Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» (далі за текстом ПАТ «ДТЕК») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в обгрунтування якого вказала, що вона тривалий час перебувала у трудових відносинах з відповідачем. У червні 2013 року вона була переведена на роботу для заміщення тимчасово відсутнього працівника у відокремленому підрозділі «Донецькі міські електричні мережі». 09.04.2014 року вона була звільнена. В день звільнення вона не працювала з причини хвороби, про що було повідомлено керівництво за телефоном. Їй було видано листок непрацездатності з 09.04.2014 року по 14.04.2014 року. 15.04.2014 року вона намагалася стати до роботи, але роботодавець не допустив її. Їй було повідомлено, що її звільнено, але не було пояснено з якої підстави, не було надано наказу для ознайомлення та не було видано трудову книжку. На підприємство її не пускають, іншої роботи не пропонують, хоча вона неодноразово повідомляла адміністрації підприємства, що згодна на будь-яку роботу. Своєю протиправною поведінкою роботодавець створює умови для вимушеного прогулу, адже вона не може ні працювати, ані займатися пошуком роботи без трудової книжки. Крім того, вона отримала моральну шкоду, яка полягає у відчутті розгубленості та незахищеності. Вона втратила сенс життя, роботу в неспокійний для країни час, чим були порушені її життєві зв'язки. Тому, позивач просить суд визнати незаконним її звільнення за наказом відповідача від 09.04.2014 року, зобов'язати відповідача поновити її на роботі із виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути з відповідача на її користь у відшкодування моральної шкоди 1700 грн. Позивач вважає, що строк звернення до суду нею не пропущений, оскільки перебіг строку не розпочався, так як вона не отримала ані трудову книжку, ані копію наказу про звільнення, з дня отримання яких розпочинається перебіг строку. Під час розгляду справи позивач [PERSON] уточнила свій позов, звернувшись до суду з вимогами визнати її звільнення на підставі наказу ПАТ «ДТЕК» від 09.04.2014 року незаконним, поновити її на роботі, стягнути на її користь з підприємства її середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 1700 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі та пояснення свого представника. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову та пояснив, що [PERSON] близько 15 років перебувала в трудових відносинах з відповідачем. Її трудові відносини були укладені у формі безстрокового трудового договору. Проблеми на роботі почалися у 2013 році, коли була змінена організаційна структура на підприємстві, у зв'язку з чим [PERSON] була повідомлена телеграмою від 25.04.2013 року про скорочення її посади. Аналогічне попередження було викладено в листі № 02-1/952 від 25.04.2013 року. 29.04.2013 року позивач в письмовому вигляді надала згоду підприємству на іншу будь-яку вакансію. 23.05.2013 року вона була ознайомлена з переліком вакансій на підприємстві, жодна з яких на була тимчасовою. Листом від 27.05.2013 року позивач надала роботодавцю уточнення з приводу продовження її роботи на підприємстві, але адміністрація вселяко ставила їй перепони щодо подальшої роботи. 14.06.2013 року позивач подала заяву на переведення її електромонтером по нагляду за трасами кабельних мереж на місце тимчасово відсутньої працівниці. За наказом від 17.06.2013 року її було переведено на цю посаду. Це не було укладенням нового трудового договору, це було продовження безстрокового договору,адже відповідно до ст.9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Тобто зміна безстрокового договору на строковий є недійною, так як це погіршує становище позивача порівняно із законодавством. За наказами від 17.06.2013 року та від 30.07.2013 року відповідач допустив позивача до спеціального навчання та стажування. 24.07.2013 року позивач була госпіталізована з підприємства через різке погіршення здоров'я, біль в області серця, головний біль, озноб до стаціонарного терапевтичного відділення КЛПЗ № 25 м.Донецьк, де їй було встановлено діагноз: вегето-судинна дистонія по змішаному типу, астено-невратичний синдром. Позивачем було перенесено нервово-емоціональне перенапруження на роботі, що підтверджується медичними документами. На лікування [PERSON] витратила 366,25 грн., хворіючи з 24.07.2013 року по 31.07.2013 року. Погіршення здоров'я позивач пов,язує з обставинами на роботі, що склалися з приводу її скорочення та перепонів. З метою позбавлення позивача, як робітника, відповідач в день, коли [PERSON] захворіла видав наказ № 105-к від 09.04.2014 року, яким позивач була звільнена. Листом від 10.04.2014 року відповідач запропонував позивачу вакансії. Позивач погодилася із запропонованою вакансією електромонтера по експлуатації електролічильників, про що направила адміністрації підприємства лист від 14.04.2014 року, відповіді на який не отримала. Позивач неодноразово відвідувала підприємство для вирішення питання подальшого працевлаштування, але її не пускали до роботи. Листом від 10.06.2014 року відповідач повідомив позивача, що її було звільнено у зв'язку із закінченням строкового договору за п.2 ст.36 КЗпП України. Після цього позивач звернулася до суду за захистом своїх трудових прав. Також представник позивача звертає увагу на ст.31-1 КЗпП України, де зазначено, що трудові договори, що були переукладені один або декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Представник відповідача Рамазанов Р.