Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача [PERSON] в її користь пеню за прострочення сплати аліментів за період з 06.10.2009 по 01.05.2017 (після відмови в частині позовних вимог про стягнення пені за прострочення сплати аліментів за період з 01.05.2017 до 01.12.2017) у розмірі 719293,64 грн та 211991,24 євро. Позов мотивує тим, що 27.11.2007 рішенням Дрогобицького міськрайонного суду з відповідача в її користь стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 07.10.2007. Оскільки з 2002 року відповідач офіційно перебуває за межами України, в Іспанії, у 2008 році через Міністерство Юстиції відповідні документи передано на виконання в Королівство Іспанія згідно Конвенції про стягнення аліментів за кордоном. 16.07.2009 рішенням Дрогобицького міськрайонного суду, залишеним без змін апеляційною та касаційною інстанціями, розмір аліментів було збільшено до 1/3 частини усіх видів заробітку відповідача. 06.10.2009 дане рішення вступило в законну силу. Оскільки боржник і далі знаходився за межами України, у 2010 році вона повторно через МінЮст передала документи на виконання у Королівство Іспанії. Відповідно до вимог інструкції до Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, нею ще у лютому 2008 року для переказу аліментних коштів, був відкритий банківський рахунок по системі SWIFT. Реквізити рахунку нею були вручені особисто відповідачу ще у 2008 році під час судового засідання у цивільній справі за її позовом про збільшення розміру аліментів. У серпні 2009 року від компетентних органів Іспанії надійшла відповідь, що у квітні 2009 року Державною адвокатурою Валенсії, Іспанія, відповідача повідомлено про необхідність сплачувати аліменти на сина згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 27.11.2007. Тоді ж відповідач надіслав свою особисту заяву на ім`я мера м.Дрогобича про те, що він знає, що повинен сплачувати аліменти на сина в розмірі ј частини від заробітку, отриманого в Іспанії, але робити цього не буде. Також у цій заяві він підтвердив, що знає про розгляд позову про збільшення розміру аліментів до 1/3 частини його доходів. 18.01.2013 судом першої інстанції Монкада, Іспанія, було визнане і допущене до виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 16.07.2009 про стягнення аліментів на сина та зобов`язано боржника здійснити оплату сум, які він винен як аліменти. Рішення вступило в законну силу і не підлягало оскарженню. Відповідачу було відомо про це рішення, оскільки він намагався оскаржити його до суду вищої інстанції в Іспанії, але скарга була відхилена. У вересні 2013 року відповідач подав до Дрогобицького міськрайонного суду позов про зменшення розміру аліментів, а згодом - позов про оспорювання батьківства, однак, у задоволенні такого судом першої та апеляційної інстанції було відмовлено. 15.12.2017 Дрогобицьким МРВ ДВС було складено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів за період з 06.10.2009 по 01.12.2017, в якому враховано усі відомі доходи боржника, отримані ним в Іспанії. Згідно цього розрахунку заборгованість складає 8941,33 євро і 248,45 грн. Станом на 29.03.2019 (на час звернення до суду з даним позовом), незважаючи на вимогу державної виконавчої служби погасити заборгованість по аліментах, така відповідачем не погашена ні в повному розмірі, ні в частковому. У 2018 році на її поштову адресу надійшов лист від іспанського омбудсмена з інформацією про те, що відповідач у 2017 році отримав дохід 13064,00 євро, що підтверджує його платоспроможність і умисність дій по не сплаті аліментів. Бажаючи врегулювати дане питання в досудовому порядку, вона 25.03.2019 надіслала відповідачу свою пропозицію про добровільну сплату пені у розмірі, що не перевищує 100% заборгованості. Однак, жодної відповіді не отримала. Крім цього, вважає, що постановою від 03.04.2019 Великої Палати Верховного Суду, при розгляді цивільної справи №333/6020/16-ц про стягнення заборгованості по аліментах і пені за несвоєчасну їх сплату, не було застосовано положення ч.1 ст.196 СК України щодо обмеження розміру пені у 100 % заборгованості. Оскільки пеня має нараховуватися на всю суму боргу та за усі дні несплати аліментів, починаючи від дня прострочення сплати і до повного погашення заборгованості або до ухвалення рішення, то вважає, що з відповідача слід стягнути пеню у розмірі 719293,64 грн та 211991,24 євро, яка утворилась станом на 28.11.2019 (на час уточнення позовних вимог), у зв`язку з несплатою аліментів за період з 06.10.2009 по 01.05.2017. Позивач [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Додатково пояснила, що відповідач [PERSON] знав про обов`язок сплати аліментів, оскільки він свого часу звертався з позовом про зменшення їх розміру. Їй відомо, що відповідач сплачує кредит за придбану ним квартиру. Вона мала намір вирішити даний спір в позасудовому порядку, зокрема, пропонувала відповідачу відмовитися від батьківських прав задля відмови нею від будь-яких майнових претензій. Натомість, останній з 2013 року подав до суду близько п`ятнадцяти позовів, в тому числі, оспорювання батьківства, касаційних скарг, у задоволенні яких йому було відмовлено. З дитиною востаннє спілкувався у 2008 році. Маючи номер рахунку (SWIFT), відповідач мав змогу періодично перераховувати кошти на погашення аліментів та відслідковувати перекази. Або ж була можливість сплачувати аліменти на рахунок виконавчої служби. Проте, кошти на вказані рахунки не надходили. Представник відповідача стверджує, що заборгованість по аліментах, зазначена у розрахунку державного виконавця, є неправдивою, однак, не надав доказів отримання нею (позивачем) відповідних коштів. Зазначила, що усі попередні розрахунки заборгованості по аліментах втратили свою чинність (скасовані). Також вважає, що заява відповідача про застосування терміну позовної давності не може підлягати задоволенню. У даному випадку вимоги стосуються стягнення пені за несплату аліментів, заборгованість по яких не погашена. Стороною відповідача не надано жодних доказів щодо неможливості сплати [PERSON] аліментів, і такий був обізнаний із вказаним обов`язком. Звертає увагу, що відповідач оплачує послуги своїх представників. Крім цього, при розгляді позову про зменшення розміру аліментів судом було встановлено, що він має змогу їх сплачувати. Представник позивача - адвокат Пилипів О.