Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до малолітньої [PERSON] , в інтересах якої діє законний представник - [PERSON] , та Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування - Служба у справах дітей виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»; у якій просила суд: - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та грошові заощадження (вклади) з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України»; - визначити частку померлого [PERSON] , який помер [INFO] , в спільному сумісному майні подружжя, а саме: 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та 1/2 частина грошових заощаджень (вкладів) з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України»; - визнати за позивачем право власності на частку у спільному майні подружжя, а саме: на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за позивачем право власності на частку у спільному майні подружжя, а саме: на 1/2 частину грошових заощаджень (вкладів) з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України»; - визнати за позивачем право власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; - визнати за позивачем право власності на 1/4 частину грошових заощаджень (вкладів) з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України», в порядку спадкування обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після смерті останнього відкрилася спадщина, до складу якої увійшло домоволодіння по [ADDRESS] , а також грошові заощадження (вклади) з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України». За життя, 29 липня 2016 року, [PERSON] склав заповіт на ім`я своєї онуки, відповідача у справі, [PERSON] , яким заповів останній все своє майно. Позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON] , шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент його смерті, а 28 серпня 2019 року подала до Черкаської районної державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак отримати останнє не змогла у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, згідно довідки КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» № 4898о від 22 серпня 2019 року право власності на вказане домоволодіння не зареєстровано. Разом з тим, воно було побудовано позивачем та [PERSON] спільною працею та за спільні кошти під час шлюбу. Також, за життя [PERSON] на його ім`я був відкритий рахунок в АТ «Державний ощадний банк України», кошти для зарахування на який виділялися зі спільного сімейного бюджету. Відтак, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , а також грошові заощадження (вклади), що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України», на думку позивача, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] . Також, позивач зазначає, що якби спадкування на спадкове майно після смерті [PERSON] відбувалося лише за законом, спадкоємцями першої черги були б вона, як дружина померлого, та їхній з померлим [PERSON] син - [PERSON] , і кожному з них належала б 1/4 частка вищевказаної 1/2 частки спадкового майна померлого [INFO] [PERSON] . Відповідач у справі [PERSON] є дочкою [PERSON] та, відповідно, онукою померлого [PERSON] . На день смерті [PERSON] позивач була непрацездатною, оскільки є інвалідом II групи, а тому вона переконана, що має право на обов`язкову частку на спадкове майно після померлого чоловіка. За вказаних обставин позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 22 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 04 листопада 2020 року, запропоновано відповідачам протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 04 листопада 2020 року за клопотанням представника третьої особи - АТ «Державний ощадний банк України», а також у зв`язку з неявкою [PERSON] , яка, як законний представник, діє в інтересах малолітньої відповідачки [PERSON] , та, зважаючи на те, що з моменту вручення останній копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду про відкриття провадження у справі минуло лише 13 днів, з метою недопущення порушення її права на подачу відзиву на позов, проведення підготовчого розгляду справи відкладено до 09 грудня 2020 року. 09 грудня 2020 року у зв`язку з неявкою законного представника малолітньої відповідачки [PERSON] - [PERSON] та відсутністю у суду відомостей про вручення їй судової повістки, проведення підготовчого розгляду справи відкладено до 26 січня 2021 року. 26 січня 2021 року ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - орган опіки та піклування - Службу у справах дітей виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області; виключено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Службу у справах дітей Черкаської обласної державної адміністрації - із числа учасників справи; проведення підготовчого розгляду справи відкладено до 24 лютого 2021 року. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2021 року відмовлено у прийнятті визнання позову законним представником - [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] ; продовжено судовий розгляд у загальному порядку та відкладено судове засідання до 05 квітня 2021 року. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 18 травня 2021 року, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. 18 травня 2021 року у зв`язку з першою неявкою [PERSON] , яка, як законний представник, діє в інтересах малолітньої відповідачки [PERSON] , у судове засідання, проведення розгляду справи відкладено до 22 червня 2021 року. У судовому засіданні, яке відбулося 22 червня 2021 року, позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд позов задовольнити з підстав, наведених у ньому. Малолітня відповідач [PERSON] та її законний представник - [PERSON] , будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилися повторно, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідача - Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області - у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з письмовою заявою, у якій розгляд справи просив проводити без його участі, при вирішенні спору самостійної позиції не висловив, поклався на розсуд суду /а.с. 85/. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк відповідачі не скористалися. Представник третьої особи - АТ «Державний ощадний банк України» у судове засідання не з`явився, 10 листопада 2020 року скерував до суду пояснення третьої особи, у яких зазначив, що даний спір не порушує права та інтереси АТ «Державний ощадний банк України» та просив суд ухвалити законне і обґрунтоване рішення згідно вимог чинного законодавства України /а.