Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить: розірвати шлюб укладений між ними 08.06.2002\~ року у відділі РАЦС Бориспільського міського управління юстиції Київської\~ області\~ актовий запис № 132; визначити місце проживання сина - [PERSON], [INFO] та доньки [PERSON], [INFO] з [PERSON]\~ за адресою: смт. Котельва Полтавської області вул. Полтавський шлях, 106, обґрунтовуючи позов тим, що подружнє життя з відповідачем не склалося, відповідач не займається вихованням дітей. Не піклується про створення нормальних сімейних стосунків та не надає ніякої матеріальної підтримки. В звязку з цим в подальшому не бажає продовжувати подружні відносини з відповідачем. Місце проживання малолітніх дітей просить визначити з нею, як матірю. У відкритому судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю, просить задовольнити її позов з підстав викладених в позовній заяві, просить строк для примирення не надавати, оскільки вона не бажає примирюватися з відповідачем. Діти проживають в теперішній час разом з нею і ходять до дитячого садочка та школи в сел. Котельва. У відкрите судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. [PERSON] через свого представника [PERSON], надіслав до суду клопотання від 26.07.2017 року, в якому просить розгляд справу проводити без його участі, проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з [PERSON] не заперечує (а.с. 36, 49). Представник третьої особи: служби у справах дітей Котелевської\~ районної державної адміністрації Полтавської області [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 06.01.2017 року, увідкритому судовому засіданні позовні вимоги позивачки підтримала повністю. Суд, системно дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, вислухавши думку малолітнього сина, якому виповнилося 10 років, вивчивши правові норми, які регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до повного задоволення з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз.3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Фактичне визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. 08 червня 2002 року сторони зареєстрували шлюб в відділі реєстрації актів громадянського стану Бориспільського міського управління юстиції Київської області, про що зроблено відповідний запис № 132, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-БК № 196515, виданим 08 червня 2002 року (а.с. 6). Від цього шлюбу, сторони мають двох спільних малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується світлокопіями свідоцтв про народження (а.с. 8,9). В ході судового засідання сторони не заявляли про наявність у них спору про спільне сумісне майно подружжя. Частиною 2 ст. 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що сторони в теперішній час не підтримують подружні відносини, на примирення категорично не погоджуються, суд приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача [PERSON], відповідача [PERSON] та інтересам їх малолітніх дітей. Стосовно позовної вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей. Як встановлено в судовому засіданні, після розірвання шлюбу батьки малолітніх дітей проживають окремо. Протягом цього часу, діти проживають разом з матірю в сел. Котельва, вул. Полтавський шлях, 106, що підтверджується довідкою № 2940 від 21.06.2017 року виданою Котелевською селищною радою (а.с. 15). Згідно висновку служби у справах дітей Котелевської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей № 1454/01-27 від 26 липня 2017 року, вказано про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей із матірю [PERSON](а.с. 41-42). З врахуванням вище вказаного висновку та виходячи із вимог ч. 2 ст. 171 Сімейного кодексу України, суд у відкритому судовому засіданні в присутності матері [PERSON] з участю педагога представника служби у справах дітей [PERSON], вислухав думку малолітнього сина [PERSON], 05 грудня 2004 року, який пояснив суду, що він бажав би проживати і з папою і мамою, але оскільки батьки проживають окремо то хоче проживати в подальшому з своєю мамою. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Виходячи із змісту вимог ст. 161 Сімейного кодексу України вказує на те, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Крім цього, відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 Сімейного кодексу України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до вимог 6 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучені зі своєю матірю. Відповідно до змісту вимог ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. Аналізуючи вище зазначені обставини, норми сімейного та міжнародного права суд приходить до переконання та вважає, що доцільно визначити місце проживання малолітніх сина [PERSON]та дочки [PERSON]з їх мамою [PERSON], оскільки дане рішення відповідатиме інтересам та потребам малолітніх дітей. Крім того, суд при вирішенні даного питання, щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей, враховує особисту прихильність дітей, саме до своєї мами, стать малолітніх дітей (молодша дівчинка), а також відсутність в теперішній часвиключних обставин, при наявності яких малолітні діти можуть бути розлучені зі своєю мамою, і протиставлюваних, зворотних доказів суду надано не було. Задовольняючи позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON],\~\~ про\~ розірвання шлюбу та\~ визначення місця проживання малолітніх дітей повністю, суд виходить із засад справедливості, добросовісності, виваженості, розумності, відповідно до вимог п. п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягти судові витрати по сплаті судового збору (а.с. 1,2). На підставі викладеного,

Outcome: approved