Р. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, пояснивши суду, що [PERSON] працювала в ПАТ «ДТЕК» на посаді контролера енергонагляду першої групи бригади контролерів абонентської служби Кіровського РЕМ НП «Донецькі електричні мережі» відповідно до наказу від 23.01.2009 року № 10-к. Позивачем була підписана заява від 14.06.2013 року про переведення її електромонтером по надзору за трасами кабельних ліній у Кіровський РЕМ НП «Донецькі електричні мережі» на місце основного робітника [PERSON], яка в той час знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у зв'язку з чим за наказом від 17.06.2013 року № 124-коб [PERSON] була переведена на вказану посаду на час відсутності основного робітника [PERSON] Таким чином, за взаємною згодою сторін між позивачем та відповідачем був укладений строковий трудовий договір. У зв'язку із фактичним виходом на роботу основного працівника [PERSON], місце якого займала позивач, наказом від 09.04.2014 року № 105-к позивач була звільнена з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. При цьому, не зважаючи на відсутність законодавчого обов'язку, з метою продовження роботи на підприємстві позивачу в день звільнення та на наступний день в письмовому вигляді пропонувалися вакансії, наявні на підприємстві відповідача за станом на 09.04.2014 року. Однак, позивач з цього приводу до відповідача не зверталася. В день звільнення 09.04.2014 року позивач перебувала на роботі, про що свідчить виписка із табелю обліку робочого часу. Про знаходження позивача на лікарняному відповідач дізнався після звільнення позивача з її листів. Також в день звільнення позивач відмовилася отримати свою трудову книжку, у зв'язку з чим у присутності чотирьох осіб був складений відповідний акт від 09.04.2014 року. В цей же день [PERSON] був направлений лист, в якому відповідач пропонував забрати трудову книжку та ознайомитися з наказом про звільнення. Однак, позивач задля отримання своєї трудової книжки не зверталася, заяви про надіслання її поштою не надавала. Таким чином, відповідач зі свого боку здійснив всі залежні від нього заходи щодо повернення позивачу трудової книжки. Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, представник відповідача пояснив, що з боку підприємства факт незаконного звільнення відсутній, тому вказані вимоги не підлягають задоволенню. В день звільнення позивач не вимагала від відповідача надання копії наказу про звільнення, а навпаки відмовилася від його отримання. Оскільки позивач була звільнена не за ініціативою власника, надання в день звільнення копії наказу не є обов'язком відповідача. Тому представник відповідача просить суд відмовити позивачу у задоволенні її позову. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] знаходилася у трудових відносинах з ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», працюючи на посаді контролера енергонагляду першої групи бригади контролерів абонентської служби Кіровського РЕМ НП «Донецькі електричні мережі», куди вона була переведена з Кіровських електричних мереж з 23.01.2009 року, про що свідчить відповідний наказ від 23.01.2009 року № 10-к. За телеграмою ПАТ «ДТЕК» від 25.04.2013 року та листом № 02-1/952 від 25.04.2013 року [PERSON] було попереджено про скорочення її посади та їй були надіслані вакансії керівників, професіоналів, фахівців, службовців та робочих підприємства відповідача за станом на 23.05.2013 року, з якими позивач ознайомилась 23.05.2013 року під особистий підпис. У зв'язку із усною відмовою позивача від наданих вакансій, їй було запропоновано письмово повідомити про своє рішення. Листом від 29.04.2013 року [PERSON] повідомила відповідача про свою згоду на розгляд іншої вакантної посади та на перевід на обрану посаду. Згідно листа [PERSON] від 27.05.2013 року позивач намагалася з'ясувати у відповідача, чи отримає вона одну із запропонованих вакантних посад, список яких був наданий підприємством. Відповідно до заяви [PERSON] від 14.06.2013 року, адресованої директору НП «Донецькі міські електричні мережі» ПАТ «ДТЕК», позивач просить перевести її електромонтером по нагляду за трасами кабельних мереж до Кіровського РЕМ на місце тимчасово відсутньої [PERSON] На підставі даної заяви наказом ПАТ «ДТЕК» від 17.06.2013 року № 124-коб [PERSON] було переведено з 17.06.2013 року електромонтером по нагляду за трасами кабельних мереж третьої групи бригади по нагляду за трасами кабельних мереж та ескізірованню мереж ліній електропередач Кіровського РЕМ НП «Донецькі міські електричні мережі» ПАО «ДТЕК Донецькобленерго» на час відсутності основного робітника [PERSON] З даним наказом позивач ознайомлена, про що свідчить її підпис під наказом. У судовому засіданні позивач пояснила, що вона була переведена з її згоди на місце [PERSON], яка перебувала у декретній відпустці. З 24.07.2013 року по 31.07.2013 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні з діагнозом: вегето-судинної дистонія по змішаному типу, астено-невротичний синдром; до лікарні вона була госпіталізована з роботи бригадою швидкої медичної допомоги після перенесення нервово-емоційної напруги, що встановлено на підставі листка непрацездатності, виданого КЛПЗМЛ № 25 м.Донецьк, супровідного листка № 17846 та записів із медичної карти стаціонарного хворого. Згідно за наказом ПАТ «ДТЕК» від 30.07.2013 року № 226А [PERSON] було допущено до самостійного повторного спеціального навчання та стажування за займаною посадою. Відповідно до заяви від 04.04.2014 року, адресованої адміністрації відповідача, [PERSON] просить вважати її такою, що приступила до роботи з 10.04.2014 року, у зв'язку із закінчення відпустки по догляду за дитиною до шести років. За наказом ПАТ «ДТЕК» від 09.04.2014 року № 105-к [PERSON] звільнено з посади електромонтера по нагляду за трасами кабельних мереж третьої групи бригади по нагляду за трасами кабельних мереж та ескізірованню мереж ліній електропередач Кіровського РЕМ НП «Донецькі міські електричні мережі» ПАО «ДТЕК Донецькобленерго» 09.04.2014 року за п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із виходом на роботу основного робітника [PERSON] на підставі заяви останньої про вихід на роботу. Підпис позивача у наказі про ознайомлення з ним відсутній. Згідно акту ПАТ «ДТЕК» від 09.04.2014 року, складеному чотирма спеціалістами підприємства, [PERSON] в день свого звільнення 09.04.2014 року відмовилася забрати трудову книжку та розписатися про це у книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них у відділі з підбору і адмініструванню персоналу відповідача, розташованому за адресою: м.Донецьк, вул.Постишева, 99а, «Донецькі міські електричні мережі». У судовому засіданні позивач заперечувала даний факт, не спростовуючи, що вона 09.04.2014 року дійсно перебувала за вказаною адресою у відділі кадрів і після того, як їй повідомили про звільнення, вона розхвилювалася і приблизно о 15.00 годині на автобусі поїхала до батьків в м.Димитров, де звернулася до місцевої лікарні за медичною допомогою, оскільки їй стало зле. Лікарняний їй було відкрито з 09.04.2014 року, лікувалась амбулаторно, діагноз ОРВІ. Відповідно до листка непрацездатності, виданого комунальним закладом «Димитровський центр медико-санітарної допомоги», [PERSON] з 09.04.2014 року по 14.04.2014 року перебувала на лікарняному, лікуючись амбулаторно. Як встановлено з табелю обліку робочого часу по НП «Донецькі міські електричні мережі» Кировського РЕМ ПАТ «ДТЕК» за квітень 2014 року [PERSON] 09.04.2014 року перебувала на робочому місці, їй зафіксоано повний робочий день. Листом ПАТ «ДТЕК» від 09.04.2014 року позивачу [PERSON] у зв'язку з її відмовою від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки вдруге було це запропоновано, про отримання даного листа свідчить особистий підпис позивача в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Згідно листа ПАТ «ДТЕК» від 10.04.2014 року та списку вакансій підприємства на 09.04.2014 року [PERSON] було запропоновані вакансії, які маються на підприємстві та письмово повідомити про своє рішення. Про отримання даного листа свідчить особистий підпис позивача в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Згідно заяви [PERSON] від 14.04.2014 року вона погодилася на пропозицію відповідача щодо розгляду запропонованих вакансій та дала згоду на працевлаштування на посаду «електромонтер по експлуатації електролічильників» дільниці енергонагляду Кіровського РЕМ ПАТ «ДТЕК». Про отримання даної заяви свідчить особистий підпис представника відповідача в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. [PERSON] 15.05.2014 року звернулася до відповідача із заявою про з'ясування місця знаходження її трудової книжки та в якому статусі вона перебуває на підприємстві. Даний лист був повернений відповідачем [PERSON] для усунення недоліків. Після усунення вказаних недоліків та надіслання [PERSON] 26.05.2014 року листа відповідачу, останній листом від 10.06.2014 року повідомив, що вона була звільнена за п.2 ст.36 КЗпП України, при звільненні їй виплачені всі належні суми та, у зв'язку із відмовою отримати трудову книжку в день звільнення, запропоновано з'явитися за нею в найближчі терміни. Згідно заяви [PERSON] від 11.06.2014 року позивач звернулася до відповідача з проханням прийняти до оплати листок непрацездатності від 09.04.2014 року, який додавався, та скасувати наказ про звільнення або надати їй розрахунок та направити поштою її трудову книжку разом із копією наказу про звільнення. Дана заява та листок непрацездатності були відправлені позивачем рекомендованою кореспонденцією з повідомленням, але повернуті назад у зв'язку із закінченням терміну зберігання, про що свідчить довідка Укрпошти. Згідно заяви [PERSON] від 18.07.2014 року остання звернулася до відповідача з проханням письмово повідомити її про розмір розрахункових сум та дату їх виплати. Відповідно до довідки відповідача від 25.07.2014 року середній дохід [PERSON] за період з лютого 2014 року по березень 2014 року становить 2377 грн. 01 коп. Згідно за п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, установлений за погодженням сторін. Пленум Верховного Суду України своєю постановою від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у ч.2 п.7 роз,яснив, що при укладенні трудового договору на визначений строк, цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною, обрання народним депутатом чи на виборну посаду тощо). Частиною 2 статті 23 КЗпП України передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. У ч.3 п.9 вищеназваної постанови Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що укладення трудового договору на визначений строк за відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто, якщо строковий трудовий договір укладено всупереч правилам ст.23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв'язку з закінченням строку. Судом установлено, що у зв'язку зі змінами організаційної структури підприємства ПАТ «ДТЕК» [PERSON] 25.04.2013 року була персонально попереджена роботодавцем про скорочення її посади, також їй були запропоновані наявні на підприємстві вакансії, після ознайомлення з якими 23.05.2013 року позивач подала адміністрації підприємства заяву від 14.06.2013 року з проханням перевести її на посаду електромонтера по нагляду за трасами кабельних мереж у Кіровський РЕМ на місце тимчасово відсутньої [PERSON] Така заява позивача була задоволена і відповідачем було видано наказ від 17.06.2013 № 124-коб про переведення позивача на вказану нею у заяві посаду на час відсутності основного працівника [PERSON] з 17.06.2013 року. Правомірність переведення позивачем не оскаржувала ся. 09.04.2014 року відповідач видав наказ № 105-к про звільнення [PERSON] з роботи з 09.04.2014 року у зв'язку із виходом на роботу основного працівника [PERSON], тобто із закінченням строку трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП. Таким чином, як установлено судом, укладений з позивачем безстроковий трудовий договір було переукладено за її бажанням та з урахуванням її інтересів на строковий трудовий договір, після закінчення строку якого відповідач звільнив її з роботи. Про це свідчать заява позивача з проханням перевести її на роботу, де йде мова про безстроковість трудового договору. Строк нового трудового договору був узгоджений між сторонами і пов'язаний із настанням певної події, що знайшло своє підтвердження у наказі відповідача. Оскільки, строковий трудовий договір укладено з позивачем за її бажанням та з урахуванням її інтересів і на вказаний нею в заяві строк (іншого судом не встановлено), то підстави для визнання строкового трудового договору недійсним у частині визначення строку відсутні. У судовому засіданні позивач пояснила, що вона не має дітей і не вагітна. Тому на неї не розповсюджуються гарантії, передбачені ч.3 ст.184 КЗпП України, якою на роботодавця покладається обов'язок щодо працевлаштування певної категорії жінок, в тому числі по закінченню дії строкового трудового договору. Факт перебування на лікарняному не є перепоною для звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України. Згідно з роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9, викладеним у п.17 постанови, правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності стосуються, коли розірвання трудового договору проводиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, що не є предметом даного спору. Крім того, роботодавець також не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, оскільки при написанні заяви працівник вже висловив свою волю на припинення трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Суд не приймає до уваги твердження позивача і його представника щодо тиску на позивача з боку відповідача, оскільки суду цей факт не доведено, зокрема, до лікарні позивач була госпіталізована з роботи після укладення строкового трудового договору, причина її нервово-емоційної напруги не встановлена. Посилання позивача на ст.9 КЗпП України щодо недійсності зміни строкового договору на безстроковий, так як це погіршує становище позивача порівняно із законодавством, також є безпідставним з огляду на вище приведене, а саме те, що, перевівшись на іншу роботу, позивач усвідомлювала, що між нею та відповідачем виникли правовідносини за строковим трудовим договором. На підтвердження цього свідчать її заява та наказ, який вона не оскаржувала у встановленому законом порядку. Укладення з позивачем строкового трудового договору не суперечить вимогам законодавства України про працю. Також суду не потрібно спиратися на ст.39-1 КЗпП України, оскільки згідно з частиною другою цієї статті не вважаються укладеними на невизначений строк трудові договори, переукладені один чи кілька разів у випадках, передбачених частиною другою статті 23 КЗпП (коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами). З огляду на приведене, суд вважає, що позивач була звільнена відповідачем за п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору правомірно, тому заявлені вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.9, 23, 32, 36, 39-1, 184, 233, 235 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: dismissed