Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй разом з її онукою [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] (Університетській) у м. Словянськ. За даною адресою зареєстрований відповідач, колишня невістка позивача [PERSON], однак, з 2003 року не мешкає. На теперішній час місцезнаходження [PERSON] їй невідоме, будь-які його особисті речі у належному їй квартирі відсутні. У звязку з зазначеним просить суд визнати [PERSON], такою що втратила право користування житловим приміщенням квартирою № 32, будинку №65 розташованим за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Леніна (Університетська). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Представник позивача адвокат [PERSON], що діє на підставі доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги (а.с.13), підтримав доводи позовної заяви та просив її задовольнити. Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.19-20), надала заяву про розгляд справи за своєї відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Суд, заслухавши позивача, його представника та свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 30.11.1993 року виконкомом міської ради народних депутатів м. Словянська (а.с.4), договору дарування від 20.11.2010 року, посвідченого нотаріусом Словянського нотаріального округу Донецької області [PERSON] (а.с.5), договору дарування частки квартири від 29.11.2016 року посвідченого державним нотаріусом Першої Словянської нотаріальної контори [PERSON] (а.с.6) власниками квартири №65 у будинку №32 є [PERSON] та її онука [PERSON]. Як вбачається з акту Комітету мікрорайону «Центр-1 м. Словянська» від 02.2017 року, керівник комітету [PERSON] та сусіди [PERSON], [PERSON] зазначили, що в будинку № 32 кв. 65 по вул. Університетській Уршаерва Ольга Ігорівна, [INFO] не проживає з 2003 року по теперішній час (а.с.10). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що вона є сусідкою позивача, додала, що в будинку № 32 кв. 65 по вул. Університетській м. Словянська, [PERSON], не проживає понад 10 років. За вказаний час вона ні разу не бачила її, крім того підтвердила свої свідчення та підпис в акті про фактичне проживання. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні зазначив, що він є сусідом [PERSON], зазначив, що [PERSON] не мешкає в будинку № 32 кв. 65 по вул. Університетській м. Словянська 10-13 років. Крім того підтвердив обставини викладені в акті про фактичне проживання, а також те що його підписував. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована\~Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених\~Конституцією України\~та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1\~ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2\~ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав\~від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що з пояснень позивача, свідків та наданих суду документів достовірно встановлено, що [PERSON] була відсутня за адресою [ADDRESS] без поважних на те причин, з 2003 року, тобто чотирнадцять років, будь-яких домовленостей між нею та власниками житла в судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає, що вона втратила право на користування житловим приміщенням. Суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2\~ст. 405 ЦК України, який передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved