Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту володіння та визнання права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: с. Кисличувата, вул. Кисличуватська, 116, Томаківського району Дніпропетровської області, за набувальною давністю. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що починаючи з 2003 року вона фактично проживає у житловому будинку, який розташований за вищевказаною адресою, що належав [PERSON], яка померла 20 липня 2002 року. Відповідно до довідки № 176/2-17 від 20.05.2015 року, наданої Кисличуватською сільською радою, згідно записів в по господарській книзі № 4 особ. рах. № 0343 власником вказаного житлового будинку являється [PERSON]. КП «Томаківське БТІ» ДОР, на запит адвоката [PERSON], надало довідку, що право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності від 30.07.1988 року. При цьому в свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок неправильно зазначено прізвище власника «Колісник», про те як це прізвище носив її цивільний чоловік, а її дійсне прізвище «Кунах». Після смерті [PERSON] ніхто житлового будинку у власність не оформив. Крім того мало місце переадресації номерів будинків і відповідно будинку був присвоєний номер 116. Позивач зазначає, що в зазначений житловий будинок вона вселилась за домовленістю з відповідачем [PERSON], яка доводиться дочкою [PERSON] і після сперті матері управляла будинком та передала їй його у користування, за що вона їй сплатила грошові кошти в сумі 1500 грн. При цьому офіційних договірних зобовязань щодо володіння чи користування житловим будинком ними не укладалося. Позивач також зазначає, на сьогоднішній день вона продовжує проживати у вказаному житловому будинку. Відкрито, не приховуючи факту знаходження майна в її володінні, добросовісно та безперервно (більше десяти років) володіє та користується будинком, підтримує його в належному стані, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонти, оскільки завжди проживала та фактично працювала у с.Кисличувата. Оплачує всі комунальні послуги згідно укладених нею договорів на користування газом та електроенергією. Позивач вважає, що вона може реалізувати своє право на житло гарантоване статтею 47 Конституції України тільки на підставі частин першої та четвертої статті 344 ЦК України, як особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. Сторони у судове засідання не з'явилися. Представник позивача та позивач подали до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, при цьому позивачі наполягають на позовних вимогах, і відповідач не заперечує проти позовних вимог. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, розглянувши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Статтею 344 ЦК України встановлено, що однією з підстав набуття права власності є набувальна давність. Зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. До компетенції виконкомів місцевих рад раніше відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З довідки № 176/2-17 від 20.05.2015 року, наданої Кисличуватською сільською радою, вбачається, що згідно записів в погосподарській книзі № 4 особ. рах. № 0343 власником житлового будинку розташованого за адресою: с. Кисличувата, вул. Кисличуватська, 116, Томаківського району Дніпропетровської області являється [PERSON], яка померла 20.07.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1 - КИ № 634752 та довідкою наданою Кисличуватською сільською радою за № 227/2-17 від 25.06.2015 року. З довідки КП «Томаківське БТІ» ДОР, наданої на запит адвоката [PERSON], суд також вбачає, що право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності від 30.07.1988 року. При цьому судом встановлено, що в свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок було неправильно зазначено прізвище власника «Колісник», про те як це прізвище носив її цивільний чоловік, а її дійсне прізвище «Кунах», що підтверджується зазначеною вище довідкою наданою Кисличуватською сільською радою щодо власника зазначеного житлового будинку, та зазначено що будинок розташований по вул. Кисличуватська, 105, проте відповідно до довідки № 226/2-17 від 25.05.2015 року наданою Кисличуватською сільською радою мало місце переадресації номерів будинків і відповідно у 1988 році будинку був присвоєний номер 116, тобто з № 105 перенумерований на № 116. З матеріалів справи суд вбачає, що позивач в зазначений житловий будинок вселилась за домовленістю з відповідачем [PERSON], яка доводиться дочкою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЯК № 1208571 відповідача. Після смерті матері [PERSON] управляла будинком та передала його у користування позивачу, за що остання їй сплатила грошові кошти в сумі 1500 грн., що підтверджується доданою до матеріалів справи розпискою від 20.06.2002 року. Позивач у справі у вказаному житловому будинку проживає з 2003 року по теперішній час, що підтверджується довідкою від 25.06.2015 р. за вих.№ 227/2-17, наданою Кисличуватською сільською радою. Із технічного паспорту, виготовленого обласним комунальним підприємством «Томаківське бюро технічної інвентаризації» 08.06.2015 року вбачається, що [PERSON], фактично являлася власником житлового будинку «А». Будинок 1918 року побудови, не є аварійним та придатний до користування. Володіння [PERSON] зазначеним житловим будинком, а далі і позивачем не суперечило та не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб. Згідно з висновком КП «Томаківське БТІ» ДОР» дійсна вартість житлового будинку з господарськими будівлями станом на 08.06.2015 року складає 59 498,00 гривень. Володіння позивачем зазначеним житловим будинком з 2003 року не здійснювалось на підставі договірних зобовязань (договір оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Ніяких договірних правовідносин між позивачем і [PERSON] щодо користування житловим будинком позивач не укладала, що являється обставиною, яка підтверджує факт відсутності у позивача підстави для виникнення права власності на будинок в момент заволодіння ним. Оплата саме позивачем комунальних послуг підтверджується доданими договорами, укладеними нею на користування газом та електроенергією. Згідно зі статтею 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно за набувальною давністю. На даний час позивач продовжує використовувати житловий будинок для проживання. За весь час, починаючи з 2003 року з приводу користування даним будинком до позивача ніхто жодних претензій з приводу володіння даним житловим будинком не пред'являв, позовів про його повернення не заявляв. Зазначений факт відповідачем у справі не спростовано, а також суду не надано відомості про те, що даний будинок перебуває на обліку як безхазяйне майно. Таким чином матеріалами справи встановлено факт тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння позивача даним житловим будинком більш як десять років, як своїм власним майном, без певного юридичного титулу. Відповідно до норм ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлене рішенням суду. У відповідності до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом - з 1 січня 2001 року. Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року та відповідно приписи ст. 344 ЦК України поширюються лише на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Враховуючи те, що позивач володіє вказаним житловим будинком з 2003 року, то зі спливом десяти років, позивач набув право звернутись до суду із позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України. В пункті 11, Постанови № 5 ПВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено: «Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю». Відповідно, при вирішенні спору, повязаного із виникненням і припиненням права власності у випадку позивача, суд вважає, що норми статті 344 ЦК України про набувальну давність підлягають застосуванню. Визнання за позивачем права власності на вищевказаний житловий будинок за набувальною давністю не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved