Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 01 вересня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року шлюб між ними було розірвано. Від спільного подружнього проживання у них народилося двоє дітей син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти проживають разом із нею за місцем її реєстрації, відвідують навчальний заклад, загальноосвітню школу № 101 та отримують медичну допомогу за адресою проживання. Діти знаходяться на її утриманні, мають облаштовану кімнату для навчання та відпочинку. Вона офіційно працевлаштована, відводить дітей до школи, додаткові секції, займається з ними ввечері, відвідують разом культурно-розважальні заходи. У разі її відсутності, догляд за дітьми здійснює бабуся. Проживання дітей разом із нею відповідає їх інтересам, вона має можливість забезпечити їм належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дітей. Разом з тим, вказує, що не буде чинити жодних перешкод у спілкуванні відповідача із дітьми та буде сприяти тому, щоб діти через розлучення батьків не були позбавленні спілкування з батьком. На підставі викладених обставин просить визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом з нею за адресою її місця реєстрації та проживання [ADDRESS] 04 березня 2019 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву про визначення місця проживання дітей, в якому просить залишити позов без розгляду або ж в позові відмовити виходячи із наступних обставин. Вказує, що між ним та позивачем відсутній спір про місце проживання їхніх спільних дітей. Він ніколи не оспорював місце проживання дітей разом з матір'ю, не ставив цей факт під сумнів, не намагався змінити місце проживання дітей у позасудовому порядку і не має наміру робити це в майбутньому. Зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року з нього стягуються аліменти на утримання дітей і цим же рішенням встановлено, що діти проживають з позивачем, що і не заперечувалося ним. Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 439 від 06 серпня 2018 року встановлено графік побачень з дітьми, однак він не виконується позивачем. Вище зазначене розпорядження підтверджує факт проживання дітей разом із позивачем, а також свідчить про відсутність спору щодо місця проживання дітей. У позовній заяві відсутні підстави для звернення до суду. Враховуючи безпідставність пред'явленого позову та відсутність предмету спору, позовна заява підлягає залишенню без розгляду, а дії позивача можуть бути кваліфіковані як зловживання процесуальним правом на звернення до суду. (а.с.48-50). 12 березня 2019 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив. У відповіді позивач посилається на те, що відповідач не заперечує, що місце проживання спільних дітей є разом із нею. Фактично відповідач визнає позов, змінюючи лише обставини справи. Вона звертається із позовом виходячи з позиції законодавства та інтересів дітей. Діти проживають разом з нею, знаходяться на її утриманні, оскільки відповідач має заборгованість по сплаті аліментів вона, має право на пільги при сплаті податків. Право на пільгу вона може отримати лиши при подачі рішення суду про визначення місця проживання дітей. Позовні вимоги просить задовольнити. (а.с.77). В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, однак від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштових відправлень. Судом надсилались судові повістки за трьома адресами місця проживання та реєстрації відповідача. За адресами які вказала позивач у позовній заяві, [ADDRESS] та адресою, яку вказав у клопотанні про уточнення дати судового засідання відповідач, а саме, [ADDRESS]. Судом вживалися всі необхідні заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи щодо забезпечення його можливості прибути на розгляд справи та дати особисті пояснення стосовно позовних вимог. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей та сім'ї Шевченківської районної в місті Києві державної адмінінстрації в судове засідання не з'явився, однак від них надійшло клопотання про розгляд справи без їхнього представника. Згідно ч. 1 ст. 223 Цивільно-процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Випадки відкладення розгляду справи відсутні. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи та проведенням розгляду справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося. Дослідивши надані докази, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов є підставним та таким, що підлягає до повного задоволення виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 2007 року. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.7-8). Від спільного подружнього проживання у них народилось двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Згідно свідоцтв про народження дітей, сторони по справі є їх батьками ( а с. 11-12). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року з відповідача на користь позивача на утримання дітей стягуються аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. (а.с.9-10). Із довідок відділу з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с.13-13а). Згідно довідок директора шкоди І-ІІІ ступенів № 101 Шевченківського району м. Києва Піщанської Ірини від 28 листопада 2018 року № 176 та № 177, [PERSON] та [PERSON] дійсно навчаються у вище вказаному навчальному закладі. (а.с.14). З пояснень позивача та матеріалами справи встановлено, що діти проживають із позивачем, зареєстровані також за адресою місця проживання позивача за адресою: м. Київ вул. Коперніка, 3/373. Зазначений факт не був заперечений чи спростований відповідачем по справі. З матеріалів справи встановлено, що 06 серпня 2018 року розпорядженням в.о. голови Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Миколаєнко Ю. № 439 відповідачу [PERSON] було встановлено графік побачень з малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] в присутності матері на три місяці (а.с. 56). Висновком № 190 від 24 вересня 2018 року психологічного обстеження дітей [PERSON] та [PERSON] стверджується позитивне відношення дітей до батька (а.с.57-58). У матеріалах справи також міститься висновок інспектора сектору ювенальної превенції ВП Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві від 08 вересня 2018 року з приводу звернення у поліцію відповідача [PERSON] по факту того, що його колишня дружина, [PERSON], не дає можливості спілкуватися зі спільними дітьми. (а.с.59). Судом також встановлено, що питання визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] мало розглядатися на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 17 квітня 2019 року. На розгляд комісії [PERSON] не з'явився, про що свідчить витяг з протоколу № 8. Між сторонами виникли правовідносини щодо визначення місця проживання малолітніх дітей. Положеннями статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 6 - ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У відповідності до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні. Статтею 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ст. ст.11,15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно п.2 ч.1ст.161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.02.1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разів атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім'ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Згідно п.1 ст. 9 Конвенції про права дитини дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Як роз'яснено у п. 18постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що він ніколи не оспорював місце проживання дітей разом з матір'ю, не ставив цей факт під сумнів, не намагався змінити місце проживання дітей у позасудовому порядку та немає наміру робити цього в майбутньому не спростовують суті виниклих правовідносин, оскільки місце проживання дітей разом із матір'ю визначено не було ні під час розгляду справи про розірвання шлюбу ні Службою у справах дітей та сім'ї Шевчекнківської районної в місті державної адміністрації. Посилання на те, що рішенням про стягнення аліментів на утримання дітей визначено місце проживання дітей не знайшло свого підтвердження, адже вказаним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року не було вирішено питання про визначення місця проживання дітей (а.с.52-55). Разом з тим, по даний час вказане питання не було вирішено на комісії служби у справах дітей та сім'ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації лише з однієї причини, відповідач не з'являється на розгляд питання про визначення місця проживання дітей. Діти ще не досягли віку з якого можуть висловити свою думку і суд позбавлений можливості з'ясувати, з ким вони бажають проживати. Судом встановлено, що позивач постійно проживає із дітьми та після розірвання шлюбу створила належні умови для проживання та розвитку дітей, має стабільний дохід, а також виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, що підтверджується належними доказами. Довідками Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва від 17 квітня 2019 року стверджується заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів, що стверджує про неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків щодо належного матеріального утримання своїх дітей. Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ чинної для України з 27 вересня 1991 року, держави учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині 1 статті 3 Конвенції визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинні існувати справедлива рівновага й дотримуючись такої рівноваги. Особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/1) у справі «М.С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно врахувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Частиною 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Таким чином цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад охорони здоров'я, в якому проживає дитина. При вирішенні питання про місце проживання дитини, суд, оцінивши всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO] вважає, що в даному випадку необхідно визначити місце проживання дітей разом з матір'ю, що відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, узгоджуватиметься з положеннями Конвенції про права дитини, рішеннями Європейського суду з прав людини і ґрунтуватиметься на чинному національному законодавстві України. Крім того, суд зауважує, що батько дитини у разі визначення місця проживання дітей з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми. Турботу відносно дітей та участь у вихованні дитей він може реалізувати шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Outcome: approved