Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном будинком по [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з вказаного жилого приміщення без надання їм іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивує тим, що будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] належить їй на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 17.08.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Рокитнівського районного нотаріального округу Рівненської області Тарасюком Г.Б.. На день подачі позову у даному будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] . У належному будинку позивача на даний час проживають без реєстрації: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які вселилися у даний будинок у 2011 році. Жодних договорів на користування між сторонами не укладалося. Позивач має намір переїхати на постійне місце проживання до свого будинку, оскільки зараз проживає та навчається у м. Києві. Тому на адресу відповідачів було надіслано повідомлення про виселення з належного їй будинку. Враховуючи, що відповідачі створюють перешкоди у здійсненні права власника, який не може вільно користуватися домоволодінням, відмовляються добровільно звільнити житло, просила позов задовольнити. Ухвалою судді Рокитнівського районного суду Рівнесенької області від 24.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за такою та призначено дату підготовчого засідання (а.с.34).1 14.12.2020 року відповідачка [PERSON] подала відзив на позов, у якому зазначила, що з квітня 2009 року проживає у спірному будинку разом зі своїм другим чоловіком сином та донькою, у який їх запросили батьки. Зазначила, що має житло по [ADDRESS] , однак там проживає її перший чоловік [PERSON] , донька [PERSON] з чоловіком [PERSON] , та онука [PERSON] .. Оскільки її рідні не хочуть її бачити у спірному будинку, як рідну доньку, зазначила, що їй потрібен час (один рік), щоб побудувати власний будинок і вона добровільно покине житло позивачки. Хотіла би «мирним шляхом» вирішити це питання (а.с.43-45). Ухвалою Рокитнівського районного суду Рівненської області від 11.01.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено дату судового засідання для розгляду справи по суті, залучено до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Орган опіки та піклування Рокитнівської районної державної адміністрації Рівненської області (а.с.60). Ухвалою Рокитнівського районного суду Рівненської області від 04.03.2021 року замінено третю особу Орган опіки та піклування Рокитнівської районної державної адміністрації Рівненської області на належну третю особу Орган опіки та піклування Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області (а.с.97). 09.04.2021 р. представником третьої особи подано Висновок органу опіки та піклування, згідно якого орган опіки та піклування вважає недоцільним виселяти малолітню дитину [PERSON] , [INFO] з житлового будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.108-109). 22.04.2021 р. представником третьої особи подано повторний Висновок органу опіки та піклування, згідно якого орган опіки та піклування вважає недоцільним виселяти малолітню дитину [PERSON] , [INFO] з житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Крім того зазначили, що в об`єктивної та неупередженості суду не сумніваються (а.с.113-114). В судовому засіданні позивач та представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі та представник відповідачів у судовому засіданні вказали, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними і просили відмовити у задоволенні таких «в повному обсязі». Представник органу опіки та піклування в судовому засідання просив врахувати інтерес малолітнього [PERSON] , оскільки при його виселенні з даного будинковолодіння погіршаться умови його проживання та зменшиться житлова площа. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є тіткою позивачки та рідною сестрою відповідачки [PERSON] .. Зазначила, що даний будинок належить позивачці, оскільки їй його подарувала бабуся, це була її воля. Свідок була опікуном позивачки, бо ця залишилася сиротою. Крім того зазначила, що у відповідачів є своє житло (а.94). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є бабусею позивачки та матір`ю та бабусею відповідачів. Розповіла, що позивачка залишилася сиротою і вона їй подарувала будинок, а відповідачі коли прийшли пожити до неї, але мають своє житло (а.с.94). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що він є дідусем позивачки та батьком та дідусем відповідачів. Ствердив, що вони з дружиною [PERSON] вирішили подарувати будинок позивачці, оскільки вона залишилася без батьків. Більше 10 років тому вони впустили у будинок жити відповідачку із сім`єю, однак це мало бути на нетривалий час. Будинок належить на праві власності позивачці, а відповідачі з будинку добровільно не хочуть виселитися (а.с.94). Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів, представника відповідачів, третьої особи, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Звертаючись до\~суду із\~позовом про\~усунення перешкод\~у користуванні\~нерухомим майном,\~шляхом виселення\~відповідачів та\~неповнолітнього сина\~з житлового\~будинку по\~ [ADDRESS] без\~надання іншого\~житлового приміщення,\~позивачка як\~на підставу\~своїх вимог\~посилається на\~порушення її\~права як\~власника розпоряджатися спірним нерухомим майном. Так, судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 17.08.2017 року [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.7). Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.08.2017 р. будинку по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 8). Згідно договору дарування земельної ділянки від 17.08.2017 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.08.2017 р. земельна ділянка кадастровий номер 5625085000:01:003:0416 за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.12-13). Не надавав згоди на вселення відповідачів у будинок [ADDRESS] , як власник майна і відповідачі ніколи не зверталися до нього для отримання згоди на проживання даному будинку. Відтак, відповідачі жодних документів на право на проживання у буд. [ADDRESS] не мають, ніколи не були зареєстровані за цією адресою, а зареєстровані за іншою адресою: [ADDRESS] . Крім того, будинок по [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності відповідачу [PERSON] . Це є підтвердженням того, що у відповідачів є інше житло для проживання, що забезпечує їхнє право на житло (а.с.16-18). Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась17.07.1997р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як роз`яснив Пленум ВССУ у п. 33 Постанови від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Частиною 2 статті 386 Цивільного Кодексу України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Така правова позиція визначена у справі за № 6-2010цс16. Тому, відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу УРСР, [PERSON] , як законний власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним та вимагати про виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, без надання їм іншого жилого приміщення. Також, суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. А, відповідно достатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. В свою чергу, в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача законом» суд враховує, що захист права власності врегульовано нормами Цивільного кодексу України, а підстави для виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення регламентовано нормами Житлового кодексу Української РСР, наведені вище. Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності на спірне жиле приміщення) і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Отже, суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірний будинок є приватною власністю позивача. Позивач [PERSON] , як власник майна не надавала згоди на вселення відповідачів у буд. [ADDRESS] і відповідачі ніколи не зверталися до позивача для отримання згоди на проживання в спірному будинку. Також,\~у відповідачів відсутні будь-які документи або інші докази, що підтверджують правомірність вселення, проживання чи право користування будинком буд. [ADDRESS] . Разом з тим, у відповідачів є інше житло за місцем їхньої реєстрації: буд. [ADDRESS] , що забезпечує їхнє право на житло та їх виселення із спірного будинку без надання іншого жилого приміщення не порушить це право. Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків. Відтак суд не приймає до уваги Висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності виселення малолітньої особи, оскільки це порушує права власника житла на вільне розпорядження, користування та володіння своїм майном за таких умов. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для усунення перешкод власнику у користуванні нерухомим майном та виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. З огляду на вищенаведене, а також те, що у відповідачів відсутні будь-які документи або інші докази, що підтверджують правомірність вселення, проживання чи право користування буд. [ADDRESS] , судом встановлено, що відповідачі проживають у ньому без достатніх правових підстав, чим порушують право позивача як власника, яке підлягає захисту шляхом задоволення вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування належним йому майном шляхом виселення відповідачів та їх неповнолітнього сина із спірного жилого приміщення, тому, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved