Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення донькою повноліття, посилаючись на те, що з відповідачем вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, добровільно надавати матеріальну допомогу останній відмовляється, тому вона вимушена звернутися до суду. Також позивач зазначила, що вона офіційно не працює, має тяжке матеріальне становище. У дитини є хронічні захворювання, тому вона потребує додаткових витрат на лікування. Відповідач має постійних дохід, займає посаду директора в ПП «Завод [PERSON]», на його утриманні інші особи не перебувають, хронічних захворювань він не має. У власності відповідача є земельний пай, приватна кашарня і дорогий автомобіль. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач у судовому засіданні просив суд позов задовольнити частково, а саме стягнути з нього аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), у звязку з тим, що розмір аліментів, які просить стягнути позивач, є занадто великим. 10.05.2018 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача, в якому він зазначив, що обовязок утримувати дитину лежить на обох батьків, у звязку з чим 50 відсотків прожиткового мінімуму дитини повинна забезпечувати також і позивач. Він працює офіційно, має хронічні хвороби, потребує лікування нирок, на його утриманні перебуває його матір. Добровільно матеріально дитину він забезпечує, однак позивач вважає цю допомогу недостатньою. Крім того, він подарував позивачу квартиру, щоб дитина була забезпечена житлом, а сам винаймає житло. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі свідоцтва про одруження, виданого 04.06.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м.Запоріжжя, встановлено, що сторони 04.06.2003 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №210 (а.с.4). Відповідно до свідоцтва про народження, серії 1-ЖС, №134692, виданого 30.09.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського районного управління юстиції м.Запоріжжя (а.с.5), сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Згідно з довідкою про заробітну плату від 02.03.2018 року №1, виданою ПП «Завод [PERSON]», [PERSON] працює в ПП «Завод [PERSON]», його заробітна плата за період з березня 2017 року по лютий 2018 року включно склала 98216,28 гривень (а.с.11). Судом встановлено, що на даний час дитина проживає з матірю. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обовязку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір і строки виплати аліментів, між позивачем і відповідачем не укладався. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі №6-35893св12). Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Отже, при визначенні частки доходу відповідача, яка підлягає стягненню як аліменти, суд, враховуючи, що [PERSON] має постійний дохід у вигляді заробітної плати, а також те, що батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини, виходячи з принципу розумності та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на користь [PERSON] на неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму відповідного віку дитини. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, а також те, що відповідач визнав позов частково, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір.

Outcome: partial