Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 24 липня 2015 року сторони уклали договір довічного утримання, який нотаріально посвідчила приватний нотаріус [PERSON] та зареєструвала за реєстровим № 501. Згідно договору позивач [PERSON] передала у власність відповідачці [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями за адресою вул. Комсомольська 1 с. Завадське Золочівського району Харківської області, а відповідачка зобовязалася довічно утримувати позивача, надавати одяг, харчування, забезпечувати догляд та необхідну допомогу. Починаючи з серпня 2015 року відповідачка [PERSON] припинила належним чином виконувати свої обовязки за договором і з цього часу в належному їй будинку проживає позивач одна, самостійно веде господарство, вимушена повністю оплачувати комунальні послуги за будинок за рахунок своєї пенсії, розмір якої є недостатнім для проживання, а відповідач не надає їй жодної матеріальної допомоги на проживання, харчування, забезпечення ліками та побутовими речами, а тому бажає розірвати договір. Позивач [PERSON] не зявилася в судове засідання, надала суду заяву про те, що вона позов підтримує повністю та прохає справу розглянути без її участі. Відповідачка [PERSON] також не зявилася в судове засідання, надала суду заяву про те, що вона позовну заяву визнає повністю та прохає справу розглянути без її участі. Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії договору довічного утримання 24 липня 2015 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою вул. Комсомольська 1 с. Завадське Золочівського району Харківської області, а відповідачка зобовязалася довічно утримувати позивача, надавати одяг, харчування, забезпечувати догляд та необхідну допомогу і матеріальне забезпечення. Згідно інформації Олександрівською сільською радою Золочівського району Харківської області № 226 від 15 лютого 2016р. згідно запису погосподарської книги ОПО 07921 позивач [PERSON], зареєстрована за адресою [INFO], проживає одна. Відповідно до положень ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Позивач [PERSON] в позовній заяві стверджує, що відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань за договором довічного утримання, внаслідок чого вона бажає розірвати договір в односторонньому порядку та повернути в свою власність житловий будинок, переданий на виконання умов договору. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір підлягає розірванню у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору та зобовязань, що позбавляє позивача того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. За правилом ч. 3, 4 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно зі ст. ст. 10 і 60 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а ст. 11 ЦК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Належних та допустимих доказів виконання своїх зобов'язань за вказаним вище договором довічного утримання, в розумінні ст. ст.58, 59 ЦПК України, відповідачем суду не надано. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує в порядку ст. 88 ЦПК України та у зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] до ухвалення рішення по справі передала позивачу [PERSON] в рахунок відшкодування її витрат по сплаті судового збору 557 грн., суд вважає, що немає підстав для їх стягнення на користь позивача. На підставі вищевикладеного, згідно ст.ст. 651, 755, 756 ЦК України,

Outcome: approved