Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.05.2004 року, від якого в них 2004 році народився син [PERSON], а 2011 року [PERSON]. Одруження виявилось невдалим, а тому 13.05.2016 року сторони шлюб розірвали. Позивач наполягає, що за час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали нежитлове приміщення за адресою: вул. Леніна (Благовісна), б/н, с. Лукашівка Золотоніського району Черкаської області та нежитлове приміщення вул. Леніна (Шевченка), б/н, с. Зорівка Золотоніського району Черкаської області. Враховуючи норми СК України позивач вважає нежитлові приміщення обєктом права спільної сумісної власності, який належить сторонам по справі, виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Проте відповідач не визнає право позивача на вказане майно. За таких обставин [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. Для розгляду матеріалів справи позивач не зявилась, однак направила до суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просила проводити за її відсутності, на задоволенні позову наполягала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення заперечувала. Відповідач в судове засідання не зявився, із клопотаннями про розгляд справи за його відсутності чи про відкладення розгляду справи на інший час до суду не звертався, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи у порядку визначеному чинним законодавством. Суд при розгляді вказаної справи бере до уваги, що неявка відповідача по справі в судове засідання та неповідомлення ним причин такої неявки є повторною, хоча сам відповідач достеменно знав про розгляд вказаної справи в суді, про суть позовних вимог позивача та підстави, якими остання обґрунтовує свої позовні вимоги, адже відповідач був присутнім в підготовчому засіданні, яке відбувалося раніше. Нормами ч. 1 ст. 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частина 3 ст. 223 ЦПК України визначає, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи, що відповідач в судове засідання не зявився повторно, про причини своєї неявки не повідомив, суд вважає таку неявку відповідача не поважною, та такою, яка спрямована на затягування розгляду справи, що порушує права позивача на своєчасний захист її прав та розгляд справи в суді, а тому суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом [PERSON] та [PERSON] одружились 01.05.2004 року та внаслідок одруження остання змінила прізвище на [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про одруження серії 1-СР №091511. У подальшому 13.05.2016 року рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області шлюб між сторонами був розірваний. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 20.12.2012 року та від 26.12.2008 року придбав нежитлове приміщення за адресою: вул. Леніна (Благовісна), б/н, с. Лукашівка Золотоніського району Черкаської області та нежитлове приміщення вул. Леніна (Шевченка), б/н, с. Зорівка Золотоніського району Черкаської області. Позивач наполягає, що вказані приміщення були придбані сторонами в інтересах сімї, а тому є обєктом права спільної сумісної власності. Статтею 60 СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70\~ СК України, у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Таким чином позивач та відповідач мають право при поділі майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності , отримати рівні частини вказаного майна. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 \~), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України . Поділ майна, що є обєктом права сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, що передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України, або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки. За положеннями ч. 1, 2\~ст. 372 ЦК України\~майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Разом із тим судом встановлено, що відповідач не визнає право власності позивача на частину вказаного майна. Нормами статей 12 та 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Нормами ст. 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Як зазначалось вище за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобовязаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сімї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не повязані із сімейними. Такого ж висновку дотримується і Верховний Суд в своїй постанові від 26 квітня 2018 року по справі №363/1485/15-ц. Відповідач не визнаючи права позивача на частину вказаного вище майна, яке набуте в період шлюбу, не надав суду доказів того, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, проте справжньою метою укладення договору купівлі-продажу були не інтереси сімї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не повязані із сімейними. Більше того, матеріали справи містять докази безпосередньої участі позивача у придбанні зазначеного вище майна. Так відповідно до заяв [PERSON], які надані нотаріусу при оформленні договорів купівлі-продажу вказаних вище нежитлових будівель від 26.12.2008 року та 20.12.2012 року, [PERSON] дає згоду на укладення вказаних вище договорів купівлі-продажу нежитлових будівель, та підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання вказаного майна є їхньою спільною сумісною власністю, а майно буде обєктом спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу. При цьому [PERSON] ствердила, що договори купівлі-продажу, з текстом якого вона ознайомлена, укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цих договорів відповідає їхньому спільному волевиявленню. За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів того, що відповідач у момент укладення вказаних договорів купівлі-продажу укладав останні в інтересах та для забезпечення потреб сімї, за безпосередньої участі позивача. Факт спільного проживання сторін по справі як однієї сім`ї в момент укладення вказаних вище договорів купівлі-продажу стверджується також довідкою виданою виконкомом Лукашівської сільської ради Золотоніського району черкаської області від 28.08.2017 року №522 відповідно до якої сторони по справі проживали спільно у період із 01.05.2004 року по 13.05.2016 року. Також суд бере до уваги, що матеріали справи не містять жодних доказів придбання вказаного майна за особисті кошти відповідача по справі. Конституція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин , необхідних для спростовування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладений договір в інтересах сімї, то цивільні права та обовязки за цим договором виникають в обох із подружжя. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 року №404/1515/16-ц та від 28.03.2018 року 3759/14349/15-ц. Отже,

Outcome: approved