Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, зареєстрованого 24 вересня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 87, між нею та її чоловіком [PERSON]. Від шлюбумають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги обґрунтувала тими обставинами, що подружнє життя не склалося через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя, втрату почуття любові та поваги один до одного. З травня 2016 року із відповідачем шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо. Наміру зберігати сімю вона не має, а тому просила розірвати укладений шлюб. В судове засідання позивач не зявилася, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги визнав. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. У судовому засідання встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ОК № 119588, виданим 24 вересня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миронівськогорайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 87. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ОК № 201335, виданим 21 березня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миронівськогорайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 41. Розглядаючи спір про розірвання шлюбу, суд повинен виходити з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сімю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові, поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Сторони не мають наміру зберігати шлюб, у звязку із втратою взаємної любові та поваги, почуття сімейної єдності. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин і звернення позивача до суду є те, що між сторонами фактично не існує сімейних стосунків. Сімейні відносини розладились через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя, не готовність подружжя вести подальше спільне життя. Між сторонами втрачено почуття любові та поваги одне до одного, сторони наміру примирятися не мають, шлюб сторін носить формальний характер. Статтею 104 Сімейного кодексу України передбачені підстави припинення шлюбу. Однією з таких підстав є його розірвання. Згідно з ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною 1 ст. 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Приймаючи до уваги відсутність згоди як позивача так і відповідача на примирення, згоду сторін на розірвання шлюбу, проживання сторін окремо одна від одної, малолітній син проживає з позивачем окремо від відповідача, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, суд вважає, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За відсутності спору між подружжям щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу суд вважає доцільним при ухваленні рішення про розірвання шлюбу зафіксувати спільне рішення батьків щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач вказала, що після розірвання шлюбу бажає відновити своє дошлюбне прізвище «Олійник». Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач в письмовій заяві, наданій до суду, позов визнав. Суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 551 гривня 20 копійок, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією № 111 від 14 вересня 2016 року. Вказані витрати не підлягають відшкодуванню з відповідача, оскільки позивач зазначила, що витрати по сплаті судовому збору просить покласти на неї. На підставі викладеного, ст. ст. 104, 105, 109 - 114, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved