Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , який діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , визначивши третьою особою Управління адміністративних послуг Полтавської міської ради, про визнання [PERSON] , [INFO] , та його сина [PERSON] , [INFO] , такими, що своєю реєстрацією за адресою: [ADDRESS] чинять перешкоди [PERSON] у користуванні майном; визнати [PERSON] , [INFO] , та його сина [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] ; зняти [PERSON] , [INFO] , та його сина [PERSON] , [INFO] , з реєстрації за адресою: [ADDRESS] ; стягнути із [PERSON] судові витрати, які складаються із судового збору у сумі 768, 40 грн. та витрат на правову допомогу у сумі 6 000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 29 жовтня 1998 року на квартиру [ADDRESS] було видане свідоцтво про право власності на [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] у квартирі не проживає з 2012 року, у зв`язку із розірванням шлюбу із нею. 01.11.2013 року [PERSON] уклав договір найму житлового приміщення -кв. [ADDRESS] . Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 05 березня 2019 року припинено право власності [PERSON] на ј частину вказаної квартири. Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 липня 2019 року апеляційна скарга [PERSON] на вказане рішення залишена без змін, у зв`язку з чим 13.08.2019 року державним реєстратором проведена реєстрація припинення права власності. Проте 04.07.2019 року [PERSON] , будучи обізнаним про рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 05 березня 2019 року, здійснив реєстрацію новонародженого сина - [PERSON] не за місцем свого фактичного проживання та не повідомив реєстраційну службу про своє рішення суду. На даний час право власності [PERSON] припинено, в квартирі він не проживає з 2012 року, не утримує її, реєстрацію сина проведено не за місцем фактичного проживання, а тому вважає, що нею вірно обраний спосіб захисту свого порушеного права, а тому прохала позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 26 листопада 2019 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, залучено до участі у справі як третю особу орган опіки та піклування Шевченківської районної у м.Полтаві ради. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, остання надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце слухання справи рекомендованим повідомленням (а.с. 47-48, 62-65), про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Управління адміністративних послуг Полтавської міської ради у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки не повідомив (а.с.32,45,58). Представник третьої особи органу опіки та піклування Шевченківської районної у м.Полтаві ради у судове засідання не з`явився, надіслав до суду пояснення, в яких посилаючись на норми Конвенції «Про права дитини», Закону України «Про охорону дитинства», судову практику, прохав прийняти рішення, яке буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів малолітнього [PERSON] . Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З цих підстав суд, відповідно до ст.ст. ч.4 ст. 223, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 жовтня 1998 року належала квартира за адресою: [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 12 серпня 2015 року вказану квартиру поділено, визначивши за [PERSON] право спільної часткової власності у розмірі ј частки. Вказані обставини встановлені рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 05 березня 2019 року (справа № 554/9436/16-ц, провадження № 2/554/453/19) та не потребують доказування, у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України. Цим же рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 05 березня 2019 року визначено частки на у праві спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] по 1/4 за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; припинено право власності [PERSON] на 1/4 частину на квартиру [ADDRESS] ; перераховано з депозитного рахунку на користь [PERSON] кошти в сумі 131187 грн. в рахунок відшкодування за право власності на 1/4 частину на квартиру [ADDRESS] ; визначено частки у праві спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] по 1/3 за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] після перерахування з депозитного рахунку на користь [PERSON] коштів в сумі 131187 грн. в рахунок відшкодування за право власності на 1/4 частину на квартиру [ADDRESS] (а.с. 5-6). Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 липня 2019 року вказане рішення залишено без змін (а.с.7-11). 13.08.2019 року державним реєстратором КП «Реєстр нерухомого майна та бізнесу» Бричківської сільської ради [PERSON] зареєстровано припинення права власності за [PERSON] , а також виникнення права власності по 1/3 частці за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , що слідує із Витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.08.2019 (а.с.13-16). З довідки виданої КП «ЖЕО № 2» від 31.07.2019 року за № 3776 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 18.11.1997 року , [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в цій же квартирі [INFO] (а.с.18). З заяви наданої сусідами [PERSON] та [PERSON] від 22.08.2019 року вбачається, що [PERSON] з сином [PERSON] , [INFO] , у вказаній квартирі він не проживає із 2012 року (а.с.19). Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що слідує зі змісту ст. 391 ЦК України. Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Конституцією України у ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення і членів його сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. На даний час право власності [PERSON] на ј частку у квартирі [ADDRESS] припинено, на підставі рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 05 березня 2019 року, яке набрало законної сили 29 липня 2019 року. Таким чином, [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не є власником та не є членом сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також право користування вказаним житлом втратив і малолітній [PERSON] , оскільки він був вселений як член сім`ї власника, а враховуючи, що право власності його батька [PERSON] на квартиру припинилося, то припинилося відповідно і право користування житлом. Обраний спосіб захисту позивача відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам спричиненим цим порушення, а отже позовні вимоги про визнання осіб такими, що чинять перешкоди у користування майном та визнання такими, що втратили право користування житлом є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, в задоволенні позову щодо зняття відповідачів з реєстрації необхідно відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині у суду немає. Згідно ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача [PERSON] судові витрати по справі у вигляді судового збору у сумі 256 грн.13 коп. (а.с.2) та витрати на правову допомогу у сумі 4 000 грн.(а.с.1).

Outcome: approved