Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача, [PERSON], котра діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням в обґрунтування заявлених позовних вимог послалась на наступне. Зі свідоцтва про право на спадщину від 24 березня 2010 року за №5-634, що видане Четвертою одеською державною нотаріальною конторою, позивачка є власником квартири [ADDRESS]. Довідкою з місця проживання про склад сімї та реєстрацію від 03.08.2016р. підтверджується, що у квартирі №79 зареєстровані наступні особи, позивачка, її невістка та донька невістки. Окрім неї, в спірній квартирі більше ніхто не проживає. Особовий рахунок відкритий на її імя. Наявність реєстрації відповідачів в квартирі, яка належить їй, порушує її права як власника, оскільки вона не може в повній мірі розпорядитися своєю власністю та вимушена сплачувати комунальні платежі з розрахунку на всіх зареєстрованих у квартирі осіб. Актом голови ЖБК «Суворовський-1» та сусідів від 03 серпня 2016 року, підтверджується, що відповідачка з дитиною в квартирі [ADDRESS] фактично не проживають з моменту реєстрації, а саме з жовтня 2015 року. Позивач, [PERSON] та її представник в судове засідання не зявились, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, підтримали свої позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просили суд їх задовольнити. Відповідачка в судові засідання не зявлялася, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення відповідної кореспонденції та судових повісток за місцем реєстрації. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши доводи сторін, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 березня 2010 року за №5-634, що видане Четвертою одеською державною нотаріальною конторою, належить квартира [ADDRESS]. Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сімї та реєстрацію від 03.08.2016р., що у квартирі [ADDRESS], зареєстровані 3 (три) особи, позивачка - [PERSON], відповідачка - [PERSON], дитина відповідачки - [PERSON]. З акту голови ЖБК «Суворовський-1» та сусідів від 03 серпня 2016 року, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] фактично не проживають з моменту реєстрації, а саме з жовтня 2015 року. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий дім, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель та ін.) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Чистина 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» наголошує: громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Таким чином, закон, через встановлення обовязку особи в десятиденний термін зареєструвати нове місце проживання, повязує місце реєстрації з фактичним місцем проживання (перебування) особи. Всупереч установленому законом порядку, відповідачка, не проживаючи за своїм місцем реєстрації, не знялася з реєстрації за адресою квартири [ADDRESS] та не зняла з реєстраційного обліку свою дитину. Відповідно до положень частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється у тому числі на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Частиною 1 ст. 71 ЖК України передбачено при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України встановлено: визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частина 1 ст. 51 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 163 ЖК України зазначено, що у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Стаття 405 ЦК України змістує: Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Через наявність реєстрації осіб, що зареєстровані у вказаній квартирі але фактично не проживають в ній, позивачка вимушена сплачувати більші платежі за комунальні послуги, з розрахунку на всіх зареєстрованих за адресою, відповідач ж комунальні послуги не сплачує, бо у квартирі не проживає. Факт реєстрації дитини за адресою квартири обмежує моє конституційне право право власності. Відповідачка з дитиною у вказаній квартирі не проживає значно більше ніж один рік, відтак є всі підстави для задоволення позову та визнання особу такаю, що витратила право користування житлом. Поважної причини відсутності відповідачки разом з дитиною за місцем своєї реєстрації судом не встановлено. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 Постанови № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). На підставі встановлених у судовому засіданні фактів, оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved