Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON], народження [INFO]. У позові вказала, що 28.10.2011 і на даний час сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрували у відділі реєстраціє актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1600. Спільне життя з відповідачем [PERSON] не склалося, в результаті чого вони проживають окремо. Від шлюбу мають сина [PERSON], народження [INFO], який проживає разом з позивачкою та перебуває на її повному утриманні. Відповідач добровільно відмовляється надавати допомогу на утримання дитини, хоча має не регулярний мінливий дохід. У судовому засіданні позивач вимоги викладені у позовній заяві підтримала з підстав викладених у ній і просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] не заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у позові. Згідно ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, зокрема те, що відповідач має мінливий дохід, працездатний, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що з 28.10.2011 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про одруження серія [NUMBER] від 28.10.2011 (а.с. 3). Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], народження [INFO] (а.с. 4). Неповнолітня дитина проживає з позивачкою та перебуває на її повному утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча зобов'язаний надавати таку допомогу. Відповідно ст.ст. 180-183 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від прибутку батька або матері. При цьому суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей та непрацездатних. Зі слів позивачки малолітній [PERSON] на «Д» обліку у лікарів не перебуває. [PERSON] на даний час ніде не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує соціальну допомогу на дитину, розмір якої недостатній для забезпечення нормальних умов проживання дитини відповідного віку, її фізичного розвитку. Як випливає зі ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. На даний час відповідач не має постійного місця роботи та стабільного доходу, але працездатний, не є інвалідом. У відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved