Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом в інтересах малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову позивач посилаючись на те, що відповідач є батьком малолітніх дітей, не цікавиться їх здоров'ям, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, діти живуть з позивачем та знаходяться на її повному утриманні, відповідач матеріальної допомоги не надає. Позивач та його представника позов підтримали з вищезгаданих підстав, просили позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей. В подальшому подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач та його представник позов не визнали. Відповідач має стабільний дохід, виявив стійкий намір спілкування з дітьми, виховувати їх та приймати участь у їхньому житті. Представник третьої особи Станишівської сільської ради Житомирського району просив розглядати справу у його відсутність, позов підтримав (а.с.123). Прокурор в судовому засіданні позов підтримав та просив позбавити [PERSON] батьківських прав. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Відповідно до п.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи. За змістом ч.1 ст.11 ЦПК України (у редакції на час ухвалення рішення) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 2 частини 1 статті 164 СК визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як вбачається з матеріалів справи, подружжя перебувало в зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2005 року по 2013 року, від якого мають малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.6-8). Рішенням виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 16 березня 2017 року визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.219-220). Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтвердили факт того, що діти не спілкуються з батьком, відповідач не приймає участі у їх вихованні. Діти самі не бажають спілкуватися з батьком. Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Із положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної [PERSON] Української РСР від 27.02.1991 року №789-ХІІ, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно положень статті 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що є найважливішими обов'язками матері і батька, а також повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Частина 4 ст.155 СК України передбачає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої Законом, зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання малолітніх дітей. Зазначених обставин позивачем доведено, чим виконано вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідач не спростував даних про те, що він не піклується про дитину, не займається їх вихованням, не створював належні умови, які необхідні для нормального фізичного, розумового та духовного розвитку дітей. Зважаючи на вищенаведене, виходячи винятково з інтересів малолітніх дітей та враховуючи наявність факту ухилення відповідачем від обов'язку виховувати та утримувати своїх дітей, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, тому судовий збір у сумі 243 гривні 60 копійок підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved