Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виселення із квартири за [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування вимог вказує, що вона, батько [PERSON], мати [PERSON], її сестра [PERSON], племінник [PERSON] є співвласниками квартири за [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстровані та проживають її батьки, [PERSON] з двома дітьми та вона разом з малолітньою дитиною. Крім того, у даній квартирі без реєстрації проживає відповідач [PERSON], який є чоловіком її сестри [PERSON] На протязі тривалого часу між нею та відповідачем, з вини останнього, виникають сварки та непорозуміння. Відповідач не оплачує комунальних послуг, у нічний період приводить у квартиру своїх друзів. Крім того, привів проживати у квартиру велику собаку, на проживання якої згоди у неї він не запитував. Собака постійно нищить дитячі речі. Посилаючись на те, що відповідач систематично порушує правила співжиття, участі в утриманні житла не приймає, належна йому собака постійно знищує майно у квартирі, наявність у відповідача іншого власного житла в с.Озерна,Зборівського району, просить виселити [PERSON] із квартири без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивачка та її адвокат позовні вимоги підтримали повністю, зіславшись на вимоги викладені у заяві. Відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог та пояснив, що не порушує права власності позивача, не створює будь-яких перешкод в користуванні майном та не порушує правил співжиття. Зазначив, що проживає у спірній квартирі разом із своєю сім'єю, дружиною та двома малолітніми дітьми. Крім того, вказав, що собака належить [PERSON] та будь-яких перешкод позивачу не чинить. Судом встановлено, що квартири за [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 14 лютого 2012 року, виданим начальником Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації на підставі розпорядження від 14.02.2012 року за №44088. З довідки ЖКК ТОВ «Тернопільбуд» за №1311 від 25.09.2013 року встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані та проживають позивачка [PERSON], її донька [PERSON], мати [PERSON], батько [PERSON], сестра [PERSON], її син [PERSON] Крім того, в квартирі без реєстрації проживає чоловік [PERSON] - відповідач [PERSON] Допитанні в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що є співвласниками даної квартири та проживають у ній. Позивачка проживає у чоловіка в м.Почаїв. Приїжджає у м.Тернопіль та проживає у спірній квартирі лише 1 раз на місяць тривалістю два тижні. [PERSON] є хорошим батьком, зятем, чоловіком та приймає участь в утриманні житла. Відповідач не порушує умов та правил співжиття і будь-яких перешкод в користуванні квартирою позивачці не чинить. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з вимогами 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до положень ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В силу вимог ст. 157 ЖК членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з вимогами ст. 116 ЖК, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до роз'яснень викладених п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР у від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді справ про виселення на підставі вимог ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. З аналізу вимог ст. 116 ЖК вбачається, що підставою для виселення може бути лише систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співвжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Встановлено, що позивачка є співвласником 1/5 частки квартири за [ADDRESS] та просить виселити відповідача на підставі вимог ст. 116 ЖК УРСР. Відповідач [PERSON] вселився в спірну квартиру на правах члена сім»ї - дружини [PERSON], яка є співвласником квартири і проживають однією сім»єю, займаються вихованням двох малолітніх дітей, . Як вбачається з матеріалів справи, а саме, з характеристик [PERSON] наданих міською організацією «Свобода» та благодійним фондом « Фонд Добрих людей» від 04.05.2014 року, [PERSON] як керівник Тернопільського відділення «Фонду Добрих людей» та член міської організація «Свобода» зарекомендував себе з позитивної сторони, він добра та чуйна людина, спокійний та врівноважений. У колективі користується повагою та авторитетом. Судом не встановлено, а позивачем не надано суду доказів того, що [PERSON] порушує норми співіснування у спірному помешканні та притягувався до заходів адміністративного чи громадського впливу. Систематичне порушення правил суспільного співжиття може призвести не тільки до виселення із займаного житла, яке є крайньою мірою . Закон допускає, щоб до особи, яка систематично порушує загальнолюдські правила співжиття, були застосовані й інші санкції У судовому засіданні не знайшов свого підвтердження факт застосування до відповідача заходів попередження і суспільного впливу, що за наведених вище обставин справи виключає застосування ст. 116 ЖК Української РСР. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позову про виселення відповідача із спірного житла слід відмовити. В силу вимог ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими у встановленому законом порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. В судовому засіданні не встановлено, що між сторонами було укладено усні чи письмову угоду про безоплатне або платне користування жилим приміщенням. Таким чином, посилання позивачки на те, що відповідач не вносить квартирної плати та плати за комунальні послуги не можуть бути підставою, для виселення відповідача зі спірного житла.

Outcome: dismissed