Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. В позовній заяві зазначено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . За життя [PERSON] залишив заповіт від 09.02.2016, посвідчений секретарем Пугачівської сільської ради Жовтоног Н.Д., яким на випадок своєї смерті заповів позивачу належну йому на праві приватної власності земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в адміністративних межах Пугачівської сільської ради, згідно державного акту ІІ-ЧР № 026990. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, до складу якої входила також вказана земельна ділянка, розташована в адміністративних межах Пугачівської сільської ради Уманського району Черкаської області, площею 2,32 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивач посилається на те, що в установлений строк вона подала до Уманської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та отримала постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом, нотаріус зазначила, що зміст заповіту і подані документи містять суперечності, що ускладнює нотаріусу розуміння волі заповідача. Позивач вказує, що заповіт, складений [PERSON] та посвідчений секретарем Пугачівської сільської ради, відповідає вимогам законодавства України. Однак секретарем сільської ради при підготовці заповіту вказано не вірно номер державного акту № 026990 замість вірного №041441, оскільки № 026990 номер Сертифікату на право на земельну частку (пай), на підставі якого видавався державний акт на земельну ділянку. Також позивач зазначає, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є його діти: [PERSON] та [PERSON] , які мають обов`язкову частку у спадщині. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати за нею, [PERSON] право власності на Ѕ частку земельної ділянки загальною площею 2,32 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в адміністративних межах Пугачівської сільської ради в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , в судовому засіданні позов підтримали посилаючись на обставини, що викладені у ньому та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та заперечували проти його задоволення, оскільки заповіт викликає сумніви, щодо земельної ділянки, яка заповідалася. Сказати, що це одна і та ж сама земельна ділянка не можливо. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Учасники розгляду справи не заперечують проти проведення судового засідання у відсутність відповідача [PERSON] . Вислухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , що видане повторно 18.11.2016 Уманським РВ ДРАЦС ГТУЮ в Черкаській області. За життя [PERSON] 09.02.2016 склав заповіт, який був посвідчений секретарем Пугачівської сільської ради Уманського району Жовтоног Н.Д., відповідно до якого останній заповів [PERSON] належну йому на праві приватної власності земельну ділянку надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в адмінмежах Пугачівської сільської ради Уманського району Черкаської області державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ЧР № 026990. На підставі рішення Уманської районної державної адміністрації від 10.07.1996 № 267 [PERSON] видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСГПП «Пугачівка», площею 2,72 га без визначення меж цієї частки в натурі. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Відповідно до частин 1 та 2 вказаного Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. За змістом статей 22, 23 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Згідно з пунктом 17 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Судом встановлено, що 18.02.2003 [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю площею 2,32 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Пугачівської сільської ради та надана на підставі рішення Пугачівської сільської ради від 27.11.2002 № 6/15. З матеріалів справи вбачається, що у заповіті не вірно було вказано номер Державного акту на право приватної власності на землю, замість вірного № 041441, вказано номер Сертифікату на право на земельну частку (пай) № 026990. В установлений законом строк позивач подала до Уманської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом. Постановою державного нотаріуса Уманської районної державної нотаріальної контори Діброви Л.В. від 15.02.2020 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,32 га, розташовану на території Пугачівської сільської ради Уманського району Черкаської області, яка залишилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з неможливістю встановлення волі заповідача, у заповіті, посвідченому Пугачівською сільською радою 09.02.2016 № 1. У постанові нотаріуса вказано, що у заповіті вказані реквізити сертифікату про право на земельну часту (пай): ІІ-ЧР № 026990, взамін якого на підставі рішення Пугачівської сільської ради № 6/15 від 27.11.2002 було видано державний акт номер якого 041441. Також у постанові вказано, що крім спадкоємця за заповітом, спадкоємцями за законом є сини померлого: [PERSON] та [PERSON] , які прийняли спадщину у встановлені законом строки. З матеріалів спадкової справи вбачається, що 21.11.21016 сільським головою Пугачівської сільської ради була видана довідка, в якій вказано, що після смерті у приватній власності [PERSON] залишилася земельна ділянка (пай) розміром 2,32 га, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться в адмінмежах Пугачівської сільської ради, державний акт на право власності на земельну ділянку ІІ-ЧР № 026990. Тобто, як вбачається з довідки, у сільській раді містяться невірні дані стосовно номеру Державного акту на право власності на земельну ділянку - 026990. Разом з тим, при матеріалах спадкової справи містяться заяви [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини за законом та заява [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом. 20.01.2020 начальником міськрайонного управління Держгеокадастру в Уманському районі та м.Умані надано листа, в якому вказувалося, що відповідно до запису № 143 від 03.03.2003 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, було вчинено запис про реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: Черкаська область Уманський район Пугачівська сільська рада на ім`я [PERSON] серія ІІІ-ЧР № 041441, площею 2,3200 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі рішення виконавчого комітету Пугачівської сільської ради народних депутатів від 27.11.2002 за № 6/15. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Для прийняття спадщини спадкоємцями встановлено строк у шість місяців з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України). Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, а у відповідності до ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У частині першій статті 1241 Цивільного кодексу України зазначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Непрацездатними вважаються особи, які досягли пенсійного віку; інваліди І, ІІ, ІІІ груп, незалежно від того, чи призначена їм пенсія.Продовження особою трудової діяльності після досягнення загального пенсійного віку не позбавляє права на обов`язкову частку у спадщині. Обов`язкова частка у спадщині визначається в розмірі половини від тієї частки, яка належала б кожному зі спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту. Право на обов`язкову частку в спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців на її отримання, а також місця проживання спадкоємця. Але, якщо інші спадкоємці заперечують проти видачі свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку, то вони вправі звернутися з відповідним позовом до суду. Судом встановлено, що спадкоємця за законом померлого [PERSON] є його діти: [PERSON] та [PERSON] , які досягли пенсійного віку та мають право на обов`язкову частку у спадщині. Відповідно до ст.202 та ст.1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а також особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З матеріалів справи вбачається, що заповіт [PERSON] від 09.02.2016 складено секретарем Пугачівської сільської ради Уманського району Жовтоног Н.Д. зі слів [PERSON] .. Текст заповіту прочитаний уголос заповідачем та власноруч ним підписаний у присутності секретаря сільської ради. Особу заповідача секретарем сільської ради встановлено, його дієздатність перевірено. Отже, суд приходить до висновку про те, що, при складанні спірного заповіту було дотримано всі вимоги діючого законодавства щодо змісту та форми правочину, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Веллі Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відтак, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки судом встановлено, що позивачка не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у неї немає, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Давши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному представником позивача в позовній заяві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд, дійшов висновку, що позивачка має право успадкувати майнові права спадкодавця як спадкоємець за заповітом.

Outcome: approved