Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про надання дозволу на виїзд та вїзд неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 14.06.2013 року. Від цього шлюбу мають спільну дитину сина [PERSON], [INFO]. Позивач матеріально та належним чином не піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В даний час дитина перебуває на її повному утримання, вона займається її вихованням одна, так як відповідача батько дитини, не бере ніякої участі у його вихованні та утриманні, матеріально дитину не забезпечує. З відповідачем з січня 2016 року вони мешкають окремо, він ніякої матеріальної допомоги не надає, тому позивач змушена була знайти собі роботу для забезпечення гідного життя для неї і їх спільного сина. Однак, роботу за її спеціальностю вона змогла знайти через своїх знайомих лише у м. Донецьку, яка передбачає постійне її перебування впродовж робочого тижня в м. Донецьку. Крім того, вона знайшла квартиру для проживання та спеціалізований дитячий дошкільний заклад у м. Донецьку, де на час мого робочого дня міг би перебувати син, а на вихідні дні разом з сином вони планують приїжджати до рідних за місцем реєстрації позивача на контрольовану територію України. Однак відповідач чине їй перешкоди - уникає її та не надає нотаріально засвідченої згоди на виїзд та в'їзд їх сина на тимчасово окуповану територію України, тобто у м. Донецьк, і в той же час не надає ніякої матеріальної допомоги. З зазначених підстав просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд та вїзд на непідконтрольну Україні територію без згоди його батька. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просив справу розглянути в його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував. \~\~\~\~Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. На підставі ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну» за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Так, з матеріалів справи вбачається, що 23 серпня 2013 року народився [PERSON], батьками якого записані [PERSON] та [PERSON]. Оскільки батько життям дитини не цікавиться, не приймає участі в її вихованні, дитина перебуває на утримання матері, суд вважає можливим надати дозвіл на вивезення неповнолітньої дитини за кордон без згоди її батька.

Outcome: approved