Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], в якому просить визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] за місцем проживання матері [PERSON]; стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дітьми повноліття; надати дозвіл на тимчасовий виїзд на оздоровлення та відпочинок, в період з 01.06.2018 року по 30.08.2018 року [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] в супроводі матері [PERSON], без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька [PERSON] та дозволити виготовити для цього необхідні проїзні документи. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 30.07.2011 р. по 17.10.2017 р. вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають двох дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Після розірвання шлюбу діти зареєстровані та проживають разом із позивачем в м. Заставна по провул. Ковганова, 20. У зв'язку із тим, що сторони не дійшли згоди стосовно визначення місця проживання дітей у них виникають постійні суперечки та непорозуміння на цьому ґрунті. Відповідач неодноразово без дозволу і відома позивача забирав дітей за своїм місцем проживання та тривалий час не віддавав дітей матері. Постійно шантажує позивача тим, що забере від неї дітей та не поверне. Позивач на даний час проживає у будинку свого батька [PERSON] по [ADDRESS]. В даному житловому будинку є усі комунальні зручності. Дітям створені необхідні умови для благополучного проживання та створений куточок для розвитку дітей, є велика кількість іграшок. Також діти мають у користуванні окрему кімнату. Спиртними напоями не зловживає, за місцем реєстрації та проживання характеризується позитивно. Позивач працює на посаді в.о. голови Заставнівської районної організації Товариства Червоного Хреста України, на диспансерному обліку в лікаря - дерматовенеролога, лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувалася. Таким чином, позивач вважає, що в інтересах дітей, враховуючи їхній вік і особисту прихильність до кожного з батьків, діти повинні проживати саме з нею. Так, як вона має бажання і можливості забезпечити дітей належним доглядом та опікою, задовольнити гармонійний розвиток їх особистостей в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Крім того, посилається на те, що вона не спроможна самостійно забезпечити дітей всім необхідним для їх нормального розвитку і виховання на належному рівні. В зв'язку із чим просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей - [PERSON] та [PERSON]. Також, у зв'язку із тим, що відповідач не дає дозволу на тимчасовий виїзд за кордон своїх малолітніх дітей за межі України та всіляко уникає спілкування із позивачем, то вона не може вирішити питання про тимчасовий виїзд дітей за межі України добровільно і, з метою захисту прав дітей, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд на оздоровлення та відпочинок, в період з 01.06.2018 року по 30.08.2018 року [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] в супроводі матері [PERSON], без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька [PERSON] та дозволити виготовити для цього необхідні проїзні документи. В подальшому позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги в частині надання їй дозволу на тимчасовий виїзд на оздоровлення дітей [PERSON] та [PERSON], [INFO] в супроводі матері без згоди та супроводу батька та просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд на оздоровлення та відпочинок дітей в період з 23.12.2018 року по 15.01.2019 року до Італії в її супроводі без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька [PERSON] Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей із батьком. Вказаний позов обґрунтовує тим, що він зареєстрований та постійно проживає в с. Кулівці Заставнівського району Чернівецької області в будинку брата [PERSON] У вказаному будинку він разом із братом та матір'ю зробили ремонт, створили умови для проживання в ньому дітей. Матір дітей часто виїжджає за кордон та залишає дітей з бабусею. Він офіційно працює, має можливість забезпечувати дітей усім необхідним, шкідливих звичок немає, а тому вважає, що діти повинні проживати разом із ним. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав указаних в позовній заяв. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей із батьком не визнали повністю, в їх задоволенні просили відмовити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона офіційно працює на посаді в.о. голови Заставнівської районної організації Товариства Червоного Хреста України. В силу своєї роботи вона співпрацює з Німеччиною та Італією щодо надання благодійної допомоги. В зв'язку із цим вона часто, однак на незначний період - 2-3 дні виїжджає за кордон. За її відсутності діти залишаються з її батьками, які допомагають їй у вихованні та утриманні дітей. Останні перебувають на обліку в лікаря невропатолога, в зв'язку із чим потребують оздоровлення. Також вказала, що відповідач час від часу надає допомогу для утримання дітей. Він проживає в с. Кулівці разом із мамою та братом, в будинку де він проживає належних умов для проживання та навчання дітей не створено. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі в їх задоволенні просили відмовити. Зустрічну позовну заяву підтримали в повному обсязі, підтвердивши обставини викладені в ній та просили задовольнити. Представники третьої особи - служби у справах дітей Заставнівської РДА Чернівецької області - Гулей А.А. та Давидюк Л.М. в судовому засіданні підтримали висновок Заставнівської РДА Чернівецької області про визначення місця проживання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], яким визнано за доцільне визначити місце проживання останніх з матір'ю [PERSON], оскільки це буде відповідати інтересам дітей. Також вказали, що діти не повинні розлучатися з матір'ю і перешкоди для виїзду останньої за кордон відсутні. Суд, заслухавши доводи сторін та їх представників, представників третьої особи, показання свідка [PERSON], врахувавши обставини на які посилаються сторони в позовних заявах, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, вважає, що первинний позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню, а позовні вимоги за зустрічною позовною заявою не обґрунтовані та задоволенню не підлягають з огляду наступного. Відповідно до ст. 141, ст. 153 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст.ст. 8, 15 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] 17.10.2017 року шлюб між ними розірвано, що видно з копії рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області (а.с. 9). Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що вбачається із копій свідоцтв про їх народження (а.с. 10-11). На даний час малолітні [PERSON] та [PERSON], [INFO] проживають разом з позивачем, що підтверджується довідкою та актом обстеження житлово-побутових умов (а.с. 12, 15). З вказаних документів вбачається, що житло має всі необхідні зручності. Для виховання, розвитку та проживання дітей створено умови, є іграшки. З характеристики на [PERSON], довідок (16-20) вбачається, що остання за місцем проживання характерихзується з позитивної сторони, на диспансерному обліу у лікарів нарколога та дерматовенеролога не перебуває, офіційно працює на посаді в. о. голови Заставнівської районної організації Товариства Червоного Хреста України. З довідки Кулівецької сільської ради №117 від 13.02.2018 року, характеристики на [PERSON] технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду (а.с. 53-56, 63) вбачається, що відповідач [PERSON] за місцем проживання в с. Кулівці характерихується з позитивної сторони, шкідливих звичок не має, проживає разом із матір'ю та братом [PERSON] в належному останньому будинку. На диспансерному обліку у дерматовенеролога [PERSON] не перебуває, раніше не судимий, офіційно працевлаштований у ФОП [PERSON] де працює на посаді водія, його середньомісячний заробіток становить 3500 гривень. Наведені обставини вбачаються із довідок (а.с. 62, 64, 67). З висновку Заставнівської РДА №01-39/21-835 від 14.05.2018 року про визначення місця проживання дітей [PERSON] і [PERSON] (а.с. 69) видно, що оскільки [PERSON] та [PERSON] від свого народження і по даний час проживають разом із матір'ю [PERSON], яка створює їм всі необхідні умови для повного і гармонійного розвитку, забезпечує їх необхідними речами, одягом належним медичним доглядом. Тому орган опіки та піклування Заставнівської РДА вважає за доцільне визначити місце проживання дітей з матір'ю. Свідок [PERSON] яка є матір'ю відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її син - відповідач [PERSON] хоче щоб його діти [PERSON] та [PERSON] проживали разом із ним. Для цього в с. Кулівці по місцю проживання відповідача створені всі необхідні умови. Відповідач [PERSON] алкоголем не зловживає, працює водієм на фурі, у нього ненормований робочий день, в зв'язку із чим вдома він буває не дуже часто. Проте вона як бабуся дітей добре до них ставиться. На даний час у неї покращився зв'язок із дітьми оскільки позивач, останнім часом дозволяє дітям побути із нею. Вважає, що батьки дітей повинні самі вирішити з ким останні будуть проживати . Згідно ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Відповідно до положень ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За ч. ч. 1, 2 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16. Позивач [PERSON] має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, у неї створені всі умови для проживання, виховання та розвитку малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. При цьому судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] разом з матір'ю. Такі виняткові обставин в судовому засіданні також не доведені відповідачем та його представником належними та допустимими доказами. Як зазначив в судовому засіданні сам відповдіач, його робота пов'язана з постійними переїздами та виїздом за кордон, а саме до Молдови та Румунії строком на декілька днів. Сам графік його роботи щільний та ненормований. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави, передбачені вищевказаними нормами матеріального права, для розлучення дітей зі своєю матір'ю, а отже позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей з батьком слід відмовити. Підставою звернення позивача до суду є також те, що відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку по утриманню дітей та необхідність виїзду разом з дітьми за кордон для оздоровлення. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 р. N 789-XII, частин 7, 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. В силу ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України гарантовано, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 180 СК України та роз'яснень, що наведені у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідност. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття. Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'ята матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом не встановлено та з боку відповідача не надано доказів того, що відповідач має на утриманні інших неповнолітніх дітей, непрацездатних утриманців, або сплачує стягнення по виконавчим документам, а також не додано доказів того, що у нього є інші обов'язкові додаткові витрати. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1, 2 статті 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При визнанні розміру аліментів суд, враховує стан здоров'я та матеріальне положення дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Пунктом 2 ст. 154 СК України передбачено, що батьки мають право звертатися за захистом прав та інтересів дітей. Таким чином, з урахуванням вищевикладених норм закону та обставин встановлених судом, суд вважає необхідним призначити аліменти на утримання дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі по 930 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня пред'явлення позову до суду, а саме: 06.03.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Присудженні аліменти в такому розмірі є мінімальними, в розумінні ч. 2 ст. 182 СК України та визначені, виходячи з розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що діяв на момент звернення позивача до суду із даним позовом, а також їх сума в сукупності становитиме біля ? частини заробітної плати відповідача. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», постановою КМУ № 152 від 07.05.2014 року «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення». У відповідності до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до пункту 2 статті 6 СК України малолітніми дітьми, є діти до досягнення 14 років. Згідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно до ч. 1 ст. 39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Заявлені вимоги позивача ґрунтуються на підставі положень Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Конвенції про права дитини, виходять із того, що виїзд дитини за кордон сприятимуть розширенню світогляду дітей, добре позначиться на їх інтелектуальному розвитку як особистості й не порушить прав відповідача батька і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітніх дітей. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] в силу своєї роботи тісно співпрацює з президентом Асоціації по гуманітарній допомозі «Допоможемо жити» [PERSON], яка протягом тривалого часу проживає в м. Тренто (Італія). В зв'язку із цим для реалізації проектів вищевказаної Асоціації та для вдосконалення рівня навчання необхідна періодична особиста присутність позивача [PERSON] Також для реалізації вищевказаного [PERSON] направила офіційні запрошення з вказівкою періоду проживання та перебування - з 03.01.2019 року по 05.01.2019 року позивача [PERSON] та її дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в Італії за рахунок Асоціації. Крім того, остання надала роздруківку програми дружнього візиту до міста Тренто (Італія) голови районної організації Товариства Червоного хреста [PERSON] та у своєму зверненні [PERSON] вказує, що в період з 05 січня по 08 січня 2019 року [PERSON] разом із дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] будуть проживати у неї за її місцем проживання [ADDRESS] Також встановлено, що позивач [PERSON] забронювала готельний номер в Італії на період з 29.12.2018 року по 05.01.2019 року для неї та двох дітей віком семи років, в підтвердження чого в судовому засіданні надала копію роздруківки про підтвердження бронювання. Суд враховує, що позивачем зазначено, в яку конкретну країну світу необхідно надати дозвіл на виїзд дітей та на який проміжок часу, враховує наявність у позивача запрошення президента Асоціації по гуманітарній допомозі Україні «Допоможемо жити» [PERSON] до співпраці позивача із вказаною асоціацією, її участі у заходах спланованих асоціацією та перебування, в зв'язку із цим її та її неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за кордоном, також враховує наявність заброньованого на ім'я позивача готельного номеру в Італії для забезпечення розважально - оздоровчої програми для дітей. З наведеного вище суд дійшов висновку, що при з'ясуванні усіх обставин по справі у позивача наявні правові підстави для надання дозволу на виїзд дітей без згоди батька з врахуванням визначеної ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення без згоди батька, не суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей. На думку суду відмова та зволікання відповідача надавати дозвіл на виїзд дітей за кордон, порушує право дітей на повний та гармонійний розвиток їх особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами, передбаченими Сімейним кодексом України. Крім того суд звертає увагу, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дітей не може тлумачитися на шкоду інтересам останніх, а тимчасовий виїзд дітей за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі матері, з якою визначено їх місце проживання та яка здійснює забезпечення дітям рівня життя, необхідного для їх всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення відповідача [PERSON] передбаченої законодавством можливості брати участь у їх вихованні та спілкуванні з ними. На підставі викладеного та

Outcome: partial