Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила поділити спільне майно подружжя, присудивши їй у власність ? частини квартири [ADDRESS], а у власність відповідача [PERSON] ? частину цієї квартири. У судовому засіданні до початку розгляду справи по суті позивач на підставі ст. 31 ЦПК України подала письмову заяву, якою змінила предмет позову, просить визнати ? частину квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Позовні вимоги, які позивач та її представник підтримали в судовому засіданні, обгрунтовані тим, що 22.06.2000 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу, а саме - 25.12.2007 року відповідач разом з [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав квартиру [ADDRESS] - в рівних частках кожний. ? частина квартири, придбана відповідачем, є спільною сумісною власністю подружжя і даний факт підлягає визнанню судом, оскільки для придбання цієї частини квартири відповідачем був отриманий кредит, який до цього часу не повернутий; сплатити грошові кошти від власного імені в рахунок погашення кредиту позивач має бажання, однак, позбавлена можливості, що, як наслідок, порушує її право. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що право позивачки встановлене законом, не порушується ніким і не оспорюється, як і той факт, що ? придбана ним за договором купівлі-продажу частина квартири є їх спільною з позивачем сумісною власністю. Ухвалою суду від 30.06.2016р. до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору залучені ПАТ «Платинум Банк» і [PERSON] Представник третьої особи - ПАТ «Платинум Банк» в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову через його безпідставність, зазначивши, що позивач, як і відповідач, є стороною кредитного договору, солідарним з відповідачем боржником, має реальну можливість виконати солідарний обовязок перед банком за кредитним договором; будь-яких пропозицій до банку від позивача не надходило. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матірю відповідача, коли було прийнято рішення про придбання нової квартири з метою поліпшення житлових умов, вона продала за 90 тис. дол. США належну їй квартиру, ці гроші витратила на купівлю спірної квартири. Оскільки вартість спірної квартири складала 133 тис. дол. США, решту грошових коштів було вирішено взяти у кредит в банку, що і було зроблено. Не дивлячись на те, що сума в розмірі 90 тис. дол. США явно перевищила половину вартості квартири, вона чітко розуміла, що фактично подарувала сину 20 тис. дол. США. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності та взаємозвязку, судом встановлено наступне. 22.06.2000 року між сторонами у справі було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 7). Під час шлюбу сторін, а саме - 25.12.2007 року [PERSON] разом з [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] - в рівних частках (по ? частці) кожен, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1444 (а.с. 8). Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, згідно вимог ст. 68 СК України. Отже, законом врегульовано і сторонами не оспорюється право позивача на те, що ? частина придбаної за час шлюбу на імя відповідача квартири є обєктом спільної сумісної власності подружжя. З наявних у справі письмових доказів судом встановлено, що для придбання у власність житлової нерухомості - квартири [ADDRESS], між ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк» (правонаступником якого у подальшому став ПАТ «Платінум Банк») з однієї сторони, а також Позичальниками [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є солідарними позичальниками перед кредитором, з другої сторони, був укладений Договір про іпотечний кредит №1.07122065 від 25.12.2007р. (а.с. 20-26). До вказаного договору, згідно пояснень сторін, неодноразово укладалися додаткові угоди, оскільки здійснювалася реструктуризація заборгованості по кредиту. На час розгляду справи даний договір діє з урахуванням додаткового договору до нього, за яким [PERSON], [PERSON] і [PERSON] залишаються солідарними позичальниками перед банком, як кредитором (а.с. 27-28). Згідно наданого ПАТ «Платінум Банк» розрахунку заборгованості, станом на 05.08.2016р. за договором у позичальників перед банком наявна заборгованість в сумі 52 423, 45 дол. США (а.с. 44) . Умови погашення кредиту позичальниками передбачені статтею 3 цього договору, серед яких передбачено, що позичальники вправі достроково повернути кредит; п.п. 6.2.1. договору передбачено, що за попередньою письмовою згодою кредитора позичальник (так іменований кожен із солідарних позичальників) має право перевести зобовязання за цим договором на іншу особу. Належних і допустимих доказів, на підставі яких можна було б дійти до висновку про те, що позивач, як сторона за договором і солідарний позичальник, і, відповідно, боржник, перед банком, позбавлена можливості виконати умови договору про іпотечний кредит і реалізувати свої права, передбачені ст.ст. 543-545 ЦК України, матеріали справи не містять. Доводи позивача про наявність технічних перешкод, створених банком, у перерахуванні грошових коштів від свого імені суд оцінює критично, оскільки позов предявлений до [PERSON], а не до ПАТ «Платинум Банк», а в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення позивача до банку з метою зясувати таку можливість (направлення пропозиції про переведення на неї зобовязань за цим договором, заяви про заміну боржника у зобовязанні чи інших заяв, звернень, листів тощо). Враховуючи положення статті 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа вправі звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, а також те, що право позивача, передбачене ст. 60 СК України, не є порушеним, не оспорюється і визнається сторонами, тому не підлягає судовому захисту, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. З урахуванням викладеного та

Outcome: dismissed