Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації Чернівецької області та [PERSON] про скасування рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей та визначення місця проживання дитини. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] РДА № 11/4 від 18 грудня 2015 року визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON], а малолітнього [PERSON] [INFO] із нею. Посилається на те, що рішенням № 1/4 від 12 лютого 2016 року залишено вказане рішення без змін. Вважає, що вказані рішення комісії з питань захисту прав дитини при [PERSON] районній державній адміністрації в частині визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] є незаконним, таким, що порушує його права, оскільки, син досяг чотирнадцятирічного віку, а тому він має право сам визначати своє місце проживання. Крім того, посилається на те, що на даний час між нею та відповідачем [PERSON] не досягнуто згоди про місце проживання сина [PERSON] [INFO], а тому просила суд виходячи із інтересів дитини, визначити його місце проживання із нею. Зважаючи на викладене, просила суд позов задовольнити та скасувати рішення комісії із захисту прав дитини та визначити місце проживання неповнолітнього сина із нею. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та надали аналогічні пояснення, викладені в позовні позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, однак, вказував на те, що він не заперечує, щоб неповнолітній син [PERSON] проживав із позивачкою, разом із тим, посилався на те, що він не проти, щоб діти проживали разом із ним. Представник відповідача позов не визнав повністю, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що рішення комісії жодним чином не порушує права неповнолітніх дітей, спору між подружжям на даний час щодо визначення місця проживання дітей немає, а тому вимоги позивачки є безпідставним та необґрунтованими. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Чернівецької області в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в його відсутність. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 липня 1998 року, який був розірваний рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29 липня 2015 року. За час спільного проживання у подружжя народилося двоє неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Рішенням цього ж суду від 18 вересня 2015 року із відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, які відповідач справно сплачує, що підтверджується довідкою, виданою Чернівецьким прикордонним загоном № 508 від 20 квітня 2016 року. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Нормою ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а дитини, яка досягла 14 років нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Встановлено, що після розірвання шлюбу діти проживають із позивачкою. Неповнолітньому [PERSON] виповнилося 16 років, а тому в силу ст. 160 СК України він самостійно визначає з ким із батьків він буде проживати. Малолітньому [PERSON] виповнилося 9 років і він фактично проживає із матірю. Позивачка створила всі необхідні умови для проживання дитини. Комісією у складі працівників [PERSON] селищної ради встановлено, що остання проживає у квартирі, яку винаймає. Матеріальний стан сімї задовільний. Також встановлено, що позивачка на даний час працює інспектором прикордонної служби відділу ПС «Черепківка». За місцем проживання та роботи характеризується позитивно, користується повагою. Орган опіки і піклування, розглянувши заяву [PERSON], прийшов до висновку, що доцільно визначити місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] разом із матірю. Сам відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти того, щоб син [PERSON] проживав із позивачкою. Виходячи із встановлених обставин справи, інтересів дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання [PERSON]А разом із нею слід задовольнити. Що стосується позовних вимог про скасування рішень комісії з питань захисту прав дитини, то їх задоволенні слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] звернулася до комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] РДА та просила визначити місце проживання її неповнолітніх дітей із нею. Як пояснила сама позивачка в судовому засіданні таке рішення їй було необхідне, так як вона перебуває на квартирному обліку і їй необхідний був документ, який би підтверджував, що діти проживають із нею. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] РДА № 11/4 від 18 грудня 2015 року визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] з батьком [PERSON], а неповнолітнього [PERSON] з матірю [PERSON] Після прийнятого рішення позивачка [PERSON] звернулася до комісії із заявою та просила її скасувати своє раніше прийняте рішення 18 грудня 2015 року. Однак, рішенням комісії з питань захисту прав дитини 12 лютого 2016 року залишено без змін рішення комісії № 11/4 від 18 грудня 2015 року. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні чи суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.ч. 4 - 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов'язковою є участь органу опіки і піклування, який подає письмовий висновок щодо розв'язання спору, з яким суд може не погодитись, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. З аналізу норм ст.ст. 161 СК України вбачається, що при наявності між батьками спору щодо місця проживання дитини, хто проживає окремо, в разі неможливості його врегулювання рішенням органу опіки та піклування, такий спір розглядається судом та саме судове рішення є остаточним у вирішенні цього питання. З огляду на вищезазначені норми права, вимога про визнання незаконним та скасування рішення комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] РДА стосовно місця проживання дітей, не може бути самостійним способом захисту. Оскільки висновок органу опіки і піклування є дорадчим і не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов'язків у батьків щодо місця проживання дітей, то він не порушує прав та обов'язків жодного з батьків. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про місце проживання дітей. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки, рішення комісії з питань захисту прав дитини при [PERSON] районній державній адміністрації № 11/4 від 18 грудня 2015 року та висновок органу опіки і піклування № 01.12-687 від 18 грудня 2015 року про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] з батьком [PERSON], а неповнолітнього [PERSON] з матірю [PERSON] носять рекомендаційний характер, тому ніяким чином не порушують права та не створюють правові наслідки для позивача. Фактично [PERSON] оскаржує позицію органу опіки і піклування, в якій висловлено думку про можливість визначення місця проживання дітей таким чином. Виходячи із того, що рішення Комісії з питань захисту прав дитини при [PERSON] райдержадміністрації від 18 грудня 2015 року та від 12 лютого 2016 року мали рекомендаційний характер, не є нормативно-правовими актами та не порушили права позивача, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання їх незаконними слід відмовити. Враховуючи наведене, ст. ст. 19, 160, 161 СК України,

Outcome: partial