Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання повнолітнього сина, [PERSON], [INFO], котрий проживає з позивачем та навчається в ТНЕУ та Київському національному торгівельно економічному університеті. Поросить суд стягувати аліменти у твердій грошовій сумі по 1000 гривень щомісячно, з дати набуття повноліття до досягнення сином 23 річного віку, 50% уже сплаченої суми оплати за навчання за 2017 - 2018 роки в сумі 14017, 00 гривень, та 50% майбутніх внесків за навчання сина, до 15 серпня наступних років 2018- 2019 роки 14528, 75 гривень, 2019 - 2010 роки 15003, 75 гривень, 2020 - 2021 роки 15557, 50 гривень та 2021- 2022 роки 3150, 00 гривень. На обґрунтування вимог зазначає, що син сторін спору навчається на госпрозрахункові основі стаціонарно в ТНЕУ та на заочній формі навчання в КНТЕУ, проживає разом з позивачем, не працює, оскільки навчається на денній формі, відповідач ухиляється від утримання власного повнолітнього сина, добровільно не надає матеріальної допомоги, хоча має таку можливість. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просить позовні вимоги задовольнити, з мотивів наведених в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні вимогу визнали частково - не заперечують відносно стягнення з відповідача аліментів на повнолітнього сина, котрий продовжує навчання у ВНЗ в сумі 1000 гривень щомісячно, в решті вимог просять відмовити за недоведеністю та безпідставністю. Вивчивши матеріали справи Суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав: Оскільки ця обставина не заперечується сторонами, і в силу ст. 82 ЦПК України, не потребує доказування, Судом встановлено, що сторони спору перебували в шлюбі, котрий булло розірвано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 13.11.2013 року. Від цього шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], котрий після розірвання шлюбу батьків залишився проживати з матірю - позивачем [PERSON] За рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (справа №607/11220/16-ц) від 22.12.2016 року, булло задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1000 гривень щомісячно починаючи стягувати з 05.10.2016 року до досягнення дитиною повноліття. Судом також встановлено, що 31.08.2017 року між [PERSON] та КНТЕУ було укладено договір №3083з/6к-2017, про навчання (підготовку), згідно умов якого університет взяв на себе зобов'язання за рахунок коштів [PERSON] надати освітню послугу з навчання дитини сторін спору за бакалаврським рівнем на факультеті міжнародної торгівлі за спеціальністю міжнародні економічні відносини та формою навчання заочна з терміном 4 роки та 6 місяці. Вартість навчання сторони визначили загалом в сумі 46 420 гривень. Окрім цього, 02 серпня 2017 року між [PERSON] та ТНЕУ було укладено договір №138859 про надання освітньої послуги, згідно умов якого якого університет взяв на себе зобов'язання за рахунок коштів [PERSON] надати освітню послугу з навчання дитини сторін спору за бакалаврським рівнем на юридичному факультеті за спеціальністю право денної форми навчання з 01.09.2017 року по 30 червня 2021 року. Вартість навчання сторони спору визначили загалом в сумі 78200 гривень. На виконання даних договорів позивачем було сплачено на рахунки університетів за перший рік навчання кошти в сумі 28140, 00 гривень, й 50% цієї суми, як на стягнення додаткових витрат в порядку ст.. 185 СК України, позивач просить стягнути з відповідача. Окрім цього, як зазначено судом вище, позивач просить стягнути з відповідача 50% майбутніх внесків за навчання сина, до 15 серпня наступних років 2018- 2019 роки 14528, 75 гривень, 2019 - 2010 роки 15003, 75 гривень, 2020 - 2021 роки 15557, 50 гривень та 2021- 2022 роки 3150, 00 гривень. Сторонами спору визнана та обставина, що позивач проживає разом з сином окремо від відповідача, і саме матір несе основні витрати на утримання повнолітнього сина, котрий навчається на денній і одночасно заочній формах навчання. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. (ст. 200 СК України) Згідно статті 182 Сімейного кодексу України та ч. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Оскілки диспозитивність процесу є однією з основоположних засад цивільного судочинства, Суд не вправі виходити поза межі позовних вимог вирішуючи спір. Позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина котрий навчається в двох ВУЗах на денній та заочній формах навчання і проживає разом з матір'ю, в розмірі 1000 гривень щомісячно починаючи стягувати з дати досягнення дитиною повноліття та до досягнення сином 23 річного віку. В цій частині позову, відповідач визнав обставини, а тому Суд не вбачає необхідності дослідження доказів і констатує, що позов про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1000 гривень щомісячно у твердій грошовій сумі, починаючи стягувати з 29.06.2018 року і до завершення навчання на денній формі навчання юридичного факультету Тернопільського