Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання автомобіля об`єктом особистої приватної власності, скасування державної реєстрації автомобіля та витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння. Позов обґрунтовано тим, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 01 грудня 2017 року. Від шлюбу з відповідачем має доньку [PERSON] , [INFO] . 20 червня 2020 року вона з відповідачем остаточно припинили подружні стосунки та сумісне проживання. Шлюбні відносини з самого початку з відповідачем не складалися та основною причиною цього вважає безвідповідальне відношення її чоловіка до шлюбу та сім`ї. Тому через два місяці після народження дитини їй довелося залишити доньку з нянею, зареєструвати свою підприємницьку діяльність в сфері стоматології та вийти на роботу. Відповідач [PERSON] на той час не працював, перебував з липня 2018 року та по грудень 2018 року на обліку в центрі зайнятості, як безробітний. Наприкінці 2018 року відповідач [PERSON] самостійно здійснив реєстрацію своєї підприємницької діяльності, зареєструвавши таку діяльність, як надання стоматологічних послуг, не маючи відповідної освіти, досвіду діяльності в цій сфері, відповідного обладнання та приміщення. В той час він попросив її про закриття нею підприємницької діяльності з метою уникнення несення додаткових витрат по сплаті податків. В лютому 2019 року вона закрила свою підприємницьку діяльність, проте продовжувала працювати лікарем-стоматологом, отримуючи дохід. На зароблені кошти утримувала відповідача, сплачувала за нього податки та несла інші витрати. Відповідач в той час наданням стоматологічних послуг не займався та фактично перебував на її утриманні внаслідок чого у них виникали постійні сварки та конфлікти. Працевлаштувався відповідач лише в червні 2020 року за декілька днів до припинення їх спільного проживання. Позивач [PERSON] вважає, що відповідач [PERSON] , перебуваючи з нею в другому шлюбі, вирішив все майно та майнові права реєструвати тільки на своє ім`я, оскільки у нього раніше виник спір з першою дружиною про розподіл їх майна, який тривалий час перебував у судовому провадженні суду. Крім того, з метою підтвердження отримання ним доходу зареєстрував на своє ім`я підприємницьку діяльність щодо надання стоматологічних послуг, а їй запропонував припинити вказану діяльність. Зазначає, що 16.03.2020 року вона відновила свою підприємницьку діяльність щодо надання стоматологічних послуг, оскільки вважала, що відповідач намагався ввести її в оману та зароблений нею дохід офіційно оформляв на себе не зважаючи на те, що вона фактично з червня 2018 року постійно займалася стоматологічною практикою, а [PERSON] не займався такою діяльністю. Позивач вказує, що 15.11.2019 року нею за особисті кошти було придбано автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який після припинення сумісного проживання знаходиться в користуванні відповідача. Вказаний автомобіль нею був придбаний за грошові кошти, отримані від продажу двокімнатної квартири в м.Ірпінь Київської області, яку вона придбала до укладення шлюбу з відповідачем. Зазначену квартиру вона продала за 36000 дол.США та за кошти від реалізації квартири нею був придбаний автомобіль марки Nissan Leaf, 2012 року випуску за 12800 дол.США. Вказаний транспортний засіб був проданий нею у вересні 2019 року за 12000 дол.США. В подальшому вона придбала спірний автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, за вказані кошти, додавши 2000 дол.США власних коштів, таким чином купила вказаний автомобіль за 14000 дол.США. Решту коштів, отриманих від продажу квартири в м.Ірпінь, Київської області, вона витратила на придбання квартири за адресою по [ADDRESS] та частини житлового будинку за адресою по [ADDRESS] . Позивач зазначає, що станом на час придбання спірного транспортного засобу відповідач [PERSON] не мав особистих грошових коштів, оскільки витратив їх на придбання Ѕ частини житлового будинку та Ѕ частини земельної ділянки. Вказане нерухоме майно по [ADDRESS] ними було придбано в рівних частках, а саме по Ѕ частини майна. Крім того, позивач вказує, що [PERSON] сплачував грошову компенсацію своїй колишній дружині на виконання рішення суду про поділ майна подружжя, а також сплачував аліменти за рішенням суду на утримання дитини від першого шлюбу. Тому у відповідача не було власних коштів на придбання спірного автомобіля. Проте, автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, відповідач зареєстрував на своє ім`я, заволодівши ним шляхом зловживання її довірою. Зазначає, що на даний час автомобіль не перебуває в її користуванні та вона не має доступу до нього. Вважає, що її майнові права на вказаний автомобіль порушені, тому існують передбачені чинним законодавством підстави для звернення до суду за захистом її права. Просила визнати автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований на ім`я [PERSON] , об`єктом її особистої приватної власності, скасувати державну реєстрацію зазначеного автомобіля на ім`я [PERSON] та витребувати вказаний транспортний засіб з чужого незаконного володіння у [PERSON] . Ухвалою суду від 25 вересня 2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони [PERSON] та будь-яким іншим особам відчужувати автомобіль марки «VOLKSWAGEN» модель «PASSAT», 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Копію даної ухвали суду надіслано для виконання до Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області. Копію даної ухвали надіслано [PERSON] та [PERSON] для відома та виконання. Ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Під час підготовчого провадження представником позивача було подано позовну заяву про збільшення позовних вимог. В обґрунтування вказаної заяви представник позивача зазначає, що згідно договору купівлі-продажу №7664/20/006290 від 01.10.2020 року, відповідач [PERSON] відчужив матері [PERSON] автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT» 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Відчуження вказаного автомобіля відбулося під час розгляду даної справи після постановлення ухвали суду про забезпечення позову від 25.09.2020 року без згоди позивача [PERSON] , з якою [PERSON] перебуває в шлюбі, що свідчить про недобросовісність дій відповідача. Вважає, що зазначений договір купівлі-продажу укладений з порушенням вимог чинного законодавства. Згідно уточнених позовних вимог представник позивача [PERSON]., який діє в інтересах позивача [PERSON] , просить визнати недійсним договір купівлі-продажу №7664/20/006290 від 01.10.2020 року автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; визнати автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , об`єктом особистої приватної власності [PERSON] , скасувати державну реєстрацію зазначеного автомобіля на ім`я [PERSON] та витребувати транспортний засіб з чужого незаконного володіння у [PERSON] . Відповідно до поданого до суду [PERSON] відзиву відповідач зазначає, що позов [PERSON] до нього про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, визнання автомобіля об`єктом особистої приватної власності, скасування державної реєстрації автомобіля та витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння не визнає, вважає його безпідставним. Зазначає, що дійсно 15.11.2019 року позивачем [PERSON] та ним за спільні сімейні кошти придбано автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, який використовувався ними в інтересах сім`ї. Вказує, що спірний автомобіль придбано ними в обмін на автомобіль Nissan Leaf, який також вони купила за спільні сімейні кошти з доплатою в 2000 дол.США. Відповідач [PERSON] зазначає, що в червні 2020 року вони припинили спільне проживання та сімейні стосунки та між ними виникали сварки з приводу автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, тому з метою уникнення протиріч 01.10.2020 року вони дійшли згоди щодо продажу вказаного автомобіля та розподілення грошових коштів. У зв`язку з цим, між ним, як особою на ім`я якої зареєстровано автомобіль, та [PERSON] , як покупцем, через суб`єкта господарювання на підставі договору комісії, вчиненого з власником транспортного засобу, укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №7664/20/006290 від 01.10.2020 року, за яким [PERSON] придбала автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , а спільні кошти отримані від продажу автомобіля вони розподілили між собою порівну. Таким чином, вважає, що спір щодо вказаного автомобіля відсутній, тому позовні вимоги є безпідставними. Також, відповідач [PERSON] посилаючись на норми чинного законодавства, зазначає, щ спірний автомобіль придбаний ним та позивачем під час шлюбу та зважаючи на презумпцію спільності права власності на вказане майно вважає, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що автомобіль придбаний за її особисті кошти та він є об`єктом особистої приватної власності [PERSON] . Відповідач [PERSON] просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Відповідно до поданого до суду [PERSON] відзиву відповідач зазначає, що позов [PERSON] до неї про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, визнання автомобіля об`єктом особистої приватної власності, скасування державної реєстрації автомобіля та витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння не визнає, вважає його безпідставним. Зазначає, що нею за договором купівлі-продажу транспортного засобу №7664/20/006290 від 01.10.2020 року придбано у [PERSON] автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідач [PERSON] , посилаючись на норми чинного законодавства, вказує, що вона та [PERSON] при укладанні вищевказаного правочину діяли добросовісно, доказів на спростування добросовісності їх дій суду не надано, а також не надано достатніх доказів на спростування відсутності згоди [PERSON] на відчуження спірного автомобіля. Відповідач [PERSON] просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Під час підготовчого провадження [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Обґрунтовуючи зустрічний позов позивач за зустрічним позовом [PERSON] зазначає, що 01.12.2017 року між ним та відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] укладено шлюб. Під час проживання у шлюбі 13.06.219 року ними за спільні сімейні кошти придбано трикімнатну квартиру за адресоюпо [ADDRESS] . Вказана квартира належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу, як спільне майно подружжя. Оскільки згоди про поділ спільного майна між ними не досягнуто, а [PERSON] не бажає вирішити дане питання в добровільному порядку та чинить перешкоди в користуванні спільною квартирою, то він вимушений звернутися до суду за захистом свого права. Зазначає, оскільки спірна квартира належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, то частки кожного з них у спірному майні є рівними та вважає, що слід визначити частки у спільній сумісній власності на квартиру в розмірі по Ѕ частки нерухомого майна за кожним з подружжя. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить визнати квартиру по [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя його та [PERSON] та здійснити поділ квартири шляхом визначення розміру ідеальних часток співвласників, визнавши за ним право власності на Ѕ частини квартири за вказаною адресою. Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, визнання автомобіля об`єктом особистої приватної власності, скасування державної реєстрації автомобіля та витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння. Прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 02.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, визнання автомобіля об`єктом особистої приватної власності, скасування державної реєстрації автомобіля та витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя до розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлена про день і час розгляду справи належним чином. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] підтримав, обґрунтовуючи доводами, викладеними в позовній заяві. Просив позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у первісному позові. Зустрічний позов [PERSON] не визнав в повному обсязі. Пояснив, що спірна квартира придбана за особисті кошти [PERSON] , які вона отримувала від здійснення стоматологічної діяльності та за особисті кошти, отримані нею від реалізації квартири в Київській області, як була придбана [PERSON] до укладення шлюбу. Просив у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав в повному обсязі, просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Зустрічний позов підтримав, просив його позовні вимоги задовольнити. Додатково пояснив, що спірний автомобіль проданий його матері [PERSON] зі згоди [PERSON] . Зазначив, що його дружина сама запропонувала відчужити вказаний автомобіль [PERSON] та отримала від реалізації автомобіля частину коштів. Недобросовісності в своїх діях не вбачає, оскільки про ухвалу суду від 25 вересня 2020 року, якою заборонено відчуження спірного автомобіля йому відомо не було. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним [PERSON] - [PERSON] просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Зустрічний позов [PERSON] просив задовольнити, обґрунтовуючи його доводами, зазначеними в зустрічній позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд, заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Положенням ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, визнання автомобіля об`єктом особистої приватної власності, скасування державної реєстрації автомобіля слід зазначити наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 01 грудня 2017 року в Апостолівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблений актовий запис № 159, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 01 грудня 2017 року (а.с.8). Від шлюбу у сторін є донька [PERSON] , [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 20 квітня 2018 року (а.с.9). Під час шлюбу 15.11.2019 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.11). Зазначене вище майно було набуто у період шлюбу, що сторони та їх представники не заперечували, а тому суд на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України визнає цю обставину такою, що не підлягає доказуванню. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У відповідності до положень ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Разом з тим, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком. Статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.81 ЦПК України). Таким чином, до предмету доказування у даному випадку входить встановлення факту купівлі вищевказаного транспортного засобу за особисті кошти одного з подружжя за період шлюбу. Довести зазначені обставини повинна сторона, яка на них посилається, тобто [PERSON] . Так, на підтвердження того, що спірне майно було придбано за особисті кошти, позивач [PERSON] в позовній заяві зазначила, що спірнийавтомобіль нею був придбаний за грошові кошти, отримані від продажу двокімнатної квартири в м.Ірпінь Київської області, яку вона придбала до укладення шлюбу з відповідачем, а саме позивач вказує, що за кошти від реалізації кварти нею був придбаний інший автомобіль марки Nissan Leaf, 2012 року випуску за 12800 дол.США, який був проданий нею у вересні 2019 року за 12000 дол.США. В подальшому вона придбала спірний автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, за вказані кошти, додавши 2000 дол.США власних коштів, таким чином придбавши вказаний автомобіль за 14000 дол.США. Аналізуючи зазначені доводи [PERSON] суд вважає їх необґрунтованими та не доведеними належними та допустимим доказами, оскільки будь-яких доказів, які б підтверджували, що спірний автомобіль придбаний за особисті кошти, отримані від реалізації квартири, придбаної до шлюбу суду позивачем та її представником не надано . Доводи [PERSON] , викладені в позовній заяві, про те, що автомобіль придбаний за її особисті кошти, оскільки підприємницькою діяльністю у виді надання стоматологічних послуг під час шлюбу фактично займалася лише вона, а [PERSON] перебував на її утриманні та посилання те, що її чоловік не мав особистих коштів, оскільки витратив їх на придбання частини земельної ділянки та частини будинку та сплачував грошову компенсацію своїй колишній дружині на виконання рішення суду про поділ майна подружжя, а також аліменти на утримання дитини від першого шлюбу, суд не бере до уваги, оскільки такі аргументи з огляду на вищезазначені положення чинного законодавства не спростовують факту придбання спірного майна у період шлюбу та віднесення такого майна до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином суд вважає, що подані позивачем [PERSON] на підтвердження вищевказаних обставин докази, а саме договір купівлі-продажу житлового будинку від 21 травня 2019 року (а.с.12-14) та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 2019 року (а.с.17-29) є неналежними, оскільки вони не доводять факту придбання спірного транспортного засобу за особисті кошти [PERSON] . З урахуванням зазначеного, суд вважає аргументи [PERSON] недоведеними та відхиляє їх. Таким чином, підстави вважати, що спірний автомобіль був придбаний за кошти, які належали [PERSON] та є її особистою власністю відсутні. Отже, судом встановлено, що сторонами було придбано за час перебування у шлюбі транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Окрім того, Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року по справі №725/1776/18 (провадження № 61-7911св19) наголошує на тому, що висновок про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України. Отже, вищезазначений транспортний засіб було набуто сторонами у період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу суд виходить з наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №7664/20/006290 від 01.10.2020 року (а.с.49) автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; через суб`єкта господарювання на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, який належить йому відповідно до свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , дата реєстрації 15.11.2019 року, відчужено [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00029081100 (а.с.99-100). Згідно інформації Територіального сервісного центру МВС № 1248 в Дніпропетровській області встановлено, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС України 01 жовтня 2020 року автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 2013 року випуску, зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №7664/20/006290 від 01.10.2020 року (а.с.123). Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За вимогами ч.ч.1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У даній справі встановлено, що сторони перебувають у шлюбі. Відчуження спірного автомобіля відбулось 01.10.2020 року. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що позивач [PERSON] давала згоду на відчуження спірного транспортного засобу. Отже, оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу оформлено з порушенням вищевказаних вимог чинного законодавства, оскільки продаж автомобіля відбувся без згоди позивача [PERSON] , яка є його співвласником. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, вищевказаний договір купівлі-продажу не може вважатися правомірним і його слід визнати недійсним. Вищезазначене спростовує доводи відповідача [PERSON] , його представника та відповідача [PERSON] , що відсутність згоди одного з подружжя на розпорядження спільним майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим із подружжя, недійсним, оскільки такі аргументи не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки в результаті укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу №7664/20/006290 від 01.10.2020 року, який суд визнає недійсним, право власності на вказане нерухоме майно перейшло до [PERSON] та, відповідно, відбулася державна реєстрація цього переходу права власності у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів МВС України, суд вважає за можливе застосувати наслідки недійсності правочину, повернути сторони вказаного договору купівлі-продажу у первісний стан, скасувавши державну реєстрацію права власності на вказане рухоме майно на ім`я [PERSON] та відновивши державну реєстрацію права власності на транспортний засіб на ім`я [PERSON] . Що стосується позовних вимог [PERSON] про витребування транспортного засобу з чужого незаконного володіння, то в їх задоволенні слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація) - є речово-правовим засобом захисту прав лише власника індивідуально-визначеної речі. Право на віндикацію належить власникові або титульному володільцеві, який втратив фактичне володіння річчю. Предметом віндикації є вимога про повернення майна з незаконного володіння. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з незаконного чужого володіння. До умов пред`явлення віндикаційного позову належать: власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; майно, яке хоче повернути власник чи титульний володілець, зберіглося в натурі та перебуває в фактичному володінні іншої особи; майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально-визначеним; віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав. Як встановлено судом [PERSON] набула право власності на спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №7664/20/006290 від 01.10.2020 року, а не заволоділа ним без відповідної правової підстави, тому ст.387 ЦК України не підлягає застосуванню до даних спірних правовідносин. Окрім того, позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду із позовними вимогами до відповідача за зустрічним позовом [PERSON] згідно яких просить визнати квартиру за адресою [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя його та [PERSON] , визнати за ним право власності на 1/2 частку вказаної квартири. Розглядаючи заявлену позовну вимогу слід зазначити наступне. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романченко Ю.В. та зареєстрованого в реєстрі за №471 [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.68-71). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єкта нерухомого майна № 170416079 від 13.06.2019 року встановлено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2019 року № 471 (а.с.71). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). За змістом ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.71 СК України). Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. За вищенаведених підстав за [PERSON] та [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 (одну другу) частку вищевказаної квартири за кожним. Доводи представника [PERSON] - [PERSON] про те, що спірну квартиру позивач придбала за особисті кошти, отримані від продажу квартири в м.Ірпінь, Київської області, яку вона придбала до укладення шлюбу та здійснення позивачем підприємницької діяльності є необґрунтованими та не підтверджені належними та допустимим доказами. Окрім цього, суд враховує, що у пункті 1.6 наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу квартири від 13 червня 2019 року, зазначено, що згоду чоловіка покупця - [PERSON] на купівлю квартири, яка є предметом цього договору, перевірено за його заявою. Тобто [PERSON] дав згоду на придбання спірної квартири, а [PERSON] повинна була усвідомлювати на момент придбання квартири, що остання буде об`єктом спільної сумісної власності. У відповідності дост.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає аргументи відповідача за зустрічним позовом та її представника є недоведеними та відхиляє їх. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Таким чином, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає, що первісний позов слід задовольнити частково, а зустрічний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: partial