Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до першого відповідача - Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» та другого відповідача [PERSON] за якою просить суд: -іпотечний договір від 31.03.2008 року, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 та спадкодавцем позивача [PERSON] на забезпечення зобовязань відповідача 2 перед відповідачем 1 за кредитним договором KF48156 від 31.03.2008року визнати недійсним застосувавши наслідки його недійсності; -зобовязати відповідача 1 передати позивачу раніше отримані згідно акту приймання-передачі від 31.03.2008 року оригінали наступних документів: свідоцтво право власності на нерухоме майно від 01.07.2004 року САА№110994, витяг реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2004 року №4031893, державний акт на право приватної власності на землю IV-3K№038223 виданий 16.07.2002 року Камяницькою сільською радою, технічний паспорт на обєкт нерухомого майна номер 104 6439777 від 13.03.2008 року виготовлений Ужгородським РКП БТІ та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 31.03.2008 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 укладений кредитний договір KF48156 про надання відповідачу 38 тис.дол. США еквівалент який склав 191900,00 гривень - наведені обставини підтверджуються кредитним договором №KF48156 від 31.03.2008 року та заявою про видачу готівки №1479_76 від 31.03.2008 року, а також витягом зі статуту ПАТ «ВіЕс Банк» у новій редакції. Також 31.03.2008 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 та [PERSON] з метою забезпечення зобовязань у особі відповідача 2 був укладений оспорюваний іпотечний договір, згідно з яким були передані в іпотеку відповідачу 1 належні на праві власності [PERSON] домоволодіння за адресою: Ужгородський район, с.Камяниця, вул. Ужанська, 73, що складається з житлового будинку загальною площею 72,5кв.м - літера А, літня кухня - літер Б, сарай - літера В, сарай - літера Г, сарай - літера Д, вбиральня - літера Е, гараж - літера Ж, сторожа - літера №, споруди - літера І - вартістю 139321,00 гривень та земельну ділянку №1 площею 0,08га кадастровий номер 2124882901:02:003:0170 вартістю 63832,00 гривень. Загальна вартість предмета іпотеки склала 63832 та 139321 разом 203153,00 гривень. У звязку з іпотечним договором відповідачі отримав на відповідальне зберігання оригінали право встановлювальних документів на предмет іпотеки, а саме: свідоцтво про право гласності на нерухоме майно від 01.07.2004 року серїїСАА№110994, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2004 року №4031893, державний акт на право приватної власності на землю IV-3K№038223 виданий 16.07.2002 року Кам'яницькою сільською радою, технічний паспорт на обєкт нерухомого майна номер 104 6439777 від 13.03.2008 року, - про що складений акт від 31.03.2008 року. 23 березня 2013 року іпотекодавець [PERSON] померла - дана обставина стверджується свідоцтвом про смерть І-ФМ №153876 від 25.03.2013 року. Згідно із заповітом від 19 грудня 2002 року іпотекодавець [PERSON] заповіла належне їй майно, в тому числі вищезгаданий житловий будинок та земельну ділянку, яка є предметом іпотеки, позивачці дошлюбне прізвище якої було «Щербанич» та яка внаслідок шлюбу прийняла прізвище чоловіка «Лопатюк», що підтверджується свідоцтвом про шлюб І-ФМ№083403 від 25.09.2011 року. У звязку зі смертю [PERSON] приватним нотаріусом [PERSON] 1 червня 2013 року зареєстрована спадкова справа номер 54592216 - дана обставин підтверджується витягом номер 34231094 від 11.06.2013 року. Як єдиний спадкоємець за померлою, станом на 23.03.2015 року, позивач не в змозі оформити свої спадкові права, через те що відповідачі не передає, ані спадкодавцю, ані нотаріусу, яка веде спадкову справу, навіть незважаючи на вимогу приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу від 23.03.2015 року №28/02-14. Внаслідок обставин, вказаних вище, в першому абзаці даної позовної заяви, позивач дізналася про те, що вказаний вище іпотечний договір укладений та підписаний від імені [PERSON] відповідачем 2 яка одночасно являється позичальником за вищевказаним кредитним договором KF48156 - тобто представником, яка діяла у своїх інтересах, що суперечить положенням частини 3 статті 238 ЦК України. Отже, позивач вважає, що такий договір іпотеки є недійсним, як такий, що суперечить вимогам ЦК України ст. 203 частини 1 та 2, і посвідчений нотаріально всупереч положеннями частини 3 статті 209 ЦК України, якими визначено, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Що й зумовило звернення до суду з відповідним позовом. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.05.2016 року заяву представника позивача про відвід головуючого суддю Домніцького В.В. було задоволено та згідно розпорядження № 441 по справі № 308/3607/16-ц дану справу було повторно перерозподілено Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 02.06.2016 року справу було розподілено на суддю Дергачову Н.В. За ухвалою від 03.06.2016 року судом було прийнято справу до свого провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні. Ухвалою від 29.09.2016 року судом було за клопотанням представника позивача та представника першого відповідача залучено до участі у справі якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу [PERSON]. 16.03.2017 року представником позивача було заявлене клопотання про витребування від ПАТ «ВіЕс Банк» засвідченої копії положення про кредитування банку чинного станом на 31.08.2008 року та в редакціях, що діяли впродовж терміну дії договору кредиту KF48156 від 31.03.2008 року, а також засвідчених копій інших регулятивних чи нормативних документів, що визначають процедуру та порядок укладення кредитного договору; копії рішення кредитного комітету щодо укладення кредитного договору KF48156 від 31.03.2008 року та про виклик та допит у якості свідка другого відповідача - [PERSON]. Однак в судовому засіданні 04.04.2017 року судом було відмовлено у задоволенні зазначеного клопотання, як передчасно заявленого, оскільки докази ще судом не досліджувалися, тому суд позбавлений можливості встановити, чи стосуються зазначені докази предмету доказування та спору у цій справі. У подальшому судом було задоволене клопотання представника позивача в частині виклику та допит у якості свідка другого відповідача - [PERSON]. Проте, другий відповідач - [PERSON] була судом неодноразово викликана для розгляду зазначеної справи та її допиту у якості свідка, однак протягом року жодного разу до суду не прибула, а у останнє судове засідання подала клопотання про неможливість прибути до суду через участь у іншій справі, яке не було прийняте судом до уваги, оскільки вона протягом року ігнорувала виклики суду та жодного разу не прибувала, що свідчить про свідоме затягування розгляду справи та небажання прибувати до суду. Судом також було відмолено у задоволенні клопотання представника позивача про огляд веб- сторінки Єдиного державного реєстру судових рішень з введенням даних по справі № 911/3556/13 та/або провадження 3-110гс14, та сторінки Судової влади України з підстановкою даних про [PERSON], оскільки зазначені рішення були надані суду у паперовій формі, а щодо їх належності та допустимості для розгляду саме цієї справи, судом буде надана відповідна оцінка у нарадчій кімнаті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник першого відповідача позов не визнав, з підстав зазначених у письмових поясненнях, просив суд відмовити у задоволенні позову, справу розглянути за його відсутності. Другий відповідач позов визнала повністю та просила суд його задовольнити, справу розглянути за її відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу [PERSON] - заяви про участь у справі до суду не подала, відтак судом було прийняте рішення про розгляд справи за її відсутності. За заявою від 10.08.2016 року представник ПАТ «ВіЕС Банк» просив суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності у три роки, оскільки позивачці про обставини укладення спірного договору було відомо 31.03.2008 року, тобто у день його підписання. Заслухавши позивача та ї представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається із матеріалів справи, 31.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон банк» та [PERSON], другим відповідачем у цій справі, був укладений кредитний договір KF 48156, за умовами якого останній був наданий кредит у розмірі 38\~000 дол.США строком на 15 років до 30.03.2023 року під 12,5% річних. Банк виконав свої зобовязання та надав [PERSON] відповідні грошові кошти у гривневому еквіваленті, що підтверджується заявою про видачу готівки №1479_76 від 31.03.2008 року. Відповідно до Статуту Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» є правонаступником усіх право та обовязків Відкритого акціонерного товариства «Електрон банк». 31.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон банк» та [PERSON] і [PERSON], з метою забезпечення зобовязань за кредитним договором від 31.03.2008 року № KF 48156 був укладений оспорюваний іпотечний договір, згідно з яким були передані в іпотеку банку належні на праві власності [PERSON] домоволодіння за адресою: Ужгородський район, територія Кам'яницької сільської ради, що складається з житлового будинку загальною площею 72,5 кв.м, житловою площею 57,38 кв.м.,що на плані значиться літерою А, літня кухня - літера Б, сарай - літера В, сарай - літера Г, сарай - літера Д, вбиральня - літера Е, гараж - літера Ж, сторожа - літера №, споруди - літера І, та земельну ділянку №1 площею 0,08га кадастровий номер 2124882901:02:003:0170 із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку. У звязку з укладенням іпотечного договору [PERSON], від імені якої діяла [PERSON], передала банку за актом від 31.03.2008 року на зберігання оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно: свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 01.07.2004 року серії САА № 110994, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2004 року № 4031893 (реєстраційний номер 6439777), технічний паспорт Ужгородського районного БТІ, реєстраційний номер 104 від 13.03.2008 року; державний акт на право приватної власності на землю серії IV-3K № 038223 від 16.07.2002 року. 23 березня 2013 року іпотекодавець [PERSON] померла - дана обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть І-ФМ № 153876 від 25.03.2013 року. Згідно із заповітом від 19 грудня 2002 року іпотекодавець [PERSON] заповіла належне їй майно, в тому числі вищезгаданий житловий будинок та земельну ділянку, яка є предметом іпотеки, позивачці дошлюбне прізвище якої було «Щербанич» та яка внаслідок шлюбу прийняла прізвище чоловіка «Лопатюк», що підтверджується свідоцтвом про шлюб І-ФМ № 083403 від 25.09.2011 року. У звязку зі смертю [PERSON] приватним нотаріусом [PERSON] 1 червня 2013 року зареєстрована спадкова справа номер 54592216 - дана обставин підтверджується витягом номер 34231094 від 11.06.2013 року. Як єдиний спадкоємець за померлою, станом на 23.03.2015 року, позивач не в змозі оформити свої спадкові права, через те що відповідачі не передає оригінали правовстановлюючих документів, ані спадкодавцю, ані нотаріусу, яка веде спадкову справу, навіть незважаючи на вимогу приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу від 23.03.2015 року №28/02-14. Позивач стверджує, що вона дізналася про вищевказані обставини лише 15.09.2014 року із позовної заяви у справі № 308/12050/14-ц про та внаслідок ознайомлення із матеріалами цієї справи про те, що вказаний вище іпотечний договір укладений та підписаний від імені [PERSON] другим відповідачем [PERSON], яка одночасно являється позичальником за вищевказаним кредитним договором KF48156 - тобто представником, яка діяла у своїх інтересах, що суперечить положенням частини 3 статті 238 ЦК України. Отже, позивач вважає, що такий договір іпотеки є недійсним, як такий, що суперечить вимогам ЦК України ст. 203 частини 1 та 2, і посвідчений нотаріально всупереч положеннями частини 3 статті 209 ЦК України, якими визначено, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 15 Цивільного Кодексу України у редакції, яка діяла станом на 31.03.2008 року дату укладення спірного іпотечного договору, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положеннями статті 238 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своєї позовної заяви, передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Як вбачається зі змісту п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Таким чином, особою, яка має право звернутися до суду з позовом, обравши такий спосіб захисту свого права як визнання договору недійсним, є сторона цього договору. Така сама правова позиція щодо субєкту звернення до суду за захистом свого права шляхом визнання договору недійсним закріплена в Постанові ВСУ від 07.11.2012 року № 6-107 цс 12. В обґрунтування позову позивач посилається на правову позицію, яка була висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 травня 2011 року у справі № 19/87-10/3-31гс11, відповідно до якої Верховний Суд України не погодився з твердженням Вищого господарського суду України про те, що іпотечний договір суперечить вимогам частини 3 статті 238 ЦК України, оскільки даний правочин був підписаний від імені позивача [PERSON], який на той момент був головою правління Товариства та одночасно обіймав посаду генерального директора Концерну, в інтересах якого і було укладено спірну угоду. Так, відповідно до зазначеної статті представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Отже, вказана норма встановлює заборону на укладення правочину, в якому один представник одночасно виступає від імені декількох контрагентів. Водночас судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що спірний договір хоч і був укладений в інтересах Концерну, проте сторонами у ньому є Банк та позивач. У зв'язку з цим висновок суду касаційної інстанції про те, що спірна угода не відповідає вказаним положенням ЦК України, є безпідставним. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що при укладенні спірного іпотечного договору 31.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон банк» та [PERSON] і [PERSON], дійсно мали місце порушення ч. 3 ст. 238 ЦК України, оскільки вказаний правочин від імені [PERSON], був вчинений особою, яка її представляє [PERSON] у своїх інтересах, оскільки саме [PERSON] є позичальником за кредитним договором від 31.03.2008 року № KF 48156, у забезпечення виконання зобовязань за яким, був укладений спірний іпотечний договір. Проте, як вбачається із матеріалів справи, цієї ж дати 31.03.2008 року між ВАТ «Електрон банк» та громадянками [PERSON], позивачем у цій справі, і [PERSON], другим відповідачем у цій справі, був укладений договір поруки у забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 31.03.2008 року № KF 48156. У подальшому, 20.03.2009 року сторонами договору поруки була підписана додаткова угода до договору поруки від 31.03.2008 року № РО 93332, що свідчить про той факт, що позивач - [PERSON] була обізнана із змістом кредитного договору від 31.03.2008 року № KF 48156, п. 2.1 якого чітко визначено, що виконання зобовязань позичальника за кредитним договором забезпечується: -іпотекою домоволодіння, загальною площею 72,5 кв.м., житловою площею 57,8 кв.м., та земельної ділянки площею 0,08 га, які належать [PERSON], знаходяться за адресою: Закарпатська область, ужгородський район, с. Камяниця, вул. Ужанська (Леніна), будинок 73, згідно іпотечного договору; - порукою фізичної особи [PERSON], згідно договору поруки. Таким чином, позивач знала про укладення спірного іпотечного договору ще у день його укладення, а не 15.09.2014 року після ознайомлення із матеріалами справи, як вона про це стверджує. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначено у ч. 2, 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд також враховує, що позивач та другий відповідач є мамою та донькою, які спільно укладали зазначені договори, відтак були чітко обізнані про їх зміст та наслідки укладення, ще з дати їх укладення 31.03.2008 року, відтак позивачем був порушений трирічний строк для звернення до суду з відповідним позовом, не наведені поважні причини для його поновлення судом, перший відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин (а.с. 76), відтак суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України. Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed