Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у якій, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог /а.с. 42/ та заяви про збільшення позовних вимог /а.с. 43/, просить суд стягнути з відповідача на її користь: - середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в сумі 41 019 гривень 00 копійок; - витрати за надання правничої допомоги адвокатом в сумі 800 гривень 00 копійок; - судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень 00 копійок. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач [PERSON] працювала в Державному підприємстві «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» на посаді завідувача складу підприємства. Наказом № 17/ОС-20 від 27 листопада 2020 року її звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» згідно з наказом Міністерства юстиції України від 11 вересня 2020 року № 3144/5 «Про припинення Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» шляхом ліквідації та згідно наказу Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» від 16 вересня 2020 року № 13/ОС-20 «Про скорочення штату та попередження персоналу про подальше вивільнення». При цьому, заборгованість із заробітної плати відповідача перед позивачем на день звільнення становила 28 494 гривні 05 копійок.Повний розрахунок із [PERSON] проведено 11 липня 2021 року, а тому вона просить суд стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 27 листопада 2020 року по 11 липня 2021 року, який складає 226 днів, у розмірі 41 019 грн 00 коп. (226 днів * 181 грн 50 коп.). Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 05 липня 2021 року позовна заява була залишена без руху, з наданням позивачу часу для усунення недоліків. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 23 липня 2021 року справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін 07 жовтня 2021 року за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а тому, відповідно до вимог частини 5 статті 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Відповідача було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за його місцезнаходженням, про що свідчать дані рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Відтак, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк відповідач не скористався. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що позивач [PERSON] з 07 грудня 1976 року перебувала у трудових відносинах з установою ЕЧ 325/62 МВС Черкаського обласного виконавчого комітету м. Черкаси. 01 серпня 2012 року [PERSON] відповідно до ст. 32 КЗпП України переведена на посаду завідувача складу відділу маркетингу, збуту та матеріально-технічного постачання підприємства Черкаської виправної колонії УДПтС України в Черкаській області (№ 62)». 06 грудня 2016 року Державне підприємство «Підприємство Черкаської виправної колонії УДПтС України в Черкаській області (№ 62)» перейменовано у Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)». Вказані обставини стверджуються копією трудової книжки позивача /а.с. 16-25/. Наказом в.о. директора Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» Андрія Селюжицького № 17/ОС-20 від 27 листопада 2020 року [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» згідно з наказом Міністерства юстиції України від 11 вересня 2020 року № 3144/5 «Про припинення Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» шляхом ліквідації та згідно наказу Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» від 16 вересня 2020 року № 13/ОС-20 «Про скорочення штату та попередження персоналу про подальше вивільнення» /а.с. 13-14/. З довідки Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» № 6/200 від 03 грудня 2020 року вбачається, що станом на дату звільнення сума заборгованості по заробітній платі позивача складала 28 494 грн 05 коп. /а.с. 15/. 20 липня 2021 року від позивача на адресу суду надійшла заява про відмову від частини позовних вимог /а.с. 42/, до якої долучено виписку по банківському рахунку [PERSON] /а.с. 45-46/. Зі змісту вказаних документів вбачається, що Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» 11 липня 2021 року здійснило повний розрахунок з позивачем. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України: «Про оплату праці». Частинами 1, 2 статті 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з частиною 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За змістом статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як встановлено судом, відповідач, у порушення вимог статті 116 КЗпП України, не здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день її звільнення - 27 листопада 2020 року, натомість погашення заборгованості по виплаті заробітної плати у повному обсязі було здійснено лише 11 липня 2021 року, що підтверджується наданою позивачем випискою з банківського рахунку. Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника, а у разі, якщо працівник у день звільнення не працював, - зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. При цьому суд вважає необхідним зазначити, що невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум - це триваюче правопорушення, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, що викладена у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 225/4384/16-ц (провадження № 61-20694св18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Так, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 569/10189/16-ц (провадження № 61-14433св18). Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку з виплати [PERSON] заробітної плати, суду належить встановити: чи мала місце така затримка; у разі наявності затримки - встановити період затримки, який необхідно рахувати від дати звільнення по день фактичної виплати заборгованості із заробітної плати; та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення. Як уже зазначалося, позивача було звільнено 27 листопада 2020 року, тому для розрахунку середнього місячного заробітку береться за основу сума заробітної плати, що була нарахована позивачу за вересень та жовтень 2020 року, відповідно. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня та даних, наведених у листі Мінсоцполітики України від 03 серпня 2019 року № б/н «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік». Загальна кількість робочих днів за вересень 2020 року становила 22 дні, а за жовтень 2020 року - 21 день. Відтак, сума робочих днів за вересень 2020 року та жовтень 2020 року складає 22 + 21 = 43 дні. Як вбачається з довідки про доходи № 00000000021 від 27 листопада 2020 року, виданої [PERSON] . Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)», заробітна плата позивача за два останні місяці роботи становила 5 694 грн 03 коп. у вересні 2020 року та 5 377 грн 50 грн у жовтні 2020 року. Таким чином, заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов`язана відповідна виплата, що враховується судом для визначення середньоденного заробітку, у сумі складає (5 694 грн 03 коп. + 5 377 грн 50 грн) =11 071 грн 53 коп. Відтак, середньоденний заробіток за час затримки розрахунку становить 11 071,53 грн / 43 дні = 257,47 грн. Час затримки розрахунку за період з 27 листопада 2020 року (день звільнення) по 11 липня 2021 року (день фактичної виплати заборгованості із заробітної плати) складає 152 робочих дні. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 257,47 грн * 152 робочих дні = 39 135,44 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 39 135,44 грн середньоденного заробітку за час затримки розрахунку за період з 27 листопада 2020 року по 11 липня 2021 року. З огляну на вищевикладене, розрахунок, наданий позивачем, суд визнає математично невірним. Водночас, суд зауважує, що відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, жодних доказів, які б спростовували розмір суми його боргу перед позивачем, не надав, контррозрахунку не навів. Крім того, суд звертає увагу на те, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Такий висновок відповідає правовій позиції, наведеній Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794св18). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення з Державного Підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки, з 27 листопада 2020 року по 11 липня 2021 року, в сумі 39 135,44 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позовна вимога позивача [PERSON] задоволена на 95,40 %, на її користь необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 866 гривень 23 копійки (908,00 грн * 95,40%). Крім того, у позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача Державного Підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» на її користь понесені судові витрати на правову допомогу. На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем разом із позовною заявою надано суду Договір про надання правничої допомоги, укладений між нею та адвокатом Топором І.О. /а.с. 32/, а також детальний опис виконаних адвокатом Топором І.О. робіт згідно Договору про надання правничої допомоги від 29 червня 2021 року /а.с. 31/, та квитанцію про оплату позивачем [PERSON] вказаних послуг на суму 800,00 грн /а.с. 30/. За змістом частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи положення статей 137 та 141 ЦПК України, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідних для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі. Як вбачається із попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач понесла у зв`язку із розглядом справи в суді, попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу становить 800,00 грн. Докази понесених судових витрат на правничу допомогу подано позивачем у строк, передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України. Водночас, суд зауважує, що клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідачем подано не було, а відповідною нормою ЦПК України не передбачено зменшення такого розміру судом за відсутності відповідного клопотання. Відтак, суд вважає, що вимога про стягнення із відповідача Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 62)» на користь [PERSON] понесених судових витрат на правничу допомогу є обґрунтованою, підтвердженою належними доказами, співмірною зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, а, отже, є такою, що підлягає до задоволення. Водночас, враховуючи те, що позовна вимога позивача [PERSON] задоволена на 95,40 %, на її користь необхідно стягнути на відшкодування витрат на правову допомогу суму в розмірі 763 гривні 20 копійок (800,00 грн * 95,40%). Враховуючи наведене та

Outcome: partial