Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що відповідачем є її колишнім чоловіком, шлюб з яким було розірвано рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 01.08.2013 року. На підставі договору купівлі - продажу від 27.12.2003 року вона є власником будинку, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В цьому будинку на даний час зареєстрований також відповідач. Але з вересня 2011 року відповідач не проживає за вказаною адресою. Вона самостійно здійснює оплату за надання комунальних послуг, послуг за електропостачання, водопостачання. Відповідач не надає жодної грошової допомоги для оплати витрат, хоча фактично значиться зареєстрованим у даному приміщенні. Вона має право на оформлення субсидії, однак вона не має можливості скористатися даним правом на її отримання з тієї причини, що їй не відомі доходи відповідача. Вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виписатися з будинку, однак відповідач не бажає добровільно виписатися з належного їй будинку. Посилаючись на ст.405 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами. Також пояснила, що вона знаходилася з відповідачем в шлюбі з серпня 2002 року до 01.08.2013 року. З 2011 року вони з відповідачем вже разом не мешкали. До цього вони з відповідачем мешкали в будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідач зареєстрований в цьому будинку і до теперішнього часу, але не мешкає з 01.09.2011 року. Цей будинок був куплений 27.12.2003 року, договір купівлі-продажу оформлено на неї. Відповідач до судового засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений у передбаченому Цивільно-процесуальним кодексом порядку. Представник третьої особи Димитровської міської ради до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі. Вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.08.2002 року до 01.08.2013 року, що встановлено на підставі копії рішення суду про розірвання шлюбу та пояснень позивача (а.с. 9). Згідно договору купівлі-продажу від 27.12.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Димитровської державної нотаріальної контори Довгалем С.В., [PERSON] купила жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.13, 14). Згідно будинкової книги, довідки виконкому Димитровської міської ради та акта квартальної, відповідач [PERSON] зареєстрований в будинку по [ADDRESS], але не проживає за цією адресою з вересня 2011 року по теперішній час (а.с. 4, 5, 10-12). Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач по справі є його матір'ю, з якою вони проживають за адресою: [ADDRESS]. За цією адресою також раніше мешкав колишній чоловік матері [PERSON], який зареєстрований за даною адресою. З 2011 року по теперішній час відповідач за вказаною адресою не мешкає. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, оскільки він був придбаний сторонами у період шлюбу. Судом встановлено, що відповідач не проживає в зазначеному будинку з вересня 2011 року по теперішній час. Але він є співвласником вказаного будинку, а не членом сім'ї власника, тому суд вважає, що підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком згідно ст.405 ЦК немає. Також суд вважає, що в даному випадку згідно ст.ст. 317, 321 ЦК України власника не можливо позбавити однієї із складових права власності - права користування. Тому в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі ст.60 СК України, ст. 317, 321, 355, 368, 369, 405 ЦК України, ст. 155 ЖК України,

Outcome: dismissed