Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом до відповідача [PERSON], в якому просить визначити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] виділивши їй в користування 86/100 частин земельної ділянки пропорційно вартості будівлі. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є власником 7/8 часток вказаного житлового будинку, а відповідач [PERSON] є власником 1/8 частини спірного будинку. Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями розташований на земельній ділянці, яка виділена попередньому власнику для обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Оскільки між сторонами існують довготривалі неприязні стосунки, дійти згоди щодо порядку користування земельною ділянкою вони не можуть. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити, встановити порядок користування по третьому варіанту експертизи. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги визнають частково, просять встановити порядок користування, виділивши їй земельну ділянку згідно першого варіанту проведеної експертизи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22.10.2015 року за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом визнано право власності на 7/8 часток житлового будинку [ADDRESS] Відповідно до рішення Коростенського міськрайонного суду від 23.09.2014 року за [PERSON] визнано право власності на 1/8 частину вказаного будинку в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] На даний час сторони є співвласниками вказаного житлового будинку та господарських споруд, користуються спірною земельною ділянкою. Проте, між ними не досягнуто згоди щодо порядку користування земельною ділянкою. Сторони є рідними сестрами. Згідно вимог ч.1ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності,право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені,/ без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача ). За правилами частини першої, четвертої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою , що перебуває у спільній частковій власності,здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Частиною другою, четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Відповідно до ч.1ст.318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема, до права користування земельною ділянкою). Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Проте, у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (ч.5ст.319 ЦК України). Таким чином, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного із співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним із співвласників належним йому майном. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ », у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Наведене стосується також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди. В даній справі було проведено судову земельно-технічну експертизу від 25 вересня 2018 року. З урахуванням часток співвласників, конфігурації земельної ділянки, її розміру, місця розташування житлового будинку і надвірних будівель визначено шість варіантів порядку користування земельною ділянкою. Суд приходить до висновку про необхідність визначити порядок користування саме за першим варіантом експертизи, оскільки саме цей варіант передбачає встановлення користування земельною ділянкою без відхилення від ідеальних часток співвласників, і при такому варіанті користування земельною ділянкою кожна із сторін матиме змогу користуватися та обслуговувати свою частину будинку та господарських споруд, не порушуючи права інших осіб. Земельна ділянка [PERSON] є найбільш рівною, [PERSON] матиме доступ до колодязя, є найменшими ділянки спільного користування, оскільки стосунки між сторонами склались вкрай неприязні. Варіант 2,4 передбачають різку конфігурацію земельної ділянки, що стане перепоною при влаштуванні огорожі. Варіант 3 не передбачає для [PERSON] доступу до колодязя . Варіанти 5-6 передбачають спільне користування, що призведе до наступних сварок та бійок між сторонами. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки вартості за проведення експертизи пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що вирішуючи питання про відшкодування витрат, пов'язаних із проведенням судових експертиз, суду необхідно враховувати, що відповідно до статті 15 Закону України «Про судову експертизу» витрати , пов'язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, а якщо таке клопотання заявлено двома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну. Адвокатом [PERSON] в період судових дебатів заявлено про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. За правилами ст.141п.8 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів,рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Оскільки позовна заява подавалась до вступу в законну силу ЦПК України, адвокатом надано лише договір про надання правової допомоги від 14 грудня 2016 року (а.с.19). Суду не надано акту наданих послуг з детальним описом робіт та наданих послуг, виконаних адвокатом, квитанції про їх оплату позивачкою. Для того,щоб відшкодувати витрати на правничу допомогу, учасник справи у першій поданій заяві (позовна заява) повинен передбачити попередній розрахунок розміру витрат на правничу допомогу, в якому описати детально прогнозовані витрати на правничу допомогу. У новій редакції ЦПК України (стаття 134) є вимога до кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і очікує понести у зв'язку із розглядом справи. Наслідком невиконання цього обов'язку є право суду відмовити у відшкодуванні судових витрат , крім випадків на сплату судового збору (стаття 134). Попередній розрахунок судових витрат є обов'язковою складовою як позовної заяви (стаття 175), так і відзиву (стаття 178). Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє адвокату [PERSON] в задоволенні його усної заяви про стягнення витрат на надання правничої допомоги. На підставі викладеного та

Outcome: partial