Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в обґрунтування якого вказала, що 03.07.2007 року вона та відповідач придбали за договором купівлі-продажу квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. 08.05.2010 року вона уклала шлюб з відповідачем. 08.04.2014 року за договором купівлі-продажу вона придбала у відповідача 1/2 частину вказаної квартири. З 27.06.2014 року у зазначеному житловому приміщенні було зареєстровано відповідача. Подружні відносини в неї з відповідачем не склалися, у звязку з чи вони з 10.06.2015 року припинили шлюбні стосунки та перестали вести спільне господарство. З часу припинення сімейних відносин та по теперішній час відповідач за вказаною адресою не проживає, особистих речей у спірній квартирі не має. Проте вона змушена сплачувати за відповідача житлово-комунальні послуги, які розраховується з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, та не має можливості отримати субсидію. Відповідач мешкає за іншою, невідомою їй адресою, коли останній уходив, то повідомив їй, що сам зніматися з реєстрації не буде, оскільки в нього немає на це часу. Тому позивач, посилаючись на ст.405 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, повідомлений про час і місце розгляду справи відповідно до цивільно-процесуального законодавства. Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: Донецька область, м.Мирноград (м.Димитров), [ADDRESS], у рівних частках по 1/2 частині належала на праві приватної власності позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.07.2007 року, посвідченого 03.07.2007 року приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстровий номер 679, що підтверджується відповідним договором, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Бюро технічної інвентаризації м.Димитров, витягом з Державного реєстру правочинів, сформованого станом на 03.07.2007 року, технічним паспортом на квартиру, виготовленого станом на 26.03.2014 року (а.с.6, 7, 8, 12-13). Відповідно до свідоцтва про шлюб позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 08.05.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.9). Згідно договору купівлі-продажу частини квартири від 08.04.2014 року, посвідченого 08.04.2014 року приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстровий номер 679, позивач [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів, сформованого станом на 08.04.2014 року (а.с.10, 11). У даній квартирі зареєстровані: з 10.07.2007 року в якості власника позивач [PERSON], [INFO], з 27.06.2014 року чоловік позивача відповідач [PERSON], [INFO], про що свідчить довідка виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 27.07.2016 року (а.с.14). Відповідно до акту виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 26.07.2016 року, виготовленого представником комітету самоорганізації населення м.Мирноград за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON] з 10.06.2015 року по день складання акту за адресою: [ADDRESS], не проживав (а.с.15). Дану обставину у судовому засіданні підтвердили допитані свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач є її матірю. Вона проживає від неї окремо, але поряд - у будинку № 9 на м-ні «Молодіжний» в м.Димитров. Спірну квартиру мати придбала з [PERSON] у 2007 році, потім мати викупила у нього його частину. Восени 2015 року відповідач виїхав з квартири до Росії. Їй відомо, що той прописаний десь у Тулі, але точну адресу вона не знає. В Україні відповідач отримав тимчасову посвідку на проживання, у звязку з чим був зареєстрований у спірній квартирі. Покидаючи квартиру, відповідач казав, що до України він більше не повернеться. Мати його ніколи не виганяла і не чинила перешкод у проживанні у спірній квартирі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона мешкає на одній площадці з позивачем, їх квартири розташовані поряд. [PERSON] після придбання квартири проживала разом з чоловіком, який приблизно півтора роки не проживає з нею. З того часу вона ніколи його не бачила і не знає його місцезнаходження. Позивач казала, що той кудись поїхав. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сімї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сімї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою проживання позивача у якості її чоловіка та не є співвласником спірної житлової площі. Також судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою з червня 2015 року по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом зазначеного строку його відсутності, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі ст.150 СК України, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved