Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить розірвати з відповідачем [PERSON], покликаючись на припинення сімейних стосунків. Ухвалою судді від 27 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просить задоволити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав та просить задоволити. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. У ч.3 ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу - позов про розірвання шлюбу може бути пред*явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 22 листопада 2012 року у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 2828, в якому мають двох малолітніх дітей Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (ст.21 СК України). Отже можна зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності згоди чоловіка чи жінки на такий союз не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. З пояснень в суді сторін встановлено, що протягом трьох останніх років між ними постійно виникали непорозуміння та сварки, що призвели до розпаду сім'ї у липні 2018 року. Сторони не ведуть спільне господарство та не підтримують подружні відносини, проживають окремо; запевнили суд, що вживати заходів для відновлення сімейних стосунків не будуть. В порядку ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Наведені обставини свідчать, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, суперечать інтересам сторін, а шлюб існує формально. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.112 СК України). Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч.3 ст.200 ЦПК України). З урахуванням, що позивач настоює на розірвнані шлюбу, а відповідач позов визнає, суд вважає необхідним задоволити вимоги позивача. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищевикладене, а також і те, що розгляд даної справи по суті не здійснювався, що підтверджується її матеріалами, суд приходить до переконання, що позивачу слід повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 352,40 грн. Також в порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 352,40 грн. судового збору.

Outcome: approved