Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить встановити між нею (позивачем) та відповідачем [PERSON] режим окремого проживання на невизначений строк з дня набрання рішенням суду законної сили. В обґрунтування позову зазначила, що з 21 липня 2007 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який було зареєстровано Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Кіровоградській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено актовий запис № 408. Від даного шлюбу мають малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . Крім того, позивач вказала, що відповідач [PERSON] у серпні 2017 року переїхав від неї (позивача) і став проживати окремо у батьківській квартирі, при цьому, на той період часу це було їх спільне і виважене рішення, так як відповідач фінансово погано забезпечував сім`ю, майже не дбав та не піклувався про сім`ю, що призвело до постійних суперечок і конфліктів, в зв`язку з чим сімейні відносини між ними фактично припинились, поряд з цим, вони робили спроби відновити сім`ю, однак їх наміри не виправдалися і вони продовжили проживати окремо, вирішивши при цьому, за усною домовленістю питання щодо матеріального утримання відповідачем їх спільної доньки. Також, позивач зазначила, що намірів розривати шлюб з відповідачем у неї не має, умовами шлюбного договору вони між собою не обтяжені. Вказала, що відповідач має невиконані зобов`язання перед банками, кредитними спілками, у зв`язку з чим, вона (позивач) не має бажання за них відповідати в майбутньому, окрім того, майно, набуте за час окремого проживання, не буде вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 вересня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11 грудня 2019 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання подала заяву, яка зареєстрована в суді 05.02.2020 року за вх. № 3133 про розгляд справи без її участі, позовні вимоги про встановлення режиму окремого проживання подружжя підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи судом повідомлявся, шляхом направлення судової повістки про виклик за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача, причини неявки суду не відомі, відзив на позов відповідач не подавав, як не подавав і будь-яких заяв, клопотань чи заперечень. Дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, з наданих позивачем письмових доказів, судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 21 липня 2007 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, про що в Книзі реєстрації шлюбів 21 липня 2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 408 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Крім того, судом також встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 01 березня 2010 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, про що в Книзі реєстрації народжень 01 березня 2010 року зроблено відповідний актовий запис за № 450. Батьками дитини в свідоцтві про народження зазначені: в графі «батько» - [PERSON] та в графі «мати» - [PERSON] . Згідно з ч.1 ст.18 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Абзацом 1 частини 2 статті 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. При цьому, наявності домовленостей між сторонами судом не встановлено. Згідно з ч.ч. 1, 3, 4 ст.56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.1 ст.119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Звертаючись до суду з позовом про встановлення режиму окремого проживання позивач як на підстави позову зазначила, що з 21.07.2007 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, та у серпні, 2017 року, за їх спільною згодою, вони почали проживати окремо, при цьому, між ними була укладена усна домовленість про матеріальне забезпечення відповідачем їх спільної доньки [PERSON] , [INFO] , крім того, вони робили спроби відновити сім`ю, однак їх наміри не виправдалися та вони продовжили проживати окремо, у зв`язку з чим сімейні відносини між ними фактично припинилися. При цьому, судом відзначається, що в порушення вимог ч.1 ст.76 ЦПК України, будь-яких доказів (якими можуть бути письмові, речові та електронні докази, висновки експертів та показання свідків) тобто будь-яких даних, на підставі яких суд міг би встановити наявність зазначених позивачем обставин (фактів), якими обґрунтовуються її вимоги про встановлення режиму окремого проживання між подружжям з серпня, 2017 року позивачем суду не надано, та судом їх наявності не встановлено. Поряд з цим, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Свобода в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відноситься до основної засади судочинства відповідно (п.3 ч.1 ст.129 Конституції України). Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст.77, ч.2 ст.78, ст.79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі. При цьому, відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Слід також зазначити, що суду не заявлялось позивачем письмових або усних заяв чи клопотань про виклик свідків, витребування, надання або долучення до матеріалів справи будь-яких інших доказів, крім тих, що наявні в матеріалах справи, на підтвердження обґрунтувань та вимог позову щодо наявності між подружжям режиму окремого проживання, у тому числі, починаючи з серпня, 2017 року. Пунктом 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих позивачем доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, та приймаючи до уваги відсутність доказів на доведеність вимог позову, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю. Відповідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові, на підставі чого понесені позивачем судові витрати по справі, які складаються з судового збору, вважати по фактично понесеним. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed