Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсними договір дарування земельних ділянок від 28 квітня 2014 р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В., відповідно до якого [PERSON] відчужила [PERSON] земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS], площею 0,0554 га, за кадастровим № [NUMBER], та площею 0,0158 га, за кадастровим [NUMBER], Позовні вимоги мотивовано тим, що в порядку оформлення позивачем прав на землю, що за життя належала на праві власності [PERSON], державним кадастровим реєстратором Управління Держземагенства у м. Одесі надано рішення №РВ-5100173932015 від 9 червня 2015 року про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, зокрема, з підстав перетину з земельною ділянкою, кадастровий номер [NUMBER], тобто, з ділянкою суміжного землевласника, яким була [PERSON], нині є [PERSON] Рішення Київського районного суду м. Одеси від 5 грудня 2012 року, яким були встановлені межі земельних ділянок, що розташовані за адресою: [ADDRESS], площею 0,0554 га, за кадастровим № [NUMBER], та площею 0,0158 га, за кадастровим [NUMBER], скасовано, тому договір дарування, який, зі слів позивача, порушує його право власності, може бути визнаним недійсним. Представник відповідача позов не визнала та зазначила, що позовні вимоги позивачем не доведені, договір дарування укладений відповідно до вимог закону та є дійсним. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, повідомлялась належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні докази та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Пунктом «г» частини 1 статті 91 ЗК України передбачено, що власники земельних ділянок зобов'язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Пунктом «в» ч. 3 вказаної статті передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Відповідно до абз. 2 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Згідно з правовою позицію Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеною у справі № 6-319цс 15 (постанова від 01.07.2015 р.), судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно зі ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що, згідно з державним актом серії [NUMBER], виданим Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області 22 грудня 1998 року, [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка, площею 0,09 га, для ведення садівництва, розташована на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району [ADDRESS] (на цей час - [ADDRESS]). [PERSON] у 2012 році замовила в ТОВ «Спектр Нова» виконання комплексу геодезичних робіт зі встановлення меж земельної ділянки, площею 0,09 га, що розташована на території Таїровської селищної ради в [ADDRESS], для ведення садівництва. Під час виконання робіт було встановлено, що фактичні проміри та конфігурація земельної ділянки не співпадають з промірами та конфігурацією земельної ділянки за державним актом на право приватної власності на землю, серія [NUMBER] від 22 грудня 1998 року; за результатами геодезичних робіт [PERSON] надано матеріали з планом земельної ділянки, яка знаходилась у фактичному користуванні, з фактичною площею та промірами на час проведення робіт. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 5 грудня 2012 року заяву [PERSON] про встановлення юридичного факту задоволено, встановлено факт, що [PERSON] належать на праві приватної власності земельні ділянки за адресою: [ADDRESS], площею 0,0585 га (585,39 кв.м), та 0,0182 га (181,99 кв.м) для ведення садівництва, згідно з державним актом на право приватної власності на землю, серії [NUMBER] На підставі зазначених в рішенні суду меж, [PERSON] замовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яку 27 червня 2013 року виготовлено ТОВ «Спектр Нова». На підставі документації в подальшому Управлінням Держземагенства у м. Одесі 28 листопада 2013 року зареєстровано на праві приватної власності [PERSON] розташовані по [ADDRESS], земельну ділянку, площею 0,0554 га, кадастровий номер [NUMBER], земельну ділянку площею 0,0158 га, кадастровий номер [NUMBER] 28 квітня 2014 року [PERSON] на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування здійснила відчуження земельних ділянок [PERSON] Згідно з державним актом серії [NUMBER], виданим Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області 22 грудня 1998 року, [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка, площею 0,06 га, для ведення садівництва, що розташована на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області в [ADDRESS] [PERSON] помер, позивач [PERSON] є спадкоємецею померлого. У порядку оформлення спадкоємцем прав на землю, що за життя належала на праві власності [PERSON], державним кадастровим реєстратором Управління Держземагенства у м. Одесі надано [PERSON] рішення №РВ-5100173932015 від 9 червня 2015 року про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, зокрема, з підстав перетину з земельною ділянкою кадастровий номер [NUMBER], тобто, з ділянкою суміжного землевласника, яким була [PERSON], нині є [PERSON] Таким чином, земельні ділянки [ADDRESS], є сумісними, власники цих ділянок є суміжними землевласниками. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18.02.2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 5 грудня 2012 року, скасовано, заяву залишено без розгляду у зв'язку з наявністю спору про право. Позивачем не надано будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд міг би встановити наявність зазначених позивачем обставин, що суміжня земельна ділянка не відповідає фактичним розмірам і конфігурації та порушує межі між ділянками Жодного документального підтвердження в обґрунтування наведених у позові доводів суду надано не було, хоча судом неодноразово роз'яснювалось сторонам право на проведення експертного дослідження. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд роз'яснював позивачеві його права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної заяви.

Outcome: dismissed