Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини без згоди та супроводу батька. Позовні вимоги мотивує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21.07.2009 року по 10.05.2016 року. Сторони мають дитину [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Відповідач неодноразово безпідставно відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої доньки за кордон для відпочинку, підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, морального та духовного. Така позиція відповідача шкодить інтересам [PERSON] та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Крім цього, відповідач вже приблизно рік не проживає на території України. Зі слів його матері, він перебуває у Російській Федерації. На телефонні дзвінки та смс- повідомлення не реагує, номер заблокований. Просить суд надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України з метою відпочинку та оздоровлення малолітній [PERSON]. [INFO], без згоди та супроводу батька, [PERSON], до досягнення нею 16 років, тобто до [INFO] В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України, так як його зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження або місце роботи невідоме, про причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ст.224 ЦПК України зі згоди представника позивача судом ухвалено про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.07.2009 року. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 26.04.2016 року, яке набрало законної сили 10.05.2016 року, шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачкою. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі- батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Як вбачається з позовної заяви, позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без дозволу батька не на одноразову поїздку з визначенням її початку та закінчення, а на багаторазові виїзди за межі України до досягнення дитиною 16-річного віку, без зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Натомість, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed