Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , де просить ухвалити рішення, яким визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з нею. На обґрунтування позову зазначила, що вона та відповідач [PERSON] мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Після народження дитини син увесь час проживав з нею. Вказала на те, що між нею та відповідачем склалися вкрай неприязні стосунки, наразі наявний спір щодо визначення місця проживання сина, оскільки вона має на меті зареєструватися з сином у своєї матері у смт. Власівка, проте змінити місце реєстрації дитини вона не може, так як фактично відсутня згодна на це батька дитини через його постійне перебування за кордоном. Зазначила, що вона має можливість забезпечити належні умови проживання сина, повною мірою займатися його вихованням, тому просила позов задовольнити. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у тексті позовної заяви, та просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову та визначення місця проживання сина з позивачем. Вказав, що він постійно спілкується з сином, відвідує його за можливості, надає кошти на його утримання. Оскільки він працює за межами України, то не заперечує проти визначення місця проживання сина з матір`ю. Представник позивача - адвокат Фєдосєєв Д.О. у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність. Суд, вислухавши позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Позивач разом з сином проживає в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору оренди від 15.06.2018. Довідкою від 16.10.2020 № 01-08/106 підтверджується. що [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається в дошкільному навчальному закладі (ясла-садок) № 28 Кременчуцької міської ради Полтавської області з 21.02.2020. Листом від 27.09.2020 № 1099/10-1 підтверджується, що [PERSON] перебуває на обліку амбулаторії загальної практики- сімейної медицини № 5 КНМП «ЦПМСД №1» м. Кременчука, матір`ю дитини підписано декларацію з лікарем-педіатром. Письмовими доказами підтверджено, що позивач [PERSON] є приватним підприємцем та отримує дохід. Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 12.04.2021 за № 471 встановлено, що малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] , у якої наявні всі умови для проживання сина та його гармонійного розвитку. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин 2, 8, 9 ст.7 СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Конвенцією про права дитини, ратифікованою постановою ВР від 27.02.1991, встановлено, що держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Пунктом 1 ст.9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції). Частиною 2 статті 9 Конвенції також передбачено, що під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Аналіз зазначених вище норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові №756/2109/16-ц. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В силу ст.141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» сказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Судом встановлено, що батько та мати малолітньої дитини [PERSON] проживають окремо, [PERSON] працює, є фізичною особою - підприємцем, має дохід та постійне місце проживання, яке відповідає вимогам до житла дитини, здатна забезпечити рівень життя дитині, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Дитина сторін не досягла 10 річного віку, стан здоров`я задовільний, навчається у дошкільному навчальному закладі (ясла-садок) № 28 Кременчуцької міської ради Полтавської області. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти визначення місця проживання сина з матір`ю. Отже, враховуючи вік дитини, задовільний стан її здоров`я, ставлення та участь у вихованні обох батьків, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини у матері, яка має можливість утримувати малолітнього сина та забезпечувати його матеріальні і духовні потреби, згоду відповідача на встановлення місця проживання сина з позивачкою, з метою забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини з нею, що, на думку суду, якнайкраще забезпечить інтереси дитини.

Outcome: approved