Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з названим позовом стверджуючи, що відповідно до договору дарування від 08.07.1998 року, вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. Даний будинок був подарований їй колишнім чоловіком її матері - [PERSON], який після реєстрації даного договору в БТІ продовжує в ньому проживати. При цьому, відповідач всіляко чинить їй перешкоди в користуванні власністю, в зв'язку з чим, вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Маючи намір продати вказаний будинок, 16.01.2015 року вона разом із людьми, які зацікавилися даною пропозицією приїхали до місця розташування нерухомого майна, однак відповідач не надав доступу до гаражного приміщення, а на центральній частині воріт повісив замок, який унеможливлює відкриття воріт та вивезення майна. На даний час [PERSON] на будь-які переговори не погоджується, компромісів шукати не бажає, розпоряджатися їй власним майном в повному обсязі не дає перешкоджаючи доступу до нього. Посилаючись на норми ст.386, ч.2 ст.405 ЦК України просить суд постановити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком та зобов'язати Баришівський районний сектор ДМС України зняти відповідача з реєстрації. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала повністю та пояснила, що відповідач [PERSON], який перестав бути членом її сім'ї, відмовляється в добровільному порядку виселитися із належного їй на праві власності будинку, всіляко чинить перешкоди в користуванні її власністю в зв'язку з чим, вона неодноразово зверталася до працівників правоохоронних органів. Просить заявлені нею позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти пред'явленого позову пояснив, що в 1998 році проживаючи однією сім'єю із матір'ю позивачки, вони вирішили продати однокімнатну квартиру в м. Броварах Київської області та переїхати проживати в с. Перемога Баришівського району, де він мав житловий будинок, який йому був подарований батьками. Однак, в зв'язку з тим, що [PERSON] була співвласником даної квартири, то нотаріус не мав права укладати договір купівлі-продажу нерухомого майна без дозволу органу опіки і піклування, які не надавали такого дозволу, якщо неповнолітня дитина не буде забезпечена житлом. В зв'язку з такими обставинами було вирішено, що він подарує будинок [PERSON], а тому, 08 липня 1998 року Баришівською нотаріальної конторою був укладений договір дарування житлового будинку згідно якого, він подарував свій будинок позивачці, від імені якої діяла її матір [PERSON] У даному будинку позивачка проживала до 2004 року (закінчивши 5 класів у Перемозькій середній школі ) та за побажанням її баби Моті Василівни, переїхала проживати до останньої в м. Київ, де продовжила навчання. Він же, разом із [PERSON] з якою в 1999 році зареєстрували шлюб та їхньою спільною дочкою [PERSON] однією сім'єю продовжували проживати в будинку до 2011 року. Оскільки сімейні відносини розладилися і проживати однією сім'єю не мали бажання, то в 2011 році розлучилися і дружина разом із меншою із дочкою також виїхали до своєї матері, де в даний час і проживають. Жодних перепон в користуванні будинком та земельною ділянкою він не чинить, ключі від будинку, як позивачка так і його колишня дружина, вони мають. Підтверджує пояснення позивачки в тій частині, що коли [PERSON] та [PERSON] приїжджають у село, то між ними завжди зав'язуються сварки з приводу житлового будинку, оскільки останні наполягають на його виселенні із нього, маючи намір продати даний будинок. Просить суд в позові відмовити, оскільки іншого житла він не має. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає заявлений позов безпідставним виходячи з наступних міркувань. Здійснення людиною свого природного права на життя пов'язано з багатьма факторами серед яких, одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому, Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об'єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Стаття 47 Конституція України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 липня 1998 року виданого Перемогівською сільською радою народних депутатів, зареєстрованого в Баришівському бюро технічної інвентаризації 08 липня 1998 року за № 29. Відповідно до договору дарування від 08 липня 1998 року [PERSON] та [PERSON], що діяла від імені своєї неповнолітньої дочки [PERSON], склали даний договір відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] ( договір дарування посвідчений державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори , зареєстрований в реєстрі за № 2-2263 ) Таким чином судом встановлено, що дійсним власником домоволодіння по [ADDRESS], є позивачка [PERSON] Підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою 1 ст. 116 ЖК України, а саме виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливо в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Більш того, статтею 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 3 ст. 64 ЖК України, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Звертаючись до суду з позовною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, жодних із перелічених умов для виселення [PERSON], позивачка не навела, а в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження дій, які б могли призвести до його виселення, оскільки з огляду на ч. 3 ст. 64 ЖК України в нього по сьогоднішній день залишаються такі ж права і обов'язки, які він мав до 1998 року і після, коли продовжив проживати в даному будинку із позивачкою [PERSON] та її матір'ю , а своєю дружиною [PERSON]. Звертаючись до суду з даним позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, позивачка посилається на ч.2 ст.405 ЦК України відповідно до якої, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом в разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Жодних доказів на підтвердження доказів своєї правової позиції відповідачка в судове засідання не представила. Допитані в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що її колишній чоловік [PERSON] почав зловживати спиртними напоями в зв'язку з чим, влаштовував сварки в ході яких застосовував фізичну силу, що змушувало її разом із дочкою тікати до його матері. Оскільки терпіти знущання чоловіка більше не могла, то в січні місяці 2009 року вона разом із меншою дочкою виїхала до своєї матері в м. Київ, де проживала її старша дочка, а в 2011 році подала заяву про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу декілька років приїздили в с. Перемога та обробляли земельну ділянку і перепон в користуванні будинком, [PERSON] не чинив. Але коли заводили розмову про можливий продаж будинку, то відношення відповідача змінювалося і між ними виникали сварки. На сьогоднішній день [PERSON] не дає змоги проживати в будинку погрожуючи, його спалити, влаштовує скандали та виганяє їх з двору. Свідок [PERSON] підтвердив той факт, шо коли в січні місяці 2015 року приїхали з потенційними покупцями оглянути будинок, то [PERSON] на прохання відкрити гараж, відмовився його показувати, а ще через деякий час, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, почав виганяти всіх з двору. Сварки між [PERSON] та [PERSON] при ньому відбувалися і раніше, однак до бійок не доходило. Хто був їх ініціатором сказати важко, але вони як правило починалися з приводу житлового будинку на продаж якого, [PERSON] дозволу не давав. Аналізуючи покази даних свідків, суд звертає свою увагу на ту обставину, що сварки між відповідачем та позивачкою та її матір'ю, як правило виникали з приводу користування спірним будинком та виселення [PERSON] із будинку без надання іншого пристосованого для проживання приміщення. Дане твердження суду підтверджується наданими позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог висновків правоохоронних органів від 11 травня та 20 липня 2014 року. В поданій до суду позовній заяві та в подальшому обґрунтовуючи свої вимоги в судовому засіданні, [PERSON] посилається на положення статей 391, 386 ЦК України, які регламентують усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном його власником. Виходячи з вимог закону власник повинен довести, що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння. Тобто, в даному випадку, крім доведення існування права власності на майно (що відповідачем визнається та не оспорюється), необхідно довести порушення такого права, що в судовому засіданні, позивачем зроблено не було. Відповідно до Постановою № 15 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» було затверджено узагальнення судової практики № 24-150/0/4-13, від 28.01.2013, а саме п. 3 зазначено, що найпоширенішими помилками є безпідставне застосування статті 391 ЦК України за відсутності підстав для виселення, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України, при вирішенні спорів про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом виселення членів сім'ї власника. Підпунктом 11 п. 3 даної постанови встановлено, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення, предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло, які регламентовані статтею 116 ЖК України. Оскільки позивачкою [PERSON] таких вимог не заявлялося, в судовому засіданні підстав для виселення відповідача позивачкою не надано в зв'язку з чим, суд вважає за необхідне в позові відмовити в зв'язку з безпідставністю заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed