Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 7 липня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі Біловодської державної нотаріальної контори за № 588, та витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 215331231 від 7 липня 2020 року. В належному їй будинку зареєстрована відповідач [PERSON] , яка фактично там не проживала з моменту набуття позивачем права власності на будинок. Таким чином, позивач є власником зазначеного будинку, але своє право, як власника, вона не може реалізувати в повному обсязі у зв`язку з тим, що відповідач зареєстрована в її будинку, не приймає участі в утриманні будинку, сплаті комунальних платежів, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Просить суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду із заявою, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки відомостей не надходило. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надала. Суд, проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 7 липня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі Біловодської державної нотаріальної контори за № 588, позивачу [PERSON] належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Факт належності позивачу [PERSON] зазначеної будівлі підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 215331231. Відповідно до відповіді Біловодської селищної ради Старобільського району Луганської області № 01.3-25/495 від 18.02.2021 року судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] згідно запису в господарській книзі № 7 Семикозівського старостинського округу, особовий рахунок № [NUMBER] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно Акту про фактичне місце проживання від 5 лютого 2021 року, складеного комісією у складі депутата Біловодської селищної ради [PERSON] та сусідів [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що [PERSON] в будинку позивача, що розташований за адресою: [ADDRESS] ,фактично не проживає. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду, посилається на те, що відповідач [PERSON] не є членом її сім`ї, з моменту набуття права власності позивачем на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , відповідач не проживала, тому [PERSON] втратила право користування житловим будинком. Безпідставне перебування відповідача на реєстраційному обліку в будинку, на думку позивача, свідчить про перешкоди у користуванні власністю та є підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування будинком. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. З досліджених у судовому засіданні матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом родини позивача, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 7 липня 2020 року, особистих речей там не має, обов`язки щодо утримання будинку і сплати комунальних послуг не несе, а отже, своєю реєстрацією в будинку чине перешкоди власнику позивачу [PERSON] у розпорядженні своїм майном. Таким чином, порушення права власності мають бути усунуті відповідно до положень ст. 321 ЦК України, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений у його здійсненні. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved