Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що між нею та відповідачем 21 січня 2014 року укладено кредитний договір № GР-5905746 на суму 8400,00 грн. Позичальник по даному договору, [PERSON], є інвалідом групи внаслідок психічного розладу, перебуває на «Д» обліку в психіатричному кабінеті Гусятинської ЦРКЛ з 2000 року, на час укладення даних правочинів мала психічне захворювання (шизофренія, параноїдна форма), яке позбавляло можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На підставі ст. 225 ЦК України просить визнати недійсним укладений кредитний договір. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] підтримали позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] Акціонерного Товариства «Перший український міжнародний банк» (правонаступника відповідача) [PERSON] в судовому засіданні позову не визнав, посилаючись на те, що позивач 16.03.2012 року та в період з 26 червня по 23 липня 2014 року, тобто в період укладення кредитного договору, а саме 17 березня 2012 року по 25 червня 2014 року, (проміжна дата укладення кредитного договору 21 січня 2014 року) тобто 27 місяців на лікуванні не знаходилась і позивач могла бути цілком здорова в цей період. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 21 січня 2014 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] Акціонерним Товарситвом «[PERSON] Капітал» укладено кредитний договір GР-5905746, згідно якого [PERSON] отримала кредит на суму 8400,00 грн грн.(а.с.6-9). Згідно витягу з передавального акту на кінець дня 13 березня 2015 року внаслідок реорганізації шляхом приєднання ПАТ «[PERSON] ренесанс капітал» правонаступником усього його майна, майнових прав та обовязків за цим актом є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснив, що 21 січня 2014 року у звязку з загостренням хвороби (шизофренія) [PERSON], укладаючи кредитний договір з [PERSON] Акціонерним Товариством «[PERSON] Капітал» не усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними. Через невеликий проміжок часу [PERSON] була поміщена на лікування в Тернопільську обласну психоневрологічну лікарню. Згідно довідки психіатра від 22.01.2015 року № 19, [PERSON], [INFO] знаходиться на «Д» обліку в психіатричному кабінеті Гусятинської ЦРКЛ з 2000 року з діагнозом: шизофренія, параноїдальна форма. Є інвалідом 2 групи, потребує опіки (а.с.10) Із висновку лікарської комісії, щодо необхідності постійного догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу від 21.01.2012 року Гусятинської ЦКРЛ вбачається, що [PERSON], [INFO], інвалід ІІ групи внаслідок психічного розладу установленої (переглянутої) 2.03.2012 року до 01.04.2015 року проживає разом із [PERSON] за адресою в с. Суходіл потребує стороннього догляду (а.с.11). Згідно висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 73 від 24.04.2015 року [PERSON], [INFO], інвалід ІІ групи внаслідок психічного розладу установленої (переглянутої), 10.02.2015 року довічно, що проживає разом із [PERSON] за адресою в с. Суходіл потребує постійного стороннього догляду. Висновок дійсний до 24.10.2015 року (а.с.12). Згідно довідки до Акта огляду медико-соціальною експертною комісією (псих.МСЕК) серії АВ № 0344280 від 05.03.2015 року, [PERSON]. [INFO] є інвалідом 2-ї групи довічно причина загальне захворювання (а.с.13). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який являється чоловіком позивачки [PERSON] підтвердив зазначені обставини, пояснивши зокрема, що його дружина [PERSON] протягом вже 10 років хворіє на шизофренію параноїдної форми. Внаслідок своєї хвороби вона уклала в декількох банках кредитні договора. Йому про це нічого не було відомо. Дізнався про це лише згодом. Зазначені обставини встановлені також рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області в цивільній справі № 596/1394/15-ц, від 09.12.2015 року було визнано недійсним кредитний договір № 500514734 від 09.09.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством «Альфа-Банк». Дане рішення набрало законної сили (а.с.34-36). А тому відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 11 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Відповідно до вимог ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а саме згідно до ст.145 ЦК України психічний стан особи повинен підтверджуватися висновками судово-психіатричної експертизи. За клопотанням сторони позивача ухвалою суду від 09.03.2016 року було призначено судово-психіатричну експертизу для встановлення психічного стану [PERSON]. Перед експертом ставились наступні запитання: «Чи хворіла [PERSON], [INFO], жителька с. Суходіл Гусятинського району Тернопільської області на психічну хворобу в період з 01 грудня 2013 по 01 березня 2014 року ? Чи здатна була усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними [PERSON], [INFO], жителька, с. Суходіл Гусятинського району Тернопільської області в період з 01 грудня 2013 по 01 березня 2014 року ?»(а.с.) Як вбачається із висновку судово-психіатричної експертизи №160 від 31.03.2016 року, [PERSON] з 2000 року, в тому числі в період з 01.12.2013 року по 01.03.2014 року страждала на параноїдну шизофренію, безперервний перебіг, стабільний дефект, що досягає рівня вираженого хронічного психозу. По своєму психічному стану в період з 01 грудня 2013 року по 01 березня 2014 року [PERSON] не могла керувати своїми діями і давати звіт своїм діям (а.с.43-45). Таким чином, для визнання правочину (кредитного договору) недійсним з наведених вище підстав необхідним та обов'язковим є встановлення того факту, що саме в момент укладення спірного правочину, а не в будь-який інший момент, особа, яка його уклала, не усвідомлювала своїх дій або не могла керувати ними. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. В даному випадку судом встановлено, що в момент укладення спірного правочину (кредитного договору № GР-5905746 від 21.01.2014 року) між сторонами по справі 21 січня 2014 року, [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними. Недієздатною [PERSON] не визнано. Отже, є підстави для визнання недійсним кредитного договору GР-5905746 від 21.01.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством «[PERSON] ренесанс каптал» відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України. Позивачку звільнено від сплати судового збору як інваліда 2-ї групи на підставі Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог згідно ч.3 ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved