Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON]звернулася до суду з позовом, який уточнила в ході судового розгляду справи, про стягнення з [PERSON] аліментів на неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення донькою повноліття, 50 % понесених нею витрат у період з жовтня 2016 року по січень 2017 року на одяг і взуття дитини у розмірі 2815,05 гривень, 50 % понесених нею у період з вересня 2016 року по січень 2017 року додаткових витрат на дитину у розмірі 1175,00 гривень, що складаються з (320,00 гривень витрати на танці + 150,00 гривень витрати на кіно) х 5 місяців х 50 %, а також додаткові витрати на дитину в сумі 250,00 гривень щомісячно, починаючи з лютого 2017 року по червень 2017 року і щороку з вересня по червень і до повноліття дитини, посилаючись на те, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, добровільно надавати матеріальну допомогу відповідач відмовляється, тому вона вимушена звернутися до суду. Крім того, вона несе додаткові витрати на дитину, а саме: відвідування занять з танців у школі «Рондо» 320 гривень/місяць, харчування дитини в школі 80 гривень/тиждень, фонд класу 100 гривень/місяць, додаткові заняття дитини 100 гривень/місяць, витрати палива для автомобіля на проїзд дитини до школи і додому 586,26 гривень, вартість квитків до кінотеатру 150 гривень/місяць, витрати на одяг для дитини у період з вересня 2016 року по січень 2017 року 5630,10 гривень. Позивач у судовому засіданні уточнений позов підтримала і просила суд його задовольнити з підстав, викладених у ньому, а також зазначила, що відповідач є приватним підприємцем, має дохід, який дозволяє йому сплачувати аліменти на дитину і додаткові витрати у розмірі, в якому вона просить стягнути на її користь. Відповідач у судовому засіданні уточнений позов визнав частково, не заперечував щодо стягнення з нього аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 1400,00 гривень щомісячно і додаткових витрат на дитину, що складається з купівлі платка і майки в магазині «Овація» для занять з танців у розмірі 150,00 гривень і 115,00 гривень відповідно, посилаючись на те, що сума аліментів, яку просить стягнути з нього позивач, є завеликою і необґрунтованою, на даний час він постійного заробітку немає, 26.01.2017 року ним було подано заяву до державного реєстратора для припинення підприємницької діяльності ФОП [PERSON]. Крім того, він приймає активну участь у витратах на потреби доньки, придбав їй планшет, оплатив фото сесію доньки у гуртку танців «Рондо». Заслухавши пояснення позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі свідоцтва про шлюб, серії І-ЖС, №036251, виданого 30.06.2007 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, встановлено, що 30.06.2007 року сторони уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний запис за №450 (а.с.5). Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 28.11.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до свідоцтва про народження, серії 1-ЖС, №125368, виданого 20.08.2009 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с.6). Судом встановлено, що на даний час дитина знаходиться на утриманні матері [PERSON], проживає разом з нею. Відповідно до інформації, наданої Комунарським відділенням Головним управлінням ДФС у Запорізькій області, [PERSON] зареєстрований як фізична особа підприємець, його отриманий дохід у 2015 році склав 0,00 гривень (а.с.35, 47-48). На підставі довідок вих.№01-22/28 і №01-22/31 від 24.01.2017 року, виданої Запорізькою спеціалізованою школою з поглибленим вивченням іноземної мови №7, [PERSON] навчається у зазначеному закладі в 2-А класі, [PERSON] щодня оплачує обіди доньки в групі продовженого дня вартістю 15,00 гривень (а.с.69, 70). Позивачем були надані суду бірки щодо купівлі платка і майки в магазині «Овація» для занять з танців у розмірі 150,00 гривень і 115,00 гривень відповідно, додаткові витрати на які були визнані відповідачем у судовому засіданні (а.с.74). Згідно з ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однаковувідповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, вусіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обовязку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір і строки виплати аліментів, між позивачем і відповідачем не укладався. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі №6-35893св12). Відповідно до положень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №3 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, враховуючи вищевикладене, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, оскільки відповідач є працездатною особою, приватним підприємцем, згідно його пояснень має нерегулярний мінливий дохід, суд приходить до висновку, що аліменти на утримання дитини мають бути присуджені у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Сторонами, як вбачається з матеріалів справи, не було надано доказів розміру нерегулярного доходу відповідача. На його утриманні інших осіб, зокрема, неповнолітніх дітей, не має. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 01 січня 2017 року для дітей віком від 6 до 18 років становить 1689,00 гривень. У звязку з викладеним, враховуючи, що батьки несуть однаковувідповідальність за виховання і розвиток дитини, а також те, що дитина проживає разом з матірю, виходячи з принципу розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідач позов в частині стягнення аліментів визнав частково у розмірі 1400,00 гривень, що є навіть більше ніж 50% прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на неповнолітню дитину в твердій грошовій сумі у розмірі 1400,00 гривень щомісячно до досягнення останньою повноліття. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення додаткових витрат на дитину, суд виходить з наступного. Згідно зі ст.185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Тобто, аліменти, стягнення яких передбачене ст.ст.182-184 Сімейного кодексу України, спрямовані на забезпечення нормальних матеріальних умов життя дитини. У тих випадках, якщо в силу особливих (виключних) обставин є потреба, окрім аліментів, у додаткових витратах, суд може стягнути такі витрати. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно (ч.ч.2, 3 ст.185 Сімейного кодексу України). У п.п.18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що до передбаченої ст.185 Сімейного кодексу України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо. З матеріалів справи вбачається, що донька позивача і відповідача відвідує заняття в Клубі спортивного танцю «Рондо», для яких позивачем було придбано платок і майку в магазині «Овація» для занять з танців у розмірі 150,00 гривень і 115,00 гривень відповідно. Понесені позивачем вищезазначені витрати спрямовані на розвиток здібностей дитини, а тому, згідно зі ст.185 Сімейного кодексу України, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Крім того, ці витрати були визнані відповідачем у судовому засіданні. Надана позивачем довідка Клуба спортивного танцю «Рондо» не є належним доказом, що підтверджував б оплату позивачем відвідування дитиною занять з танців у школі «Рондо» у розмірі 320,00 гривень щомісячно, адже в ній не зазначено, зокрема, платника таких коштів. Відповідач у судовому засіданні зазначив, що також вносив декілька разів плату за заняття з танців у школі «Рондо» у розмірі 320,00 гривень, коли забирав дитину з таких занять. Що стосується інших зазначених позивачем додаткових витрат, зокрема, витрат на одяг і взуття, відвідування кінотеатру, сплати внесків до фонду класу, додаткових занять, харчування, то [PERSON] не доведено наявності особливих обставин, які спричинили такі додаткові витрати на дитину, і не надано належних доказів щодо розміру фактичних або передбачуваних витрат, які відповідно до ст.185 Сімейного кодексу України є підставами для стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, зважаючи на те, що відповідач позов визнав частково, суд вважає за можливе задовольнити позов частково. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір.

Outcome: partial