с. 97-99/. Представник третьої особи - органу опіки та піклування - Служби у справах дітей виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з письмовою заявою, у якій розгляд справи просив проводити без його участі, при вирішенні спору самостійної позиції не висловив, поклався на розсуд суду /а.с. 163, 192/. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності малолітньої відповідачки [PERSON] та її законного представника - [PERSON] , а також представника відповідача - Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області та представників третіх осіб: АТ «Державний ощадний банк України» і Служби у справах дітей виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18 грудня 2007 року, виданого повторно, а також Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00027461664 від 18 серпня 2020 року встановлено, що позивач у справі [PERSON] є дружиною [PERSON] , з яким вони зареєстрували шлюб 15 листопада 1986 року /а.с. 11, 12/. За життя, [INFO] , [PERSON] склав заповіт, згідно з яким усе своє майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не було і з чого б не складалось, а також все те, на що він за законом матиме право, заповів своїй онуці - відповідачу у справі [PERSON] /а.с. 10/. [INFO] [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 28 серпня 2018 року виконкомом Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області /а.с. 8/. Після смерті [PERSON] , відповідно до положень ст. 1220 Цивільного кодексу України, відкрилася спадщина, до складу якої, серед іншого, увійшли грошові заощадження (вклади) з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України». Крім того, з довідки Червонослобідської сільської ради № 145/02-23 від 16 січня 2020 року вбачається, що за померлим [PERSON] рахується житловий будинок в [ADDRESS] . Як на день смерті, так і по даний час, крім нього в будинку зареєстрована та проживає дружина - [PERSON] , [INFO] . Земельна ділянка площею 0,24 га не приватизована. Заборона на будинок і земельну ділянку відсутня. Довідка видана на підставі погосподарської книги /а.с. 13/. Відповідно до довідки КП «Черкаське ООБТІ» № 4898о від 22 серпня 2019 року за даними КП «Черкаське ООБТІ» станом на 01 січня 2013 року право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано /а.с. 14/. Відтак, оскільки на день смерті [PERSON] разом з ним була зареєстрована його дружина - позивач у справі - [PERSON] , остання фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка. До того ж, 28 серпня 2019 року позивач подала до Черкаської районної державної нотаріальної контори заяву, у якій повідомила, що є такою, яка прийняла спадщину шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент смерті, та просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] /а.с. 48/, однак отримати його не змогла у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно, виданих на ім`я спадкодавця /а.с. 23/. Згідно з відомостями, які надійшли на запит суду від Черкаської районної державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , заведено спадкову справу № 481/2019 за заявою про прийняття спадщини, поданою [PERSON] [INFO] . Свідоцтва про право на спадщину не видавались. У матеріалах спадкової справи наявний заповіт від імені [PERSON] , посвідчений секретарем Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області 29 липня 2016 року № 114. [PERSON] , [INFO] , дружина померлого, яка подала заяву про прийняття спадщини, має право на обов`язкову частку у спадщині, як непрацездатна за віком, що підтверджується її паспортом, копія якого наявна у матеріалах спадкової справи /а.с. 47/. Між [PERSON] та [PERSON] не було укладено договору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а за життя спадкодавець не встиг виділити свою частку у спільному та отримати на неї правовстановлюючий документ. Водночас, зі змісту позовної заяви, а також доданих до неї документів встановлено та не спростовано відповідачами, що право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] має його дружина [PERSON] , як непрацездатна вдова. За вказаних обставин позивач не може реалізувати свої спадкові права. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною другою статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Технічну інвентаризацію нерухомого майна в сільській місцевості розпочато згідно з Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Облік такого майна здійснювався виключно за погосподарськими книгами сільських рад. Здійснення державної реєстрації права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1989 рік) регулювалося підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Згідно з пунктом 6 цієї Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття об`єкта до експлуатації. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеною у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 620/480/17 (провадження № 61-45455св18). Відтак, судом установлено, що [PERSON] за життя, відповідно до вимог чинного на той час законодавства, набув та належно оформив право власності на жилий будинок по [ADDRESS] . Водночас, відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року, чинного на час набуття [PERSON] у власність спірного домоволодіння, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За змістом статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, за змістом вищезазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Режим спільної сумісної власності для майна, придбаного подружжям за час шлюбу, встановлює і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відтак, суд дійшов висновку, що спірний будинок за адресою: [ADDRESS] , набутий у власність [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. У матеріалах справи відсутні дані щодо письмових домовленостей співвласників про визначення часток, а тому суд дійшов висновку про рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності подружжя на будинковолодіння. За вказаних обставин, у суду є всі підстави визначити за [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , ідеальні частки у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме: по 1/2 частці за кожним. Відтак, вимоги [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визначення частки померлого [PERSON] у вказаному спільному сумісному майні подружжя; та визнання за позивачем права власності на частку у спільному майні подружжя, а саме: на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; підлягають задоволенню. Щодо вимог [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , грошових заощаджень (вкладів) з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України»; визначення частки померлого [PERSON] у вказаному спільному сумісному майні подружжя; та визнання за позивачем права власності на частку у спільному майні подружжя, а саме: на 1/2 частину грошових заощаджень (вкладів) з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України»; суд вважає необхідним зазначити наступне. Судом установлено, що 19 липня 2006 року [PERSON] уклав із АТ «Державний ощадний банк України» договір № П-20755 про відкриття поточного рахунку та розрахунково-касове обслуговування вкладу «Пенсійний ощадного банку» в національній валюті для фізичної особи (№ [NUMBER] ). Нараховані до сплати відсотки обліковуються окремо і на вказаний рахунок не зараховуються. Виплата відсотків проводиться щоквартально на рахунок № [NUMBER] або при закритті рахунку. Станом на 02 листопада 2020 року на вкладному рахунку № [NUMBER] обліковується 64 022 грн 41 коп., а на рахунку, на який зараховуються відсотки по вкладу [PERSON] , - 75 грн 87 коп. /а.