Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], 1/4 частини всіх видів доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до повноліття доньки, посилаючись на те, що з відповідачем вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, добровільно надавати матеріальну допомогу відповідач відмовляється, тому вона вимушена звернутися до суду. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив на підставі ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення суду не заперечував. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позов визнав у повному обсязі, проти стягнення з нього аліментів не заперечував. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про одруження, серії [NUMBER], виданого 27.04.2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції м.Запоріжжя, 27.04.2002 року сторони уклали шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №204 (а.с.5). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 05.08.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції м.Запоріжжя, сторони є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (а.с.5). На підставі довідки вих.№196 від 26.09.2014 року, виданої Міським комунальним підприємством «Основаніє» Запорізької міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Отже, судом встановлено, що на даний час дитина знаходиться на утриманні матері [PERSON], проживає разом з нею. Добровільно відповідач [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча є працездатним. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 Сімейного кодексу України. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, а також те, що відповідач визнав позов повністю, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір.

Outcome: approved