Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинку [ADDRESS] , який належить позивачу на праві приватної власності. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовують тим, що [PERSON] більше року у будинку за місцем реєстрації не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні будинку участі не бере, його особистих речей у будинку відсутні, загалом будинком не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу позивач не чинив. Відповідач порушує права позивачів щодо володіння, користування та розпорядження власним майном. 07.06.2021 ухвалою суду справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін, установлено сторонам строк на реалізацію процесуального права подачі заяв по суті позовних вимог /а.с. 16-18/. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в тому числі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет розміщених 08.06.2021, 08.07.2021 /а.с. 21, 24/. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її рідним братом, якого вона зареєструвала, але з 2015 року він проживав в м. Києві, а з 2019 поїхав за кордон. У будинку [ADDRESS] [PERSON] ніколи не проживав, а реєстрація унеможливлює отримання субсидії. У судовому засіданні 13.07.2021 були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] пояснила, що вона працює на посаді головного спеціаліста відділу соціального захисту виконавчого комітету Гребінківської міської міської ради, 26.05.2021 була у складі комісії, яка проводила обстеження матеріально - побутових умов сім`ї за адресою [ADDRESS] , підтвердила, що дійсно [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю позивача та відповідача, за адресою [ADDRESS] проживає разом з дочкою та онуком, її син [PERSON] зареєструвався за цією адресою, так як вони раніше вони проживали в будинку дачного кооперативу в м. Києві, де зареєструвати місце проживання не можливо, в цьому будинку ніколи не проживав. Судову повістку за сина отримала вона та підписалася. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] , свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку посвідченого державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори 08.10.2015 та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1361 [PERSON] /а.с. 8-10/. Згідно із довідкою про склад сім`ї, або зареєстрованих у житловому приміщенні - будинку, осіб виданої виконавчим комітетом Гребінківської міської ради Полтавської області № 4122 від 26.05.2021 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] /а.с. 7/. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 186 від 26.05.2021, в будинку за адресою: [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за вказаною адресою, але зі слів заявниці та сусідів не проживає багато років /а.с. 6/. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР ). Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За нормою ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) «житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] фактично не проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] , не несе жодних витрати по утриманню житла, не здійснює оплату наданих комунальних послуг, тощо. Також судом не встановлено обставин, які б свідчили про намір вселення відповідача до будинку, чи вчинення власником перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням. За таких обставин, враховуючи, що [PERSON] є одноосібним власником, права якого порушені, реєстрація відповідача створює позивачці перешкоди у користуванні житлом, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , тобто позовні вимоги підлягають задоволенню. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеному будинку, що не є житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. За заявою позивача суд не здійснює розподілу судових витрат.

Outcome: approved