Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , 3-тя особа: державний нотаріус Четвертої Харківської міської нотаріальної контори Агосян В.Г. та просить суд визнати недійсним заповіт складений [PERSON] , [INFO] на ім`я [PERSON] , який посвідчено 23.02.2000 державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Заікіною Л.В. , зареєстрованого в реєстрі за № 620. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що [INFO] померла рідна сестра позивача - [PERSON] , [INFO] , яка постійно мешкала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається, зокрема, з квартири [ADDRESS] та грошових коштів на банківських рахунках: МФО 03150, в AT «Альфа-Банк», р/р № [NUMBER] ; МФО 03150, в AT « Альфа-Банк», р/р № [NUMBER] . 28.05.2020 року після подання до Четвертої Харківської міської нотаріальної контори заяви громадянки Федеративної Республіки Німеччини [PERSON] ([PERSON]) про прийняття спадщини після померлої сестри позивачу стало відомо, що труп [PERSON] було виявлено працівниками Національної поліції, які відкрили зазначену квартиру на підставі звернення працівника соціальної служби, який здійснював догляд за [PERSON] . Після проведення відповідних дій, квартира була закрита та опечатана працівниками Національної поліції, проте, в подальшому, невідомими особами замки в квартиру було зламано, печатки зірвані. З квартири зникли правовстановлюючі документи [PERSON] на нерухоме майно, медична картка, листування з рідною сестрою - позивачем, та інші документи , зокрема, паспорт громадянина України, свідоцтво про народження, банківські картки тощо. Крім цього, з квартири зникли свідоцтва та обставини про смерть чоловіка та двох діточок. Замки у квартиру було замінено, ключи від квартири не відомо у кого . Позивачу стало відомо, що групою осіб, зокрема, [PERSON] в змові з приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенко Євгеном Михайловичем та приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Юрієм Володимировичем здійснюються заходи на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), яке виражається на думку позивача, у складанні та підробки підпису [PERSON] у договорі позики , та.як наслідок, подальшим вчиненням дій щодо звернення стягнення на її нерухоме майно та грошові кошти. Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження від 20.05.2020 року ВП № 62144574 на підставі виконавчого напису № 1983, виданого 06.09.2019 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є. М., приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. звернуто стягнення з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки талітників податків [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , грошові кошти у сумі 900000,00 (дев`ятсот тисяч) гривень 00 копійок, які не сплачені за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенко Є. М., 10.11.2017 року за реєстровим номером № 2417, зі строком виконання зобов`язання повернення) до першого серпня дві тисячі дев`ятнадцятого року. Постановами приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. від 20.05.2020 накладено арешт на майно боржника та банківські рахунки. За фактом шахрайського заволодіння невстановленими особами квартирою [ADDRESS] Московським відділом поліції ГУ НП в Харківській області порушено кримінальне провадження № 12020220470002889 за ч. З ст. 190 КК України визнано позивача потерпілою. Під час досудового розслідування було встановлено, що договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенко Є. М., 10 листопада 2017 року за реєстровим номером № 2417, виготовлений на спеціальному бланку нотаріального документа серії ННВ № 391022, який 24.02.2018 анульовано , про що свідчить інформація, розміщена на офіпійному сайті Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, зазначений договір між сторонами ніколи не укладався та є підробленим. Разом з тим, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. на підставі підробленого договору позики та виконавчого напису було знято кошти з банківських рахунків померлої [PERSON] : МФО [NUMBER] , в АТ «Альфа\-Банк», р/р № [NUMBER] ; МФО 03150, в АТ «Альфа-Банк», : р № [NUMBER] у розмірі 120000,00 гривен. Також, позивачу стало відомо, що одночасно відповідачем [PERSON] 20.06.2020 (тобто в останній день подання заяви про прийняття спадщини) до Четвертої Харківської міської нотаріальної контори подано заяву, відповідно до якої він заявив про прийняття спадщини на підставі заповіту від 23.02.2000, відповідно до якого [PERSON] все майно, де б таке та з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що буде їй належати заповіла відповідачу. Однак, позивач вважає даний заповіт недійсним, оскільки у вказаний період спадкодавець хворіла та внаслідок чого не могла оцінювати дії, усвідомлювати та керувати ними. Трагічна загибель дітей у 1999 році різко порушила психічний стан [PERSON] , яка з моменту смерті дітей впала в психічний розклад та депресивний стан, в якому й перебувала до самої смерті. Позивач ,представник позивача в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлялись належним чином . Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що позивач не довів той факт, що спадкодавець через хворобу не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. Третя особа - державний нотаріус Четвертої Харківської міської нотаріальної контори Агосян В.Г. про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, в судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила. Суд розглянув справу на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] померла рідна сестра позивача - [PERSON] , [INFO] , яка постійно мешкала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається, зокрема, з квартири [ADDRESS] та грошових коштів на банківських рахунках: МФО 03150, в AT «Альфа-Банк», р/р № [NUMBER] ; МФО 03150, в AT « Альфа-Банк», р/р № [NUMBER] . Згідно з заповітом, посвідченим 23.02.2000 року , державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Заікіною Л.В. , зареєстрований в реєстрі за № 2-620 , копія його знаходиться в матеріалах справи, [PERSON] , місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , на випадок своєї смерті зробила розпорядження : все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те що буде їй належати і на що вона по закону буде мати право,заповіла - [PERSON] , який проживає за адресою : [ADDRESS] . Позивач вважає даний заповіт недійсним, оскільки у вказаний період спадкодавець хворіла та внаслідок чого не могла оцінювати дії, усвідомлювати та керувати ними. Трагічна загибель дітей у 1999 році різко порушила психічний стан [PERSON] , яка з моменту смерті дітей впала в психічний розклад та депресивний стан, в якому й перебувала до самої смерті Відповідно відповіді КНП «Міська поліклініка № 6» Харківської міської ради від 22.12.2020 року № 2143 вбачається , що медична картка амбулаторного хворого [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , знаходилася у пацієнта. Наразі у поліклініці немає медичної документації щодо вищезгаданого пацієнта. Пацієнтка [PERSON] наглядалася лікарем-терапевтом [PERSON] , але до лікаря пацієнтка зверталася дуже рідко. Лікарське свідоцтво про смерть поліклінікою не видавалося. Відповідно листа Територіального центру надання соціальних послуг Московського району міста Харкова від 14.01.2021 року № 04-10/33-06-0-21 [PERSON] , [INFO] , яка мешкала за адресою: [ADDRESS] , отримувала соціальну послугу догляду вдома у відділенні соціальної допомоги вдома територіального центру надання соціальних послуг Московського району міста Харкова з 23.10.2018 року (наказ від 22.10.2018 № 148-СД). Відповідно до карти оцінювання індивідуальних потреб в наданні соціальних послуг та медичного висновку про здатність до самообслуговування, [PERSON] мала З ступінь З групи рухової активності. Відвідування для надання соціальної послуги здійснювалось двічі на тиждень згідно з затвердженим графіком. Індивідуальний план надання соціальної послуги догляду вдома, узгоджений та підписаний [PERSON] , включав наступні заходи: 1.Ведення домашнього господарства: - придбання та доставка продовольчих, промислових товарів, медикаментів - 2 р. на тиждень; - допомога в приготуванні їжі - 2 р. на тиждень; у - вологе прибирання -1 раз на тиждень); - винесення сміття - 2 р. на тиждень; - Надання допомоги в оплаті комунальнріх послуг - 2 р. на місяць; - Надання допомоги в оформленні документів (оформлення субсидії) - 2 р. на рік. [PERSON] припинено надання соціальних послуг у відділенні соціальної допомоги вдома з 21.12.2019 р., у зв`язку зі смертю (наказ від 21.12.2019 № 169-СД). Відповідно до листа Харківського обласного державного нотаріального архіву від 0910.2020 року № 2985/01-18 за наявними в архіві даними, згідно з документами фонду X» 9 «Перша Харківська державна нотаріальна контора», матеріалами справ: «Нотаріально посвідчені заповіти та заповіти освідчені посадовими особами, згідно ст. 37-40 Закону України «Про нотаріат», том 1», Реєстр для реєстрації нотаріальних дій № 2» за 2000 рік виявлено інформацію про наступне: 06 жовтня 2000 року за реєстровим № 2-620 держаним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Заікіною Л.В. було посвідчено заповіт від імені [PERSON] , [INFO] . На примірнику заповіту, що зберігається в справах фондоутворювача, зазначено номер бланку нотаріального документу АВВ № 464989. В реєстрі для реєстрації нотаріальних дій від 06 жовтня 2000 року під реєстровим № 2-620 є запис про вчинення нотаріальної дії (посвідчення заповіту) та використання бланку нотаріального документу без зазначення серії 464989 для його виготовлення. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у ч. 3 ст. 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до змісту наведених норм, дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Крім того, у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008№ 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідний висновок висловлено Верховним судом у постанові від 16.10.2019 по справі № 530/1349/16-ц. Вимоги про визнання заповіту недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першоюстатті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18. Позивач, посилаючись на підставу недійсності заповіту зазначає, що заповідач в момент укладення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі, порушено форму та порядок посвідчення заповіту. При цьому, суду не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт того, що на момент складання заповіту від 23.02.2000 спадкодавець [PERSON] перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідної експетизи стороною позивача надано не було, також клопотання про її призначення позивачем та його представником не заявлялось. Крім того, судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства. Отже, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. Посилання позивача на положення ст. 225 ЦК України не знайшли свого підтвердження належними та достовірними доказами. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивачів по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на них. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed