.1975 року (а.с.58). З копії паспорту позивача вбачається, що вона зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 29.07.1977 року (а.с. 46). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.05.2016 року, [PERSON] помер [INFO] ( а.с. 57). \~\~\~\~\~\~ Свідок [PERSON] під час допиту у судовому засіданні показала суду, що [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] з 1975 року, її чоловік робив добудову до житлового будинку та після смерті чоловіка позивач продовжує проживати у будинку, користується ним, сплачує комунальні послуги. Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4\~ст. 344 ЦК України\~право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. \~ \~ \~ \~ \~Також, у пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.05.2018 у справі № 922/1574/17, де зазначив, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна. При цьому, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. В свою чергу Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю, у своїй постанові від 14 травня 2019 року (справа № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18) вказує, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Зокрема до таких висновків системно дійшов Верховний Суд при розгляді аналогічних справ про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме: постанова від 05 грудня 2018 року у цивільній справі № 736/853/17; постанова від 07 листопада 2018 року у цивільній справі № 642/8823/2015-ц; постанова від 12 грудня 2018 року у цивільній справі № 609/451/18. Однак, не дивлячись на те, що позивач стверджує, що не знала про належність будинку відповідачу до смерті чоловіка, вказане спростовується матеріалами справи витягом з рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 24.02.1083 року № 83, згідно яких їй було відомо, що цей будинок належав [PERSON] . \~ \~ \~ \~Крім того, за правилами ст. ст. 1216, 1218, 1220, 1223 ЦК України з моменту смерті особи до спадкоємців переходять права та обов`язки спадкодавця, які належали йому на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Натомість, позивач заявляючи, що відповідач скоріше за все на час розгляду справи помер, зважаючи на його вік, всупереч вимогам ст. 13,81 ЦПК України, не надала суду доказів цього, доказів наявності чи відсутності у нього спадкоємців, та визначила відповідачем у справі орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади та не заявляла клопотання суду про залучення такого органу до участі у справі. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). \~Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed