Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про скасування наказу про звільнення, визнання дій незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в обґрунтування якого вказала, що з відповідачем перебувала у трудових відносинах з 1998р., працює лаборантом 3-го розряду будівельної лабораторії. 31.01.2015р. її звільнили з роботи за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України на підставі її заяви. Вважає своє звільнення незаконним. Вона не писала жодної заяви на звільнення за власним бажанням, тобто підстави звільняти її не було. Заяву було підроблено керівниками ВП «Стандарт». Заява про звільнення була запечатана на компютері без додержання вимог чинного законодавства. На підставі підробки документів вона звернулася до прокуратури м.Димитров про кримінальне правопорушення. Димитровським МВ ГУМВС України в Донецькій області відкрите кримінальне провадження № 12015050490000202. Повідомили про звільнення її 03.02.2015р., з наказом про звільнення її ознайомив слідчий СВ Димитровського МВ ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] Трудова книжка знаходиться у відділі кадрів ВП «Стандарт» ДП «Красноармійськвугілля». Будівельну лабораторію ВП «Стандарт» було опечатано та змінено замки завідуючою [PERSON], яка має причетність до незаконного звільнення. На її звернення до керівництва ВП «Стандарт» ДП «Красноармійськвугілля» про надання їй пояснень у звязку з незаконним звільненням та предявлення усіх належних документів, її не пропустили до будівлі ДП «Красноармійськвугілля», де знаходяться директор та відділ кадрів ВП «Стандарт». У неї на утриманні неповнолітня донька Анастасія 2002р.н., вона мешкає без чоловіка та є єдиною годувальницею родини, іншого доходу немає. За час її незаконного звільнення вона та її дитина переживають скрутні часи, дитина ходить до школи, необхідно сплачувати за харчування, платити комунальні платежі, купляти їжу. Наприкінці зимового періоду дитині необхідні фрукти, овочі, мясо. На сьогодні вона не в змозі забезпечити доньці належне харчування та оплатити усі рахунки, її доводиться займати гроші у знайомих, що морально її вбиває, всі факти привели її до моральних страждань. У звязку з цим, з врахуванням уточнених позовних вимог, просить скасувати наказ № 16-к від 31.01.2015р. Відокремленого підрозділу «Стандарт» Державного підприємства «Красноармійськвугілля», визнати дії Державного підприємства «Красноармійськвугілля» щодо звільнення [PERSON] незаконними, поновити на попередньому місці роботи у якості лаборанта будівельної лабораторії Відокремленого підрозділу «Стандарт» Державного підприємства «Красноармійськвугілля» [PERSON], стягнути з Державного підприємства «Красноармійськвугілля» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.01.2015р. до дня поновлення на роботі та моральну шкоду у розмірі 10000 грн. У судовому засіданні, позивач підтримала свої позовні вимоги та пояснила суду, що після звільнення, вона продовжувала ходити на роботу. Трудова книжка досі на підприємстві. Працювала у відповідача до 16 лютого 2015р. Наказ про звільнення отримала у слідчого в міліції 04.03.2015р. Вона не була присутня при складанні акту про її відмову від ознайомлення з наказом. 05.02.2015р. вона була на робочому місці за адресою вул.Дарко, 10, м.Димитров з 07.30 год. до 10.30 год. Потім сіла на автобус до ш.Західної, приїхала на ш.Західну, там знаходилася до 13.00 год., приїхала назад до себе у 13.45 год. та до 16.00 год. була у лабораторії. Це може підтвердити [PERSON], яка знаходилася у лабораторії. Є журнал з підписом начальника бетонно-розчинного вузлу ШУ «Покровське», де є підпис та час з якого по який вона там знаходилася. Представник відповідача позов не визнав та надав суду письмові заперечення, де вказав, що необхідно застосувати ст.233 КЗпП України, згідно якої передбачено, строк звернення до суду у справах про звільнення становить 1 місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Всупереч цьому позивач відмовилася від ознайомлення з наказом № 16-к від 31.01.2015р., про що свідчить складений ВП «Стандарт» ДП «Красноармійськвугілля» [PERSON] від 05.02.2015р. За таких обставин вважає, що відлік місячного строку для звернення до суду з позовною заявою починається саме з 05.02.2015р. Як вбачається з позовної заяви, позивач звернулася до суду 11.03.2015р., тобто у проміжок часу більшому, ніж це передбачено ч.1 ст.233 КЗпП України. Таким чином, на час розгляду позовної заяви строк позовної давності сплинув, вважають, що підстав для його поновлення немає у звязку з відсутністю поважних причин. Крім цього, представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] від 05.02.2015р. складений у приміщенні ВП «Стандарт» ДП «Красноармійськвугілля» за адресою: вул.Ватутіна, 1, м.Димитров. Позивач не знаходилася у ВП «Стандарт» ДП «Красноармійськвугілля» при складанні акту. Він не знає, де саме 05.02.2015р. предявляли позивачу наказ про її звільнення. Йому відомо, що акт складався в приміщенні ДП «Красноармійськвугілля», а не на робочому місці на вул.Дарко, 10, м.Димитров, з показів свідків в іншому процесі. Представник третьої особи, первинної профспілкової організації Профспілки працівників вугільної промисловості України пояснила суду, що позов підтримує. Після складання наказу про звільнення, позивач знаходилася на робочому місці у лабораторії до 16.02.2015р. Судом встановлено, що позивач згідно наказу № 16-к від 31.01.2015р. була звільнена за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України на підставі її заяви (а.с.5-7). [PERSON] заяви позивача від 30.01.2015р., вона просила її звільнити за власним бажанням з 31.01.2015р. (а.с.8). [PERSON] довідки про прийняття і реєстрацію заяви від 04.03.2015р., заява позивача про підроблення її заяви на звільнення за власним бажанням, зареєстрована в ЄРДР 13.02.2015р. за № 12015050490000202, розпочато досудове розслідування. (а.с.9). [PERSON] висновку експерта № 659 від 24.04.2015р., підпис від імені [PERSON] в заяві на імя [PERSON] від 30.01.2015, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Візуальна схожість спірного підпису пояснюється його виконанням з наслідуванням справному підпису [PERSON] (а.с.35-39). [PERSON] від 05.02.2015р., позивач відмовилася від ознайомлення з наказом № 16 від 31.01.2015р. у присутності: ст.інспектору по кадрам [PERSON], заст.директора по маркетингу та збуту продукції начальника договірного відділу [PERSON], завідуючої будівельною лабораторією [PERSON] (а.с.42). [PERSON] від 06.02.2015р., 09.02.2015р., 11.02.2015р., 13.02.2015р., позивач знаходилася у будинку лабораторії за адресою: вул.Дарко, 10, м.Димитров Донецької області з 07.30 год. (а.с.43-46). [PERSON] довідки відповідача від 07.05.2015р., середньоденна заробітна плата позивача складає 123,58 грн. (а.с.47). [PERSON] журналів щодо уходу та приходу працівників з робочого місця, позивач 05.02.2015р. була відсутня на робочому місці у звязку з відрядженням до ШУ «Покровське» з 09.40 год. до 14.00 год., перебувала на ШУ «Покровське» з 11.00 год. до 12.30 год. (а.с.52-53). Свідок [PERSON] пояснила суду, що працює директором ВП «Стандарт» ДП «Красноармійськвугілля», лабораторія знаходиться за іншою адресою, де знаходиться саме ВП «Стандарт» ДП «Красноармійськвугілля». Це вул.Дарко, 10, м.Димитров, там була начальник лабораторії [PERSON], а також [PERSON], Марштупа, [PERSON], остання виконувала обовязки інспектора по кадрам. Ці останні 3 особи поїхали з вул.Ватутіна, 1, м.Димитров, де розташоване ВП «Стандарт» ДП «Красноармійськвугілля» на вул.Дарко 10, м.Димитров, де знаходиться лабораторія, щоб ознайомити з наказом позивача. саме вона сказала цим трьом особам їхати та ознайомити з наказом. Вона не бачила, щоб приходила позивача та писала заяву на звільнення. Заява [PERSON] на звільнення була у печатному вигляді. Оскільки на заяві [PERSON] не було візи начальника [PERSON], вона повернула цю заяву відділу кадрів. Вона не памятає такого, щоб позивач приходила 9 лютого до підприємства. [PERSON] їй сказала, що [PERSON] від 05.02.2015р. складався у неї в кабінеті, чи була присутня при цьому [PERSON] не знає. Вона побачила цей акт 05.02.2015р., коли ці 3 особи приїхали та доложили, що позивач відмовилася про ознайомлення з наказом. Вона не памятає, коли це було за часом. В [PERSON] від 05.02.2015р. не вказана Марштупа, тому що її направляли до лабораторії на предмет трудової дисципліни. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона працює лаборантом у ВП «Стандарт» ДП «Красноармійськвугілля». 05.02.2015р. позивач була на робочому місці на вул.Дарко, 10, м.Димитров. У [PERSON] було завдання їхати на ШУ «Покровське», вона поїхала туди, відмітилася та повернулася на роботу близько о 14.00 год. Відразу за неї прийшли [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] прийшла потім. [PERSON] сказав, що прийшов перевірити, що чи знаходяться вони на робочому місці. [PERSON] сказав, що вони звільнені, тому що написали заяви на звільнення. Потім прийшла [PERSON], [PERSON] казав, що їй та [PERSON] треба підписати трудову угоду, вони відмовилися її підписати. Ніякий наказ їм не показували, [PERSON] не складався. 09.02.2015р. вона ходила з [PERSON] до ДП «Красноармійськвугілля», їх не пропустили туди. Ніхто їх не ознайомлював з наказом про звільнення. До 09.02.2015р. вони працювали, потім двері лабораторії опечатали. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він працює заступником голови Красноармійської територіальної організації Профспілки працівників вугільної промисловості України. Він був у лабораторії 02.02.2015р., тому що подзвонили люді та сказали, що їх примушують підписати трудові угоди. Перед цим, як туди їхати, вів зайшов до [PERSON] директора ВП «Стандарт». Та сказала, що до цього немає ніякого відношення це [PERSON]. Коли приїхав, у лабораторії [PERSON] не було. У наступний день йому подзвонили [PERSON] та [PERSON], тому що вони начебто написали заяву на звільнення, але цього не робили. Він приїхав до лабораторії з [PERSON], там були [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON] відповіла, що нічого не буде казати та збиралася піти. Тоді він сказав, що буде в іншому місці давати пояснення. [PERSON] залишилася та стала розказувати. Він її попередив, що розмова буде записана диктофон. У розмові [PERSON] сказала, що вона 03.03.2015р. завізувала заяви на розрахунок позивача та [PERSON]. 04.02.2015р. дзвонить позивач та каже, що її не пускає на роботу [PERSON]. Він приїхав та попросив [PERSON] надати будь-який документ на підставі чого позивача не допускають до роботи. [PERSON] відмовилася надати документи. Тоді він сказав [PERSON], щоб вона залишилася на роботі та продовжувала працювати. 09.02.2015р. позивач пішла до ДП «Красноармійськвугілля», щоб побачити свої заяви та накази, їх не пустили. Після цього позивача продовжували не пускати на роботу. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст.38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.ст.40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст.45). Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмо за 2 тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею 14-го віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Як вбачається з пояснень позивача, вона не підписувала заяву про своє звільнення, що підтверджується висновком експерта № 659 від 24.04.2015р. Таким чином, у відповідача не було підстав на звільнення позивача за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України. Крім цього, за змістом ч.2 ст.38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору. Позивач пояснила, що вона продовжувала працювати до 16.02.2015р., тобто після її звільнення. Даний факт підтверджується поясненнями свідка [PERSON], яка працює у якості директора ВП «Стандарт» ДП «Красноармійськвугілля» та яка пояснила, що 05.02.2015р. позивач знаходилася на робочому місці у лабораторії за адресою: вул.Дарко, 10, м.Димитров Донецької області і вона послала туди 3-х працівників щоб знайомити позивача з наказом про її звільнення. До того ж, те, що позивач продовжувала працювати після звільнення, підтверджується показами свідків [PERSON] та [PERSON] Оскільки відповідачем при звільненні позивача були порушені ст.ст.36, 38 КЗпП України, то суд вважає, що наказ про звільнення позивача підлягає скасуванню, а сам позивач підлягає поновленню на роботі. [PERSON] ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, суд вважає, що стягненню підлягає середній заробіток за період з 01 лютого 2015р. по 15 травня 2015р. з розрахунку: 69 днів х 123,58грн. = 8527,02 грн., де 69 днів кількість робочих днів з 01.02.2015р. по 15.05.2015р.; 123,58 грн. середньоденний заробіток позивача; 8527,02 грн. сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з тим, суд не вбачає підстав щодо скасування всього наказу відповідача № 16- від 31.01.2015р., оскільки він стосується не тільки позивача, а й інших осіб і тому цей наказ підлягає скасуванню тільки в частині звільнення позивача. [PERSON] ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач була звільнена 31.01.2015р., а до суду звернулася 11.03.2015р. (згідно поштового штемпелю). При цьому позивач пояснила, що трудова книжка досі знаходиться на підприємстві, а наказ про звільнення їй не вручали та взагалі була з ним ознайомлена слідчим СВ Димитровського МВ ГУМВС України в Донецькій області. Представником відповідача був наданий [PERSON] від 05.02.2015р., де зазначено, що позивач відмовилася від ознайомлення з наказом № 16 від 31.01.2015р. і тому представник відповідача вважає, що позивач пропустила місячний строк звернення до суду. Як вбачається зі змісту даного [PERSON], позивач відмовилася знайомитися з наказом № 16 від 31.01.2015р. При цьому суд звертає увагу, що наказ про звільнення має номер 16-к, а не 16. [PERSON], строк починає спливати з дня вручення копії наказу, а не з дня ознайомлення з ним. До того ж, свідок [PERSON] пояснила, що 05.02.2015р. позивача ніхто з наказом про звільнення не ознайомлював, а лише повідомили, що вона звільнена та пропонували підписати трудову угоду. Тому суд вважає доводи представника відповідача про те, що позивач пропустила місячний строк звернення до суду, безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі. [PERSON] ч.1 ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи вищенаведене, надані суду докази, суд вважає, що розмір моральної шкоди складає 2000 грн., що відповідає вимогам розумності та справедливості. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 901,32 грн., як за задоволення вимог майнового та часткове задоволення вимог немайнового характеру. У звязку з вищевикладеним та на підставі ст.ст.40, 42 ч.1, 43, 492, 235 ч.2 КЗпП України,

Outcome: partial