Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним з моменту укладення Попередній договір (про зобов'язання укласти в майбутньому договір купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки) від 26.11.2009 року укладений між [PERSON] та відповідачем - [PERSON], уточнивши заявлені позовні вимоги просить стягнути з відповідача все одержане за Попереднім договором від 26.11.2009 року та понесені нею витрати у загальній грошовій сумі: 1 844 280 грн. 58 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26.11.2009 року між позивачкою та [PERSON] було укладено Попередній договір про зобов'язання укласти в майбутньому договір купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки, предметом якого було зобов'язання у майбутньому, з 09-ї години по 18-ту годину з 01.01.2021 року по 15.012021 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна це цілий житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 165,8 кв.м., у т.ч. житловою - 62,7 кв.м., а також земельну ділянку, площею 0,1200 га., розташовану на території Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], на умовах і в порядку, визначених попереднім договором та сплатити грошову суму, вказану у договорі. Відповідно до умов попереднього договору загальна ціна нерухомого майна, за яку його має бути продано позивачу еквівалентна 180 000 дол. США за курсом НБУ на день розрахунку. Також позивач зазначила, що правочин, був вчинений під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки вона серйозно хворіла і мусила лікуватися, а проживання родини з двома дітьми (одній з яких на той час було лише два роки) потребувало належних житлових умов та відповідної житлової площі. Грошових коштів для того, що б купити житловий будинок та розрахуватися за нього одним платежем позивач і її чоловік не мали. Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 233 ЦК України, позивач просила суд визнати вказаний попередній договір недійсним, а на підставі ст.216 ЦК України - застосувати реституцію та стягнути з відповідача на її користь все одержане за договором в натурі. Відповідач та його представник проти позову заперечили. В письмових запереченнях зазначили, що між відповідачем і позивачкою дійсно було укладено Попередній договір (про зобов'язання укласти в майбутньому договір купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки) від 26.11.2009 року, відповідно до умов якого у майбутньому мало бути укладено договір купівлі-продажу саме того нерухомого майна, яке вказує позивачка та яке зазначено у попередньому договорі. Попередній договір позивачка укладала добровільно, без будь-якого примусу з його боку або інших осіб, її чоловік надавав відповідну згоду на укладення договору. Після підписання попереднього договору позивач істотно порушила його умови в частині не надання коштів визначених графіком. За таких обставин, відповідач будучи власником будинку не отримує, як коштів визначених зобов'язанням так і не може користуватися належним їй майном адже позивач із дітьми заселилась в домоволодіння та не допускає його. Також відповідач стверджував, що будинок було передано ним позивачці у повністю придатному для використання стані, повністю забезпеченим усіма мережами, зокрема газо- , водо-, електропостачанням; всі надвірні і допоміжні споруди існували на момент вселення позивача із родиною та були готові для експлуатації. Твердження позивачки щодо сплачених йому грошових коштів не відповідають дійсності, так само, як і твердження щодо витрачених нею на будівництво грошових коштів. Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з посиланням на викладені у позовній заяві обставини та наявні у матеріалах справи докази, просив позов задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважали їх безпідставними, такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та просили суд у позові відмовити в повному обсязі. Представник третіх осіб - [PERSON] та малолітньої [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити. Третя особа - Служба з прав дитини Житомирської районної державної адміністрації явку свого представника до суду не забезпечила, направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Третя особа - Орган опіки та піклування Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області (після об'єднання територіальних громад ухвалою суду здійснено заміну Органу опіки та піклування Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області на Орган опіки та піклування Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області) направила своїх представників у судове засідання, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, вважали оспорюваний попередній договір кабальним, просили суд позов задовольнити. Приватний нотаріус Сєтак В.Я. та приватний нотаріус Ковалевський А.В. в судове засідання не з'явилися, направили до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Вивчивши доводи позовної заяви та заперечень проти позову, врахувавши позицію учасників справи, дослідивши матеріали справи та наявні у них докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд установив наступне. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки загальною площею 165,8 кв.м., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], розташованої за тією же адресою. Право власності відповідача на будинок було зареєстровано КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради 31.07.2009 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23456225 від 31.07.2009 року. Право власності відповідача на зазначену земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданим 04.02.2009 року Управлінням Держкомзему у Житомирському районі. 26.11.2009 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Попередній договір (про зобов'язання укласти в майбутньому договір купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки), який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковалевським А.В. 26 листопада 2009 року та зареєстрований в реєстрі за №12879. Таким чином зміст попереднього договору та його істотні умови сторонами не заперечувалися. Предметом попереднього договору було зобов'язання у майбутньому, в обумовлений п. 6.1. строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 165,8 кв.м., у т.ч. житловою - 62,7 кв.м., а також земельна ділянка, площею 0,1200 га., розташована на території Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області за адресою: [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER].на умовах і в порядку, визначених попереднім договором, та сплатити грошову суму, вказану у договору. Позивач просить визнати недійсним Попередній договір від 26.11.2009 року, з посиланням на ч.1 статті 233 Цивільного кодексу України, як такий, що був підписаний особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Підставами для визначення такого правочину недійсним необхідна наявність двох умов: 1) особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини. Під тяжкими обставинами розуміють важке майнове становище особи, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини, наприклад, для придбання предметів першої необхідності (продуктів харчування, ліків тощо). Це може бути зумовлене не тільки станом самої фізичної особи, а й становищем його близьких (наприклад, хвороба дружини, батьків, дітей тощо); 2) умови правочину вкрай невигідні для цієї особи. При цьому поняття вкрай невигідних умов правочину охоплює два моменти: об'єктивний і суб'єктивний. Перший з них відображає нееквівалентність передачі майна (наприклад, квартиру продано за половину її реальної вартості), другий- очевидність цієї обставини для сторін правочину (хоча умисел другої сторони не є обов'язковим). Хто був ініціатором такого правочину (сам потерпілий чи друга сторона) при цьому значення не має. Належних і допустимих доказів про наявність таких обставини, що слугували би підставою для визнання попереднього договору недійсним, суду не надані. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Між тим, у пункті попереднього договору купівлі-продажу сторонами було передбачено, що сторони зобов'язуються укласти основний договір протягом відповідного періоду відповідного року. Тобто учасники цивільних відносин досягли домовленості про укладення в майбутньому основного договору. А отже, не виконання умов Попереднього договору зі сторони позивача, може свідчити про порушення попереднього договору, а не про його недійсність. Оскільки недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання укладеного Попереднього договору. Як вбачається з оспорюваного попереднього договору сторони підтвердили своїми підписами, що договір не носить характеру удаваного та уявного правочину, вони розуміли зміст договору, який був прочитаний ними особисто та самостійно, усвідомлювали правові наслідки укладання цього договору, їх дії відповідали дійсним намірам створити юридичні наслідки і діяли вони за власною волею без примусу. Таким чином, оскільки сторони укладали оспорюваний правочин, володіючи необхідним обсягом цивільної дієздатності, повною мірою усвідомлюючи значення своїх дій та на підставі вільного волевиявлення, котре відповідало їх внутрішній волі як учасників правочинів, що особисто було посвідчено сторонами у присутності нотаріуса, позивачем не доведено, що вона діяла під впливом особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, тому підстави для визнання недійсними попереднього договору відсутні. В ході судового розгляду також судом встановлено, що позивачка звільнила спірний будинок і виїхала на інше постійне місце проживання що у свою чергу свідчить про припинення зобов'язань за цим договором. Дана обставина визнана сторонами і в силу ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до умов попереднього договору загальна ціна нерухомого майна, за яку його має бути продано позивачу визначена сторонами та еквівалентна 180 000 дол. США за курсом НБУ на день розрахунку при цьому договір купівлі-продажу мав бути укладений з 09-ї години по 18-ту годину з 01.01.2021 року по 15.01.2021 року. Вся ціна нерухомого майна, відповідно до пункту 2.2. попереднього договору, мала були сплачена позивачем відповідачу авансом, до моменту укладення основного договору за графіком: 48 000 дол. США до 28.11.2009 року включно, у подальшому - 1 000 дол. США щомісяця до 31.12.2020 року включно. Судом беззаперечно встановлено та не оскаржувалося сторонами, що позивач передала відповідачу 5000 доларів США в рахунок виконання зобов'язань за попереднім договором, що підтверджено документально (розписками), а тому суд вважає за необхідне задовольнити вимогу про стягнення даної суми. Згідно ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На підставі викладеного, суд стягує з відповідача на користь позивача 5000 доларів США, що за курсом 28,3782 гривні відповідно до службового розпорядження НБУ від 04 серпня 2018 року, що складає 141 891 гривня. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо непридатності будинку для проживання на момент її вселення, щодо часу, обсягу, вартості покращення стану нерухомого майна. Стосовно вимоги про стягнення 1 000 000 гривень, які позивачка зазначає витрачені на завершення будівництва житлового будинку, здійснення зовнішнього оздоблення стін будинку (утеплення та штукатурка), накриття дахом, здійснені прибудови до будинку у вигляді вбиральні та ванної кімнати та побудована лазня, не знайшли підтвердження в ході розгляду справи. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо непридатності будинку для проживання на момент її вселення, щодо часу, обсягу, вартості покращення стану нерухомого майна. Окрім того згідно висновку №713/02.17 від 09 лютого 2017 року в зв'язку з тим, що на момент проведення дослідження житловий будинок, господарська будівля, прибудинкова територія, закінчені будівництвом та експлуатуються, проектно-кошторисна документація на проведення будівництва об'єктів нерухомого майна, що розташовані у будинковолодіння за адресою: [ADDRESS], відсутня, а тому визначити вартість будівництва, що здійснено протягом періоду з лютого 2009 року по теперішній час не представляється за можливе (а.с.23 том 2). Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому за положеннями ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача коштів отриманих від чоловіка позивачки [PERSON] в розмірі 26 000 дол. США, оскільки останній не є стороною попереднього договору. Ці кошти за соєю правовою природою є безпідставно отриманими і [PERSON] та її неповнолітні діти, як спадкоємці померлого [PERSON], не позбавлені можливості звернутися до суду із відповідним позовом про їх повернення. Здійснюючи розподіл судових витрат відповідно до положень ст.265 ЦПК України, суд наголошує на такому. При зверненні до суду із позовом у цій справі позивачем було заявлено одну вимогу майнового характеру і одну немайнову вимогу, отже, відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» позивач, як інвалід ІІ-ї групи від сплати судового збору звільнена. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено судом частково, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід бюджету пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 1481 грн. 91 коп.

Outcome: partial