національного економічного університету, але не довше ніж до досягнення 23 річного віку - підлягає до задоволення. При цьому Суд відзначає, що аліменти слід стягувати саме за період навчання на денній формі університету, оскільки заочна форма поєднує ознаки очної форми навчання та самонавчання (поєднувати навчання з роботою, спортом чи творчою діяльністю), а відтак надає можливість повнолітній особі планувати час роботи і самостійно заробляти кошти на власне утримання. З приводу стягнення в порядку ст.185 Сімейного кодексу України додаткових витрат, котрі позивач визначила як сплачені, та майбутні платежі за навчання повнолітнього сина, Суд відзначає наступне. Щодо вимог про стягнення з відповідача 50% майбутніх внесків за навчання сина, до 15 серпня наступних років 2018- 2019 роки 14528, 75 гривень, 2019 - 2010 роки 15003, 75 гривень, 2020 - 2021 роки 15557, 50 гривень та 2021- 2022 роки 3150, 00 гривень. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленністю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов'язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Разом з тим статтею 199 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу. Подібного правового висновку дійшов ВСУ у Постанова ВСУ від 24 лютого 2016р. у справі № 6-1296цс15. Щодо вимоги про стягнення з відповідача 50% суми по оплаті за навчання за 2017 - 2018 роки в сумі 14017, 00 гривень. Син сторін спору, [INFO]. Позивач на підтвердження обставин сплати коштів за навчання у ВУЗах за 2017 рік надав суду письмові квитанції : за 04.08.2017 року на суму 3670 гривень (одержувач КНТЕУ), 04.09.2017-04.10.2017 року на суму 653 гривень (одержувач КНТЕУ), 03.12.2017 року на суму 4320 гривень (одержувач КНТЕУ), 04.10.2017 року та 29.12.2017 року по 9750 гривень (одержувач ТНЕУ). Відтак, ці суми коштів було перераховано позивачем за навчання сина, ще коли останній не набув повноліття. Для Суду залишається надати відповідь на питання, чи можна вважати сплачені батьками кошти за навчання у ВУЗі неповнолітнього сина, додатковими витратами на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) в розумінні ст. 185 СК України. Суд відзначає, що положення частини першої ст.. 185 СК України стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Позивач відносить до додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами, наскільки Суду зрозуміло, розвитком якихось здібностей сина, витрати на оплату його навчання у ВНЗ. Разом з тим Суд наголошує, що бажання позивача надати сину вищу освіту у сфері юриспруденції і міжнародної торгівлі і права, є тотожним бажанню тисяч інших батьків, і враховуючи, що однією з тенденцій у сфері сучасної вищої освіти в Україні є збільшення прийому студентів у ВНЗ; наявність великої кількості установ вищого утворення державної і недержавної форм власності; скорочення обсягів державного фінансування системи вищої освіти; виникнення системи платної освіти; зниження якості освітніх послуг; формування в системі вищого утворення двох підсистем (елітне та масове невисокої якості) - зважаючи на реалії, що склалися в сучасній Україні, мета придбання соціального статусу «людини з дипломом» переважає у свідомості більшості батьків та молодих людей. А тому, на думку Суду, факт вступу дитини сторін спору на платну форму навчання, на відміну від навчання за держзамовленням, що потребує значно вищого конкурсного балу абітурієнта, в сукупності із високим рівнем доступності вищої освіти в Україні, сам по собі, за відсутності інших достатніх доказів (як от участь чи навіть перемога дитини в позашкільних чи шкільних олімпіадах, семінарах, круглих столах, тощо, на регіональному, національному рівнях з дисциплін правознавства чи на економічну тематику) не може свідчити про наявність якихось особливих здібностей сина сторін спору до спеціальностей, визначених в наданих позивачем договорах про надання освітньої послуги. Окремо Суд вважає за необхідне відзначити, що із змісту наданих квитанцій про сплату за навчання - 04.10.2017 року та 29.12.2017 року по 9750 гривень (одержувач ТНЕУ), неможливо встановити, що оплату було здійснено позивачем саме за перший рік навчання (тобто за період навчання до набуття повноліття сина сторін спору) , адже у квитанціях не зазначено за який рік навчання внесено кошти, й згідно п.12 Договору від 02 серпня 2017 року №138859 про надання освітньої послуги, сплата за перший рік навчання мала б бути проведена за цілий рік разовим платежем до 20 серпня поточного року (2017). Аналогічно договір з КНТЕУ про навчання (підготовку) підписано позивачем 31.08.2017 року, а копію квитанції про сплату 3670 гривень надано за 04.08.2018 року, тобто дату відсутності будь яких договірних відносин з позивача з ВУЗом; у дублікаті квитанції про оплату за навчання від 03.12.2017 року на суму 4320 гривень, взагалі відсутня вказівка на номер договору. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на наведене,

Outcome: partial