Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує таким. На підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Михайлівською районною радою від 22.02.1990 року, позивачу належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , про що зроблено відповідний запис в реєстровій книзі №3 під реєстровим номером №165 від 23.02.1990 року.Після народження її онуки - [PERSON] , 1996 року народження, на прохання колишньої невістки позивач прописала тимчасово онуку до вирішення нею житлового питання. З моменту прописки з 1996 року та по теперішній час 09.08.2021 року відповідачка жодного разу не з`являвся у будинку [ADDRESS] .Спільним побутом вона та відповідачка не пов`язані вже більше 15 років, вона взагалі не знає, де перебуває та проживає фактично відповідачка.У зв`язку з тим, що [PERSON] , 1996 року народження, не знімається з реєстраційного обліку вказане спричиняє їй незручності, такі як сплати подвійного комунального платежу та витрачання зайвого часу на підтвердження факту не проживання зареєстрованої особи. На даний час позивач позбавлена можливості вільнорозпоряджатися своєю власністю, внаслідок чого просить суд визнати [PERSON] , 1996 року народження такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - буд. [ADDRESS] . В судове засіданні позивач [PERSON] не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягала, не заперечувала проти заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, відзив на позовну заяву не надала, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ст. ст. 280 - 283 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Гарантування кожному права на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлення права власності або обмежена у його здійсненні у випадках і в порядку, встановлених законом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Михайлівською районною радою від 22.02.1990 року, належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , про що зроблено відповідний запис в реєстровій книзі №3 під реєстровим номером №165 від 23.02.1990 року. (а.с.9) Згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що до складу домоволодіння входить: А1-житловий будинок, Б1 -лятня кухня. К-водопровід, 1 - огорожа, У-вбиральня. ( а.с.11). Згідно акту про підтвердження за № 30 від 24 липня 2021 року [PERSON] прописана за адресою: [ADDRESS] , онука - [PERSON] , 1996 року народження, не проживає за вказаною адресою, але прописана. ( а.15) Згідно довідки від 23.07.2021 року за № 204, виданої виконкомом Роздольської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] та має наступний склад сім`ї - онуку [PERSON] , 1996 року народження, яка за вказаною адресою зареєстрований, але фактично не проживає. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 405 ч.2 ЦПК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , 1996 року народження, місце проживання якої зареєстроване за вказаною адресою, фактично не проживає у вказаному житловому будинку понад 15 років. Поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання в судовому засіданні не встановлено. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування, розпорядження майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеним в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Так, зазначено, що в разі будь - яких обмежень у здійснення права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема пред`явивши одну із вимог:1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання відповідача [PERSON] , 1996 року народження такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] , оскільки в судовому засіданні було достовірно встановлено, що в спірному житлі вона не проживає без поважних причин понад 15 років. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі та доведені в судовому засіданні, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved