Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить постановити рішення яким стягнуту з ТОВ «Сейл Автотранс» в якості відшкодування понесених витрат на лікування 5000,00 грн. та відшкодування моральної шкоди у зв'язку з спотворенням обличчя 500000,00 грн., обґрунтовуючи свої вимоги наступним. 13 грудня 2012 року сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої [PERSON] отримала тілесні ушкодження, що призвело до спотворення обличчя. Водій, [PERSON], визнаний винним в зазначеній дорожньо-транспортній пригоди, перебував у трудових відносинах з ТОВ «Сейл Автотранс» та в той час коли сталося ДТП виконував свої трудові обов'язки. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимогу у повному обсязі просили суд задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі суттєві обставини, вислухавши доводи сторін, прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2013 року по справі №522/7729/13-к, провадження №1-кп/522/165/13 [PERSON] визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Під час розгляду в судовому засіданні вказаної кримінальної справи, судом встановлені обставини, які є преюдиціальними для розгляду даної справи, а саме те, що 13 грудня 2012 року о 07:01 год., водій [PERSON] керуючи технічно справним автомобілем «Renault Logan», д.н. [NUMBER], який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ТОВ «Сейл Автотранс», здійснюючи рух по проїжджій частині вул. Рішельєвській в м. Одесі, збоку вул. Успенської, в напрямку вул. М.Арнаутська, на якій організований односторонній чотирьохрядний рух, та наближаючись до регульованого світлофором перехрестя вулиць Рішельєвської та М.Арнаутської в м. Одесі, був неуважним, обрав швидкісний режим без врахування дорожньої обстановки, рух керованого автомобіля постійно не керував, маючи об'єктивну можливість виявити червоний сигнал світлофора, що забороняє рух, своєчасно заходів для зниження швидкості і зупинки керованого транспортного засобу перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія) не застосував, на червоний сигнал світлофора виїхав на перехрестя вулиць Рішельєвської та М. Арнаутської, де скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ-21043», під керуванням водія [PERSON], який проїжджав вказане перехрестя з боку вул. Старопортофранківська, в напрямку вул. Катериненської, на мигаючий сигнал світлофора. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Renault Logan» [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку, забійної рани лобової області зліва, саден обличчя. Після загоювання ран на обличчі потерпілої утворився вертикальний рубець на шкірі лоба зліва, а також рубці в лівій скуловій області і на лівій щоці, які є добре помітними, порушують косметику обличчя, з плином часу, без використання хірургічних методів лікування, самостійно не зникнуть і суттєво не змінять своїх властивостей (залишаться помітними), тому згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №70 від 11.03.2013 р., являється незгладимими. На підставі викладеного, описані рубці досудовим слідством визнані такими, що спотворюють обличчя, тому, відповідно до п. 2.1.8. «Правил судово-медичного визнання ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.) відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Згідно Наказу ТОВ «Сейл Автотранс» №129-к від 10.12.2012 р., [PERSON] прийнятий на роботу 10.12.2012 року водієм легкової автомашини Рено-Логан ВН №41-64СТ для виконання службових перевезень і замовлень диспетчерської, з оплатою згідно штатного розкладу за фактично відпрацьований час. В той час коли сталася вищезазначена дорожньо-транспортна пригода, [PERSON] виконував свої трудові обов'язки, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Подорожнього листа службового легкового автомобіля №64 « 12/13» 12.2012 року та не заперечується відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» на особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Позивачка зазначила, що у зв'язку з отриманими пошкодженнями, у період з 13.12.2012 року по 15.01.2013 року, вона знаходилася амбулаторно на лікуванні в лікарні, в подальшому нею були понесені витрати на лікування та придбання медикаментів, за підрахунками позивачки розмір яких склав 4000,00 грн. Речі, які були на ній під час дорожньо-транспортної пригоди, прийшли в непридатний стан, оскільки були залиті кров'ю. Вартість особистих речей [PERSON] оцінює в 1000,00 грн. У зв'язку з зазначеним позивачка просить стягнути з відповідача ТОВ «Сейл Автотранс» у якості відшкодування матеріальної шкоди 5000,00 грн.. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Враховуючи вищезазначене та той факт, що позивачкою не надано жодного документального доказу, підтверджуючого понесенні нею витрати у зазначеному розмірі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про стягненню в рахунок відшкодування понесених витрат 5000,00 грн. Обґрунтовуючи моральну шкоду позивачка зазначила, що у зв'язку з пережитим вона перенесла сильний стрес. Від кожного погляду у дзеркало на своє обличчя вона нервує. Позивачка перестала виглядати привабливою. У відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Відповідно ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №70 від 11.03.2013 р., пошкодження обличчя [PERSON] в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, є добре помітними, порушують косметику обличчя, без використання хірургічних методів лікування самостійно не зникнуть і суттєво не змінять своїх властивостей (залишаться помітними), тому являється незгладимими. Враховуючи зазначене та з урахуванням засад розумності, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимогу та стягнути з відповідача 100000,00 грн., у якості відшкодування позивачці моральної шкоди. На підставі викладеного та

Outcome: partial