Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому зазначила, що 14.06.1995 року позивач зареєструвала право власності на житловий будинок [ADDRESS]. У листопаді 2007 року позивач надала згоду на постійне місце проживання у своєму будинку громадянці Росії [PERSON] 06.11.2007 року відповідач була зареєстрована УМВС України в Запорізькій області за адресою [ADDRESS]. З 20.12.2012 року відповідач не мешкає за вказаною адресою, про що квартальним комітетом № 15 Комунарського району міста Запоріжжя видана довідка № 588 від 28.12.2013 року про те, що [PERSON] зареєстрована, але не проживає з 20.12.2012 року за адресою [ADDRESS]. Позивач вважає дії відповідача протизаконними, та такими що порушують її гарантовані Конституцією України законні права та інтереси як власника, а відмова у проведенні реєстраційного обліку такою, що не відповідає діючому законодавству України. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце була повідомлена своєчасно та належним чином, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, та вказала, що проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату та час проведення судового засідання повідомлений своєчасно та належними чином. Заяви та заперечення проти позову суду не надала. Вислухавши пояснення представник позивача [PERSON], всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов [PERSON], підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підставі наданих суду доказів встановлено, що відповідно свідоцтва про право власності на житловий будинок № 316 від 14.06.1995 року позивач [PERSON], є власником будинку [ADDRESS]. Право власності на яку зареєстровано в товаристві з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», про що свідчить номер витягу з реєстру про державну реєстрацію прав № 57 від 14.06.1995 року. Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що зазначена особа не проживає у придбаному нею будинку, на даний час її місце знаходження позивачу невідоме. Відповідно до ст. 107 ЖК України в разі вибуття наймача і членів його сім'ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення втому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Статтею 321 ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, на розсуд суду факт реєстрації відповідача за адресою будинку позивача, який є її власністю, перешкоджає останній в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, або може обмежити в її здійсненні, вимагає від неї додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у будинку. Отже порушені права власника та перешкоди в користуванні власністю цілком можливо усунути шляхом відміни реєстрації відповідача та усунення перешкод в користуванні будинком. У зв'язку з наведеним суд вважає, що в цій частині право позивача порушено та підлягає судовому захисту. Але суд не може погодитись з вимогою позивача щодо покладання обов'язку на третю особу, провести зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою, та з вимогами проведення його реєстрації за адресою придбаної квартири. Так статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11.12.2003 передбачені підстави для зняття з реєстрації місця проживання згідно яких це проводиться на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), або свідоцтва про смерть. Враховуючи наведене суд вважає, що оскільки позивач не надав доказів стосовно звернення до сектору громадянства та міграції Комунарського РВ УМВС України в м. Запоріжжя з відповідним проханням, то вимоги в цієї частині задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial