Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування, укладеного 06.03.2009 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним та визнання права власності на частину будинку, третя особа: Уманська міська державна нотаріальна контора, посилаючись на те, що до 06 березня 2009 року вона являлася власником 506/1000 частин будинку, розташованого по вулиці Південній міста Умані Черкаської області, але відповідач [PERSON], яка являється її племінницею, в березні 2009 року запропонувала їй свої послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням та утриманням на належному рівні, а взамін того просила переоформити на нею належні позивачу вищевказані 506/1000 частин будинку. Не будучи юридично обізнаною, враховуючи похилий вік та потребу у сторонній допомозі, позивач вважала, що даний правочин буде дорівнювати договору довічного утримання, тому і погодилася на запропоновані відповідачем умови, в результаті чого 06 березня 2009 року уклала договір дарування з відповідачем, зареєстрований в реєстрі за №2-1070, за умовами якого подарувала [PERSON] належні їй 506/1000 частин будинковолодіння [ADDRESS] Позивач зазначає, що згодом, після укладення вказаного договору дарування, відношення [PERSON] до неї істотно змінилися, вона припинила її відвідувати, забезпечувати продуктами харчування, ліками, перестала надавати будь-яку допомогу та перестала піклуватися про неї, в результаті чого, позивач змушена сама турбуватися про стан свого здоров'я, побут, також самостійно нести витрати по утриманню частини будинку, в якій вона проживає одиноко. Зважаючи на те, що позивач не отримує ніякої допомоги з боку відповідача, крім того, в результаті укладеного договору дарування вона не має права власності на житло, в якому вона проживає, вона вважає, що її було введено в оману, оскільки належним чином не роз'яснено наслідки укладення договору дарування та не було роз'яснено зрозумілими для неї термінами різницю між договором дарування та договором довічного утримання, позивач вважає, що на даний час порушено її право, тому з даним позовом вона вимушена звернутися до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала подану позовну заяву, дала пояснення аналогічні вищевикладеним та просила її задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON], просила їх задовольнити, пояснивши, що враховуючи юридичну необізнаність та похилий вік позивача, вона умови укладеного між нею та [PERSON] договору дарування, помилково прийняла за умови договору довічного утримання. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надіславши на адресу суду заперечення на позов, зі змісту якого вбачається, що вона ніколи не мала на меті укладати з позивачем договір довічного утримання, а вказаний договір дарування між ними був укладений з власної волі та повного розуміння позивача. Причиною укладання даного договору дарування стало те, що вона являється рідною племінницею [PERSON], в них були гарні стосунки, позивач її шкодувала, адже вона у 17 років залишилася без батьківського піклування, вони вважали себе близькими людьми. Відповідач та її брат час від часу провідували позивача, допомагали матеріально по можливості, відповідач неодноразово відвідувала її в м. Одесі, приїжджала туди на відпочинок. Крім того, у відповідача є син, який проживає на території РФ, тому дуже рідко має змогу її провідувати, а також є донька, яка має психічні розлади здоров'я та перебуває на даний час в інтернаті в м. Катеринопіль. Тому, враховуючи гарні стосунки, які між ними складалися довгий час, та бажання того, щоб належна позивачу частина будинку не потрапила до чужих людей, вона виявила бажання подарувати цю частину будинку [PERSON] Також, при укладенні договору дарування 06 березня 2009 року нотаріусом було роз'яснено наслідки укладення даного договору. Представник третьої особи Кравець Г.В. - консультант Уманської міської державної нотаріальної контори, в судовому засіданні пояснила, що при укладенні договору дарування від 06 березня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], в приміщенні нотаріальної контори нотаріусом було роз'яснено наслідки укладення даного договору, але можливо, з урахуванням віку позивача [PERSON], вона помилково прийняла договір дарування за договір довічного утримання, тим більше, якщо відповідач можливо і обіцяла надавати їй будь-яку допомогу, з урахуванням того, що вони родичі і між ними на той час були гарні стосунки. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач з позивачем на теперішній час не спілкується й ніякої допомоги їй не надає. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, прийнявши до уваги письмові заперечення відповідача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Позивач під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача частини будинку, яка є її єдиним житлом, як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Представник позивача довела суду, що позивач нещодавно дізналась про її право звернутись до суду з метою захисту своїх прав, а тому суд вважає, що посилання відповідача на необхідність відмови в задоволенні позовних вимог лише з формальних причин пропуску позивачем строків позовної давності буде суперечити вимогам ст.1 ЦПК України, відповідно до якої, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Outcome: approved