В. у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала та доповнила, що на час розгляду даної справи заборгованість по аліментах відповідачем абсолютно не сплачувалась і останній свідомо ухиляється від цього. Представниками відповідача не надано жодного документа на підтвердження неможливості сплати ним аліментів. Просить позов задоволити. Відповідач і його представники Балог О.Б. та адвокат Галишин А.В. у судове засідання не з`явились, не повідомивши причин своєї неявки. Проте, представниками відповідача попередньо подано відзив на позовну заяву, який вони підтримали у підготовчому судовому засіданні. У відзиві просять відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи розрахунок заборгованості по аліментах, на який посилається позивач, неправомірним. Зазначають, що [PERSON] на виконання рішення суду було проведено у повній мірі оплату по аліментах на сина [PERSON] . Крім цього, подали заяву про застосування строку позовної давності, вважаючи, що позивач пропустила такий. На думку представників відповідача, до спірних правовідносин необхідно застосувати наслідки спливу строків позовної давності, у зв`язку з чим відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково з наступних підстав. Як вбачається з рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.11.2007 у справі №2-3609/2007, задоволено позов [PERSON] та вирішено стягувати з [PERSON] в її користь аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.10.2007 до досягнення дитиною повноліття. Згідно з рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.07.2009 у справі №2-123/09, розмір аліментів, що стягуються вищевказаним рішенням суду від 27.11.2007, змінено з ј частини всіх видів його заробітку на 1/3 частину всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06.10.2009 апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] відхилено, а згадане рішення про збільшення розміру аліментів залишено без змін. З розрахунку заборгованості по аліментах від 15.12.2017 №09-13/В-7/ вбачається, що такий складений старшим державним виконавцем Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Ільницькою О.І. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-123/09, виданого 23.10.2009 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення аліментів з [PERSON] в користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 06.10.2009 і до досягнення дитиною повноліття. Боржнику [PERSON] нарахована заборгованість зі сплати аліментів до вказаного виконавчого листа станом на 01.12.2017 в сумі 8941,33 євро та 248,45 грн. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стороною відповідача на підтвердження того, що заборгованість виникла з незалежних від [PERSON] причин, суду не надано належних та допустимих доказів, не здобуто таких і під час розгляду справи. Разом з тим, зважаючи на оскарження відповідачем рішення суду від 16.07.2009, [PERSON] достеменно було відомо про збільшення розміру аліментів та період їх стягнення. Враховуючи наведене, суд дійшов переконання, що у виникненні заборгованості зі сплати аліментів наявна вина відповідача, а тому є підстави для стягнення з нього на користь позивачки неустойки (пені) за прострочення їх сплати. Частиною першою статті 196 Сімейного кодексу України визначено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Слід зазначити, що позивач у процесі розгляду справи відмовилася від стягнення в її користь лише пені, нарахованої на суму несплачених аліментів, які підлягали стягненню у період з 01.05.2017 до 01.12.2017, проте, не відмовлялась від самої заборгованості по аліментах за вказаний період. Зважаючи на те, що пеня в розмірі 719293,64 грн та 211991,24 євро, яка нарахована позивачем на суму несплачених аліментів, що підлягали стягненню з 06.10.2009 до 01.05.2017, за період прострочення їх сплати до 28.11.2019, перевищує 100% розміру усієї заборгованості, то стягненню підлягає 8941,33 євро та 248,45 грн - пеня за прострочення сплати аліментів, нарахованих з 06.10.2009 до 01.05.2017, стягнення яких не проводилось, відповідно, до 28.11.2019. Доводи позивача щодо стягнення у її користь пені у розмірі, більшому, ніж сума заборгованості по аліментах (без застосування обмеження, встановленого ч.1 ст.196 СК), зважаючи на період їх нарахування та обов`язок сплатити до 01.05.2017, є безпідставними. Суд звертає увагу на те, що [PERSON] з даним позовом звернулася до суду вже після набрання чинності положеннями статті 196 СКУ щодо права одержувача аліментів на стягнення пені, розмір якої не повинен перевищувати 100 відсотків заборгованості, так як вказані зміни внесені Законом України № 2037-VIII від 17.05.2017 та набрали чинності 08.07.2017. Відтак, при вирішенні даного спору застосуванню підлягають положення, чинні на час звернення до суду з позовом за захистом порушених прав. Крім цього, слід зазначити, що згідно зі статтею 20 Сімейного кодексу України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Таким чином, до правовідносин щодо відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки, врегульованих ст. 196 СК України, позовна давність не застосовується. Відтак заява представників відповідача щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності не може підлягати задоволенню. Поряд з тим, пунктом шостим частиною першою статті 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, зважаючи на те, що задоволенню підлягають вимоги щодо стягнення з відповідача 8941,33 євро та 248,45 грн, то з останнього слід стягнути в користь держави судовий збір в розмірі одного відсотка від суми пені, тобто, 2444,83 грн (8941,33 євро х 27,3152 грн (за курсом НБУ станом на 06.02.2020) + 248,45 грн = 244482,67).

Outcome: approved