Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до відповідача Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства «Лисичанськводоканал», та співвідповідача Комунального підприємства «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора № 3», в якому після уточнення представником позивача заявлених позовних вимог в частині належних відповідачів (а.с. 113) за вимогою про визнання незаконних дій, прийнятого судом, просила: визнати незаконними, такими що не відповідають законодавству, дії відповідача та співвідповідача при здійсненні ними договірних відносин з надання комунальних послуг водовідведення та каналізації до квартири [ADDRESS]; стягнути 800 грн. моральної шкоди з відповідача Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства «Лисичанськводоканал» (а.с. 1-5, 111-113). Окрім цього, в пункті 4 прохальної частини позовної заяви позивач просила зобовязати відповідача ЛКСП «Лисичанськводоканал» та співвідповідача КП «ЛЖЕК № 3» усунути в період часу з серпня по вересень 2013 року технологічну систему випуску каналізації першого підїзду, піднявши вище відмітку каналізаційного колектора з дотриманням норм технологічного ухилу по водовідведенню стічних вод (а.с. 5). За поданою у судовому засіданні письмовою заявою представника позивача ухвалою суду від 19 лютого 2013 року позов було залишено без розгляду в частині вимоги, зазначеної в пункті 4 його прохальної частини (а.с. 110,113,114). Справу було розглянуто з урахуванням вимог, що залишилися. Крім цього, представник позивача в пунктах 2 та 3 прохальної частини уточненої позовної заяви, поданої в судовому засіданні після початку розгляду справи по сутті, просив (а.с. 113): зобовязати відповідача ЛКСП «Лисичанськводоканал» привести систему каналізації та водовідведення зовнішніх мереж та споруд житлового будинку № 96 в стан, який відповідає технічним нормам, встановленим ДБН В 2.5-75:2013; зобовязати співвідповідача КП «ЛЖЕК № 3» привести систему каналізації та водовідведення внутрішніх мереж та споруд житлового будинку № 96 в стан, який відповідає технічним нормам, встановленим ДБН В 2.5-64:2012. Уточнення позову в частині зазначених вимог судом з урахування вимог ч. 2 ст. 31 ЦПК України не було прийнято, оскільки вони стосувалися зміни підстав та предмету позову, зокрема, позов доповнювався додатковими вимогами, які були заявлені після початку розгляду справи по суті, попри те, що представнику позивача судом було розяснено про право на зміну підстав та предмету позову, яким він не скористався до початку розгляду справи по сутті. В обґрунтування поданого позову позивач посилалася на те, що вона є споживачем комунальних послуг водовідведення та каналізації до квартири [ADDRESS] та утримання внутрішньобудинкових мереж з водовідведення та каналізації, що надаються відповідачем та співвідповідачем. В позові зазначалося, що 10 та 11 грудня 2012 року через неналежний стан системи водовідведення та каналізації відбулося затоплення нечистотами її житлової кватири, яка розташована на першому поверсі вказаного багатоквартирного житлового будинку, чим їй було завдано матеріальної та моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача, поданий позов підтримав, посилаючись на викладенні в ньому обставини, доповнивши їх тим, що матеріальна шкода полягала в тому, що в результаті затоплення позивач вимушена була нести витрати, повязані з прибиранням її квартири. При цьому ані позивачем, ані її представником не було надано суду доказів про пошкодження та характер пошкодження предметів домашнього побуту та квартири позивача. В обґрунтування завданої позивачу моральної шкоди її представник пояснив, що вона полягає в тих душевних стражданнях, яких позивач зазнала у звязку з незручностями, спричиненими залиттям та пошкодженнями її майна. Представник відповідача ЛКСП «Лисичанськводоканал» в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на обставини викладені в наданих суду письмових запереченнях (а.с. 104-106), доповнивши їх тим, що можливо затоплення відбулося в результаті затору системи каналізації через потрапляння до неї сторонніх предметів внаслідок недбалого користування нею самими мешканцями будинку або самою позивачкою. Вказував, що відповідальність за утримання у належному стані внутрішньобудинкової системи каналізації несе співвідповідач. Представник співвідповідача КП «ЛЖЕК № 3» у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що затоплення відбулося через засмічення зовнішніх мереж водовідведення та каналізації житлового будинку, в якому знаходиться квартира позивача, через несвоєчасне чищення каналізаційного колодязя, який з урахуванням його технологічно-конструктивних недоліків потребував періодичного чищення, яке своєчасно не проводилося відповідачем, про що йому неодноразово надсилалися листи та було складено відповідні акти, при складенні одного з яких приймав участь й представник з боку відповідача. В судовому засіданні поясненнями представників сторін, при дослідженні наявних у матеріалах справи письмових доказів судом було встановлено наступні обставини спірних правовідносин, що склалися між сторонами у справі. Позивач проживає у житловій квартирі № 2, що розташована на першому поверсі в багатоквартирному житловому будинку № 96 по проспекту Леніна у м. Лисичанську, в якому зареєстроване місце її проживання (а.с. 8). Між позивачем та відповідачем ЛКСП «Лисичанськводоканал» було укладено договір на надання послуг з постачання холодної води та водовідведення від 28 лютого 2012 року (а.с. 109). Вищевказаний житловий будинок, знаходиться на балансі співвідповідача КП «ЛЖЕК № 3» та у відданні його обслуговування з надання житлово-комунальних послуг, що підтвердив в судовому засіданні його представник. Працівниками співвідповідача КП «ЛЖЕК № 3» складалися акти про затоплення квартири позивача від 11, 12, 14 рудня 2012 року (а.с. 18-20). Зі змісту вказаних актів вбачається, що 10, 11, 14 рудня 2012 року відбувалося затоплення квартири позивача стічними водами каналізації, в результаті чого затоплювалися кімнати її квартири. Причиною затоплення у вказаних актах було зазначено засмічення центрального колектору каналізаційного колодязю, розташованого біля підїзду будинку, в якому знаходиться квартира позивача, та який знаходиться на балансі ЛКСП «Лисичанськводоканал», у звязку з чим було рекомендовано проведення його чищення. Зі змісту акту обстеження каналізаційного колектора житлового будинку № 96 по проспекту Леніна у м. Лисичанську від 03 червня 2013 року, який було складено за участі представників КП «ЛЖЕК № 3» та головного спеціаліста Управління по здійсненню політики Лисичанської міської ради в галузі житлово-комунального господарства, вбачається, що комісією у складі осіб, що його підписали, було встановлено, що випуск каналізації з першого підїзду зі сторони квартири позивача, знаходиться нижче каналізаційного колектора житлового будинку, останній має тверді відкладення на дні, у звязку з чим відповідачу було рекомендовано провести його чистку та разом зі співвідповідачем підняти випуск каналізації з підїзду з дотриманням необхідного його нахилу (а.с. 17). Згідно листа Виконавчого комітету Лисичанської міської ради від 10 червня 2013 року службою ЛКСП «Лисичанськводоканал» 05 червня 2013 року було проведення чищення та усунуто затор вказаного каналізаційного колектора (а.с. 17). Зі змісту акту обстеження технічного стану інженерних мереж водопостачання та водовідведення житлового будинку № 96 по проспекту Леніна у м. Лисичанську від 19 грудня 2012 року, який було складено за участі представників КП «ЛЖЕК № 3», а також представника ЛКСП «Лисичанськводоканал», вбачається, що каналізаційний колектор першого підїзду вказаного житлового будинку був заповнений каналізаційними стоками до рівня виходу труби каналізації з будинку. З урахуванням цього ЛКСП «Лисичанськводоканал» було рекомендовано провести його чистку та його переобладнання в частині випуску стічних вод до колектора (а.с. 107). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, згідно із п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виробник житлово-комунальних послуг зобовязаний виробити житлово-комунальні послуги відповідно до умов договору, стандартів, нормативів, норм і правил. Пунктами 1,2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг поряд з іншим віднесено, зокрема: комунальні послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення; послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та санітарно-технічного обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, їх поточний ремонт тощо. Згідно із п. 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМ України від 8 жовтня 1992 року N 572 з подальшими змінами, власники приміщень житлових будинків мають право на своєчасне отримання житлово-комунальних послуг належної якості згідно із законодавством та на відшкодування збитків, завданих їх майну та/або приміщенням, шкоди, заподіяної їх життю чи здоров'ю внаслідок незадовільного утримання будинку або ненадання чи надання не в повному обсязі послуг, відповідно до законодавства. Пунктом 12 вказаних Правил встановлено, що балансоутримувач житлового будинку або уповноважена ним особа несе відповідальність перед власником приміщення житлового будинку в разі ненадання або надання не в повному обсязі послуг, що призвело до збитків, завданих його майну та/або приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров'ю. Водночас п.п. 2.1.1. 2.1.5. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 N 76, визначено систему технічного огляду жилих будинків, яка включає проведення планових та позапланових оглядів. Планові огляди житлових будинків розподіляються на загальні та профілактичні. Профілактичні огляди жилих будинків та їх конструктивних елементів здійснюються відповідними спеціалістами виконавця послуг відповідно до встановленої періодичності. Згідно із п. 5.3.3. вказаних Правил причинами, що погіршують роботу водопровідно-каналізаційної системи, поряд з іншим є несвоєчасне усунення протікання, випадкових засмічень, а також несвоєчасне проведення профілактичних робіт (оглядів, прочищень). З метою недопущення цього п. 5.3.4. Правил встановлено, що під час обслуговування системи водопроводу і каналізації необхідно - регулярно проводити огляд санітарно-технічного устаткування, водопровідно-каналізаційних систем та будинкових засобів обліку та регулювання води на них, контролюючи промерзання трубопроводів, витік води тощо та вчасно виконувати роботи з ремонту внутрішньобудинкових водопровідно-каналізаційних систем за заявками мешканців. Разом з цим п. 5.2.7. Правил технічної експлуатації систем водопостачання та каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 05 липня 1995 N 30, з подальшими змінами, встановлено, що очищення ковша або водоприймального колодязя від осадів, що випадають на дно, виконують у міру накопичення, але не менше одного разу на рік. Пунктом 11.1.3. вказаних Правил встановлено, що систему внутрішньої каналізації будівлі призначено для безперебійного відведення стічних вод від санітарно-технічних приладів і пристроїв у зовнішню каналізаційну мережу. Залежно від місцевих умов до неї можуть належати: відвідні трубопроводи, стояки і випуски, запірна арматура, прочистки, ревізії тощо. Межею внутрішньої системи каналізації є обріз труби випуску в першому від будівлі каналізаційному колодязі. Згідно із п. 11.1.5. цих Правил роботи з технічного обслуговування, ремонту і реконструкції систем внутрішнього водопроводу та каналізації покладаються на спеціальні служби за договорами з власниками будівель. Водночас п. 1.5. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Мінжитлокомунгоспу від 27 червня 2008 N 190, передбачено, що водопровідні вводи житлового фонду усі магістральні й розподільчі внутрішньоквартальні мережі (тобто в середині будинку) централізованого водопостачання, а також вуличні водорозбірні колонки, призначені для колективного водокористування, окремо розташовані підвищувальні насосні станції холодного водопостачання, артезіанські свердловини передаються за згодою власника згідно з відповідними рішеннями органів місцевого самоврядування на баланс виробника для подальшої експлуатації. Згідно із п. 1.6. цих Правил за стан водопровідних мереж, які проходять у технічних підвалах і до яких приєднані внутрішньобудинкові мережі, є відповідальними підприємства та організації, у яких вони перебувають на балансі. Так, позивач проживає у житловій квартирі № 2, що розташована на першому поверсі в багатоквартирному житловому будинку № 96 по проспекту Леніна м. Лисичанська. Цей житловий будинок знаходиться на балансі відповідача КП «ЛЖЕК № 3» та у відданні його обслуговування з надання житлово-комунальних послуг в частині технічного обслуговування внутрішньобудинкових каналізаційних мереж до першого каналізаційного колодязя з відводу стічних вод, що підтвердив в судовому засіданні його представник. Водночас, на балансі відповідача ЛКСП «Лисичанськводоканал» перебуває каналізаційний колектор першого підїзду вказаного житлового будинку, в якому знаходиться квартира позивача, що підтвердив в судовому засіданні його представник. Отже, відповідно до вимог п. 7 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та вище зазначених положень законодавчих актів, відповідачі були зобовязанні утримувати в належному технічному стані, здійснювати технічне обслуговування: відповідач каналізаційного колодязя, а співвідповідач каналізаційної мережі відводу до нього стічних вод, вживати заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій, усунення порушень якості надаваних позивачу послуг. Разом з тим, як вбачається з наданих до матеріалів справи сторонами доказів, враховуючи конструктивні технічні недоліки як самого каналізаційного колодязя, засмічення якого призвело до затоплення квартири позивача, так і недоліки каналізаційного відводу, що сприяло цьому, відповідачі не вживали всіх необхідних заходів на усунення причин, що сприяли залиттю квартири позивача, чим порушили її право на належну якість надаваних їй комунальних послуг. Відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вказане встановлює абсолютне право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зазначені норми визначають об'єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права та інтересу є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із вимогами ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому суд може захистити цивільне право або інтерес обраним особою способом, якщо це не суперечить закону. Виходячи із наведеного та загальних засад цивільного судочинства порушене право особи чи її інтерес підлягає захисту судом в найбільш ефективний спосіб відповідно до характеру порушення та змісту порушеного права та законного інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлено ч. 2 ст. 16 ЦК України, зазначений у якій перелік не є вичерпним і може встановлюватися іншим законом або договором. Серед визначених у цій статті способів захисту, зокрема є: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення права; зміна чи припинення правовідношення; примусове виконання обовязку в натурі; відшкодування збитків та моральної шкоди тощо. Однак, як вбачається зі змісту заявлених позивачем вимог, після залишення судом за заявою представника позивача частини її вимог без розгляду, вона просить захистити її право як споживача комунальних послуг шляхом визнання незаконними, тобто такими що не відповідають чинному законодавству, дій відповідача та співвідповідача з надання комунальних послуг. Тобто позивач ставить питання про визнання лише факту незаконності дій відповідачів, а саме їх бездіяльності, що за її доводами порушило її право на належну якість комунальних послуг та як наслідок, призвело до затоплення її квартири та завдало їй матеріальної і моральної шкоди. При цьому позивач не ставить питання про відновлення її права власності ані шляхом відшкодування завданої їй матеріальної шкоди, ані про забезпечення її права на належну якість отримуваних комунальних послуг шляхом усунення причин, що викликали залиття її квартири з метою недопущення цього в подальшому. Таким чином, суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не може бути належним, оскільки не лише не передбачений ст. 16 ЦК України та жодним іншим законом, а й за своїм характером не спрямований на захист порушеного права позивача. Водночас, не підлягає задоволенню й заявлена позивачем вимога до відповідача ЛКСП «Лисичанськводоканал» про відшкодування завданої їй залиттям квартири моральної шкоди в сумі 800 грн. з наступних підстав. Так, відповідно до розяснення п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами, обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Водночас згідно із розясненням п. 2 цієї Постанови спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК та п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК моральна шкода за порушення майнового зобовязання може підлягати відшкодуванню тільки за умови, якщо це прямо передбачено законом або договором. Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі вказана норма передбачає можливість стягнення з особи, яка його порушила, грошової суми на відшкодування моральної шкоди. Однак, вказана норма є загальною нормою, яка лише встановлює можливі способи захисту, що можуть застосовуватися у разі порушення зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з приписом ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За своєю юридичною природою моральна шкода є компенсацією (відшкодуванням) фізичних та душевних страждань, яких зазнає особа внаслідок порушення її прав вчиненням щодо неї або інших осіб протиправних дій, зазначених у ч. 2 ст. 23 ЦК України. Тому право на відшкодування моральної шкоди особа може реалізувати лише у разі вчинення протиправних дій, що за своїм характером спричиняють їй душевних страждань чи фізичного болю, та якщо такі страждання викликанні діями, переліченими у ч. 2 ст. 23 ЦК України. Зокрема, згідно зі ст. 23 ЦК моральна шкода може полягати: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відтак, на підставі положень наведених вище правових норм відшкодування моральної шкоди може відбуватися у випадках, зазначених у ст. 23 та ст. 1167 ЦК, які не повязанні із порушенням майнового зобовязання, а стосуються деліктних зобовязань. Так, вимогу про стягнення з відповідача завданої моральної шкоди позивач у своєму позові та її представник в судовому засіданні обґрунтовували тим, що в результаті затоплення позивач вимушена була нести витрати, повязані з прибиранням її квартири та було пошкоджено її майно. При цьому ані позивачем, ані її представником не було надано суду доказів про пошкодження та характер пошкодження предметів домашнього побуту та квартири позивача. Водночас, суд не може взяти до уваги положення ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як встановлену законом підставу для стягнення з відповідача грошової компенсації моральної шкоди на корить позивача, оскільки воно є загальним і передбачає лише можливість її стягнення у разі задоволення вимоги споживача, але за наявності прямо встановлених законом або договором підстав, які згідно із приписом ст. 4 цього Закону мають місце у випадку заподіяння шкоди здоровю споживача небезпечною для життя і здоров'я продукцією, а не за наявності самого факту порушення будь-якого права споживача. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed