Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] , в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] в супроводі матері [PERSON] або іншої особи, уповноваженої за нотаріально посвідченою згодою матері, без згоди та супроводу батька [PERSON] , до країн Туреччина, Угорщина, Болгарія, Польща, Великобританія в період з дня набрання рішення суду законної сили по 20 грудня 2021 року. Посилається на те, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі, про розірвання якого 20.11.2020 вона звернулася з позовом до Борщівського районного суду. Від шлюбу у них є дочка [PERSON] . Відповідач не проживає з сім`єю з кінця жовтня 2014 року. Дитина залишилась проживати з нею. Дочка досягла десятирічного віку, є ученицею 5 класу Сков`ятинської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів і відповідно стала виявляти бажання побачити світ. З метою розширення кругозору дитини, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення англійської мови та підготовки до самостійного життя вона має можливість поїхати з дитиною чи відправити дитину в туристичну подорож для відпочинку в дитячих таборах та оздоровлення в термальних водах, морях країн Євросоюзу, куди в Україні організовуються поїздки турагенціями, навчальною установою, де навчається дочка, іншими юридичними особами. Також вона має можливість відправити дочку у Великобританію, під час літніх канікул, де б вона вивчала англійську мову. Однак, вона не може зробити цього через відсутність згоди батька. Вона з дочкою неодноразово просили відповідача оформити нотаріально таку згоду, проте він ігнорує їхнє прохання, а тому вона вимушена звернутися до суду. Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 28.01.2021 о 11.00 год. Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 02 березня 2021 року, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача виконавчий комітет Борщівської міської ради Тернопільської області. 16.03.2021 позивачем [PERSON] було подано заяву про зміну позовних вимог, в якій просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] в супроводі матері [PERSON] , або іншої особи, уповноваженої за нотаріально посвідченою згодою матері дитини [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] до Польської Республіки в період з дня набрання рішення суду законної сили по 20 січня 2022 року. 25.03.2021 [PERSON] подала клопотання про зміну позовних вимог та їх обґрунтування з додатковою позовною заявою, в якій просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] в супроводі матері [PERSON] , або іншої особи, уповноваженої за нотаріально посвідченою згодою матері дитини [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] до Польської Республіки та до Великобританії впродовж року з дня набрання рішенням суду законної сили. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що планує з дитиною дві поїздки, першу в Польщу, другу у Великобританію. [INFO] у її старшого сина та брата [PERSON] , [PERSON] , в Польщі, де той проживає з сім`єю, народився син [PERSON] . Донька [PERSON] має велике бажання побачити племінника, а тому вона хоче брати доньку під час шкільних канікул з собою до Польщі. Крім цього дочка зможе побачити країну, познайомитись з життям її народу, відвідати історичні місця. Також вона має змогу під час шкільних канікул відправити дочку в сім`ю у Великобританію, де б вона вивчила англійську мову. А також вона працювала в Лондоні, тому зможе самостійно ознайомити дочку з столицею Англії. Підтвердженням наміру поїздки з дочкою у Великобританію є придбання нею квитків на 03.07.2021 на розважальні заходи. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник Борщівської міської ради Маржан Л.В. заперечує щодо задоволення позовних вимог позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини своєї неявки, про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові документи, оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. Сторони перебувають у шлюбі, актовий запис №08, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] , виданим повторно 18 листопада 2020 Борщівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ). Від даного шлюбу сторони мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане 07 липня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 1549. Згідно довідки № 405 від 12.11.2020, виданої виконавчим комітетом Сков`ятинської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, [PERSON] проживає в [ADDRESS] і склад її сім`ї наступний: дочка [PERSON] , батько [PERSON] , мати [PERSON] - проживає без реєстрації. Актом №14 обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 12.12.2020, встановлено, що [PERSON] батько малолітньої [PERSON] не проживає з своєю сім`ю з 24.10.2014 року. В розвитку та вихованні своєї дитини участі не приймає, матеріально не допомагає матері у вихованні доньки. Дитина [PERSON] , учениця 5 класу Сков`ятинської ЗОШ-І-ІІ ступенів вивчає англійську мову, зокрема як другу іноземну мову, згідно навчального плану та шкільної програми. (Характеристика рівня знань іноземної мови від 25.11.2020 за підписом вчителя). Судом встановлено, що позивач [PERSON] орендує житло в [ADDRESS] та уклала договір оренди помешкання з [PERSON] . Строк дії договору з 10.01.2021 до 10.01.2022. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд погоджується з аргументами позивача, що дочка [PERSON] , перебуваючи за кордоном в Республіці Польща, буде мати місце проживання, можливість побачити брата та племінника, ознайомитися із життям та побутом людей в іншій країні, розширить її кругозір та світосприйняття, що буде сприяти її усесторонньому розвитку та буде сприяти фізичному, духовному та моральному розвитку дитини і відповідатиме інтересам дитини, а тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Однак, суд не бере до уваги доводи позивача про намір поїздки у країну Великобританія, на підтвердження чого позивач надала копії квитків на розважальні заходи, придбані на її ім`я, так як такі не є підтвердженням її наміру, оскільки не тягнуть за собою обов`язку відвідування таких розважальних заходів. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17. А тому в задоволенні позовних вимог в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] в супроводі матері [PERSON] , або іншої особи, уповноваженої за нотаріально посвідченою згодою матері дитини [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] до Великобританії впродовж року з дня набрання рішенням суду законної сили слід відмовити. За вказаних обставин, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України в Республіку Польща у супроводі матері без дозволу і супроводу батька відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини, а тому, позовні вимоги слід задовольнити частково, надавши дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Польської Республіки неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , жительці с. Сковятин Чортківського (Борщівського) району Тернопільської області, у супроводі матері [PERSON] без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] протягом періоду з дня набрання рішенням суду законної сили по 10 січня 2022 року. На підставі наведеного,

Outcome: partial