Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого вказала, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], який належить їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Димитровською державною нотаріальною конторою 07.03.1997, реєстровий № 389. У зазначеному будинку зареєстровані як члени її сім'ї : її син [PERSON], її невістка [PERSON] та син останньої - [PERSON], [INFO]. З квітня 2014 року відповідач і її син фактично не мешкають за вказаною адресою, оскільки виїхали до м.Сніжне Донецької області, постійно там мешкають, від того часу до м.Мирнограду не приїжджали. Вона не перешкоджала відповідачу та її сину проживати у вказаному будинку, вони з власної ініціативи не мешкають за зазначеною адресою. У телефонній розмові вона пропонувала [PERSON] приїхати до м.Мирнограда та знятися з реєстрації. Відповідач не проти знятися з реєстрації у належному їй будинку, але категорично відмовилась їхати до м.Мирнограда, посилаючись на труднощі з перетинання блокпостів. Вказуючи на те, що всі обовязки по сплаті житлово-комунальних послуг виконуються тільки нею, між нею та відповідачем не було домовленості про те, що за ними буде зберігатися право проживання у належному їй будинку, позивач просить суд визнати відповідача та її сина такими, що втратили право користування зазанченим жилим приміщенням. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, письмово сповістила суд про рзгляд справи у її відсутність, про повне визнання позовних вимог та про те, що її малолітній син [PERSON], [INFO], забезпечений іншим житлом, фактично мешкає разом з нею в м.Сніжне Донецької області. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Мирноградської міської ради [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти визнання малолітнього [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки відсутні відомості про забезпечення дитини іншим житлом, щодо [PERSON] просила вирішити справу на розсуд суду. Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.1997, посвідченого державним нотаріусом Димитровської державнї нотаріальнї контори, реєстровий номер 389, що підтверджується вказаним договором та реїїстраційним посвідченнмя Димитровського Бюро технічної інвентаризації, відповідно до якого право власності позивача на даний жилий будинок було зареєстровано 04.11.1997 (а.с.5). Згідно із свідоцтвои про наролдження відповідч [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO] (а.с.9). Згідно за довідкою координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 08.06.2017 за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: позивач [PERSON], [INFO], син позивача [PERSON], [INFO], невістка позивача [PERSON], [INFO], та син невістки позивача [PERSON], [INFO], (а.с.6). Відповідно до акту координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 08.06.2017, складеного представником комітету за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON] та її син [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], фактично не проживають з квітня 2014 року. Вказані особи проживають у [INFO] (а.с.7). Факт непроживання за вказаною адресою відповідача і її сина з квітня 2014 року підтвердили сусіди позивача: мешканка квартири [ADDRESS] [PERSON], та мешканка квартири [ADDRESS] [PERSON] Відповідно до адресної довідки Сніжнянського МВ Міністерства внутрішніх справ ДНР від 30.03.2017 та записам з домової книги, переданими відповідачем за електонною поштою разом із її письмовою заявою, [PERSON] з 29.03.2017 зареєстрована за адресою: [INFO], пров.Кантемировський, б.16, разом з нею за вказаною адресою зареєстрований її син [PERSON] (а.с.8). За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно ст.150 ЖК України, ч. 1\~ст.319 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання й вправі розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, власник майна у відповідності до вимог ст.391 ЦК має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сімї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сімї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач та її малолітній син зареєстровані за адресою домоволодіння позивача, належного їй на праві приватної власності, у якості повнолітнього члена її сімї та не є співвласником спірної житлової площі. Також судом достовірно встановлено, що відповідач та її малолітній син не мешкають у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою з квітня 2014 року по теперішній час, мешкають в іншому населеному пункті. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування будинком позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла понад один рік, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. Згідно за ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання особи від 10 до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них. Оскільки неповнолітня дитина вибула разом з матірю на інше місце проживання, право користування спірним жилим приміщенням, у якому вона проживала і була зареєстрована разом з матірю, також за нею не зберігається. Враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.150 СК України, ст.ст.29, 386, 405 ЦК України,

Outcome: approved