с. 97-99/. Оскільки грошові кошти були внесені [PERSON] у період зареєстрованого шлюбу, суд дійшов висновку, що вказані кошти є спільним майном подружжя, а тому вважає необхідним визначити за [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , ідеальні частки у праві спільної сумісної власності подружжя на грошові заощадження (вклади) з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України», а саме: по 1/2 частці за кожним, та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину грошових заощаджень (вкладів) з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України» на рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] , відкритих на ім`я [PERSON] . За змістом статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. В силу вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Відповідно до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частинами другої та третьої статті 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. За приписами статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Отже, за правилами ЦК України до таких спадкоємців слід також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення (стаття 1266 ЦК України). Тобто, при обчисленні розміру обов`язкової частки слід ураховувати всіх спадкоємців за законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеною у постанові від 25 листопада 2020 року в справі № 292/389/17 (провадження № 61-19499св19). За приписами статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, позивач [PERSON] , а також їхній з померлим [PERSON] син - [PERSON] відносяться до першої черги на спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до частини 3 статті 75 Сімейного кодексу України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Згідно з вимогами статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже, судом установлено, що єдиним спадкоємцем [PERSON] за заповітом, яка вважається такою, що прийняла спадщину, в силу вимог частини 4 статті 1268 ЦК України, є його онука - малолітня відповідач у справі [PERSON] . Позивач [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом та відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Водночас, крім позивача, спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом, який не прийняв спадщину, є єдиний спільний син позивача та спадкодавця - [PERSON] . При цьому, суд констатує, що право на обов`язкову частку, розмір якої становить половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом, у спадщині після смерті [PERSON] , незалежно від змісту заповіту, мала його дружина - позивач у справі [PERSON] , як непрацездатна вдова, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 18 березня 2008 року, виданого довічно /а.с. 7/. Відтак, з часу відкриття спадщини, [PERSON] та малолітній [PERSON] належать нерухоме майно та грошові заощадження, які вони успадкували після смерті свого чоловіка та дідуся [PERSON] , а саме: Ѕ частина житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та Ѕ частина грошових заощаджень (вкладів) з відповідними відсотками і нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України» на рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] , відкритих на ім`я [PERSON] . Розмір обов`язкової частки позивача [PERSON] у спадщині становить 1/8 частину її частки, а розмір частки малолітньої відповідачки [PERSON] за заповітом складає 3/8 частки. Разом з тим, оформити свої спадкові права позивач не має змоги через відсутність правовстановлюючого документу на Ѕ частину будинковолодіння, виданого на ім`я спадкодавця. При цьому, суд виходить із того, що відсутність реєстрації права власності на Ѕ частину спірного домоволодіння за спадкодавцем [PERSON] не є перешкодою для реалізації [PERSON] права на прийняття спадщини після смерті її чоловіка. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема, ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відтак, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки судом установлено, що позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно, а саме: на 1/8 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у неї немає, а тому суд вважає позов у цій частині обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Разом з тим, суд зауважує, що 28 серпня 2019 року позивач зверталася до Черкаської районної державної нотаріальної контори із заявою, у якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом лише на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину грошових заощаджень (вкладів) з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України» на рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] , відкритих на ім`я [PERSON] , позивач до нотаріуса не подавала, відповідно, відмова останнього у його видачі відсутня. Зважаючи на те, що судом визначено за [PERSON] , який помер [INFO] , ідеальну частку в праві спільної сумісної власності подружжя на грошові заощадження (вклади) з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ «Державний ощадний банк України» на рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] , відкритих на ім`я [PERSON] , суд дійшов висновку, що у позивача наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом на дане спадкове майно, а тому вказану позовну вимогу суд вважає передчасною та такою, що не підлягає до задоволення. З цього приводу суд зауважує, що він не може перебирати на себе функції нотаріуса, а порушення прав позивача настане лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, яка може бути оскаржена до суду у встановленому законом порядку за правилами позовного провадження. Враховуючи наведене та

Outcome: partial