Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого між ними 06.02.2001 року Криничненською сільською радою Устинівського району Кіровоградської області, актовий запис №03, та стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що фактично сімейні відносини між нею та відповідачем, як подружжям, припинені у зв`язку з переїздом відповідача в інше місто на постійне проживання. На даний час сторони спільного господарства не ведуть, спору про розподіл спільного майна не мають. З огляду на викладене, позивач вважає, що збереження сім`ї між нею та відповідачем є неможливим, оскільки суперечить її життєвим принципам. Крім того, враховуючи ту обставину, що відповідач по справі є батьком малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею та перебуває на її одноособовому утриманні, позивач прохає суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Про місце, день і час розгляду справи повідомлялась у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України. Згідно письмових заяв, поданих до суду, прохала розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Після розірвання шлюбу прохає залишити їй прізвище « [PERSON] ». Судовий збір з відповідача наміру стягувати не має (а.с.16, 45, 46, 51). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про місце, день і час розгляду справи повідомлявся у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України. Згідно письмової заяви, наданої до суду до початку розгляду справи по суті, прохав суд розглянути справу без його участі. Проти розірвання шлюбу з позивачем не заперечує, а в частині стягнення аліментів прохав суд визначити їх розмір відповідно до чинного законодавства, а саме: 1/4 частки від його заробітку (доходу) та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину. Відзив на позовну заяву подавати не буде. Питання про судовий збір, сплачений позивачем, прохає суд вирішити відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.36). У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України). Відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України, з огляду на письмові заяви сторін, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за їх відсутності. Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом по справі встановлено, що між сторонами по справі 06 лютого 2001 року Криничненською сільською радою Устинівського району Кіровоградської області зареєстровано шлюб, актовий запис №03 (а.с.5). Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , який на дату звернення позивача до суду досяг повноліття, та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.6, 7). Обставина проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю - позивачем по справі [PERSON] відповідачем [PERSON] під час судового провадження не заперечувалась. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова від 21.12.2007 року №11) проголошена Конституцією охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У відповідності до ст.112 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З письмових пояснень позивача, викладених в позовній заяві, судом встановлено, що спільне подружнє життя сторін не склалося по причині переїзду відповідача в інше місто на постійне проживання, внаслідок чого збереження шлюбу стало суперечити інтересам позивача. Судом також встановлено, що за час, що минув з дня прийняття позовної заяви до розгляду, сторони по справі не вживали жодних дій щодо примирення та збереження сім`ї з огляду на відсутність поданих ними суду відповідних письмових заяв з цього приводу. Наявності спірних питань щодо поділу майна, як спільної сумісної власності подружжя, а також місця проживання малолітнього сина [PERSON] , за відсутності відповідних заяв сторін, судом під час судового провадження також не встановлено. Відповідно до п.10 Постанови від 21.12.2007 року №11 передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. З урахуванням викладеного судом зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач [PERSON] не згодна на примирення, оскільки вважає, що шлюб між нею та відповідачем по справі розпався остаточно. Відповідач по справі [PERSON] згідно поданої до суду письмової заяви, не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу з позивачем, внаслідок чого суд приходить до висновку про наявність згоди кожного з подружжя на розірвання укладеного між ними шлюбу та недоцільність вжиття судом заходів, спрямованих на примирення сторін, що відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України є підставою для вирішення судом справи за наявними матеріалами. Щодо наявності законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову в частині розірвання шлюбу між сторонами по справі суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. З огляду на викладене, дослідивши зміст позовної заяви та інших матеріалів справи, суд приходить до висновку, що викладені в них обставини свідчать про: дійсну волю сторін, як подружжя, на розірвання укладеного між ними шлюбу; неможливість подальшого спільного сімейного життя сторін, як подружжя, а також наявність підстав вважати, що збереження шлюбу суперечитиме особистим інтересам сторін як чоловіка та дружини. Крім того, зі змісту ч.1 ст.21, ч.1 ст.24 СК України слідує, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.1 ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 10.12.1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. З огляду на зазначені вище правові норми, враховуючи, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад, а визначення законодавцем шлюбу «як сімейного союзу» засвідчує, що шлюб створює сім`ю та передбачає його договірну природу, суд приходить до висновку про те, що оскільки позивач по справі [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач [PERSON] не заперечує проти задоволення позовних вимог, і сторони по справі, як подружжя, не змогли налагодити сімейні відносини як до моменту подання позовної заяви до суду, так і під час судового провадження, то відмова суду в задоволенні позову про розірвання шлюбу буде примушенням сторін до шлюбу та шлюбних відносин, що не відповідає моральним засадам суспільства та є неприпустимим. На підставі викладеного, встановивши обставини, якими обґрунтовується позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд, приймаючи до уваги визнання відповідачем [PERSON] позову в частині розірвання шлюбу з позивачем, дійшов висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. При цьому судом не встановлено обставин, за яких визнання відповідачем позовної вимоги про розірвання шлюбу суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Після розірвання шлюбу позивачу, за її заявою, слід залишити прізвище « [PERSON] », що відповідає приписам ч.1 ст.113 СК України, якою закріплено право особи, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина [PERSON] , суд приходить до наступного висновку. Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч.1, п.2 ч.2 ст.18 Сімейного кодексу України (далі - СК України) кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. При цьому способом захисту сімейних прав та інтересів є, крім іншого, примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно положень ч.ч.1, 2 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. На дату розгляду судом справи по суті наявності між сторонами домовленості щодо способу утримання їх спільного малолітнього сина [PERSON] , за відсутності наданих ними відповідних письмових заяв з цього приводу, судом не встановлено. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення позивача по справі [PERSON] , як матері малолітнього [PERSON] , з якою він проживає, до суду з позовом до відповідача [PERSON] , як його батька, про стягнення з останнього аліментів на утримання їх спільного сина, здійснено у спосіб, передбачений законом, а тому порушене право дитини на матеріальне утримання з боку батька підлягає судовому захисту. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України). Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України). Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ст.ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, ким вони здійснюються, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач по справі є фізичною особою працездатного віку. Належних доказів на підтвердження стану здоров`я, наявності грошових зобов`язань перед іншими особами, а також тяжкого матеріального становища, які б унеможливлювали чи істотно впливали на виконання ним обов`язку щодо утримання свого рідного сина, відповідачем суду надано не було, а тому суд, з урахуванням відсутності заяви позивача [PERSON] про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, приходить до висновку про спроможність відповідача брати участь в утриманні дитини шляхом сплати аліментів в частині від його заробітку (доходу). Згідно положень ч.9 ст.7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом ч.1 ст.10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. З урахуванням наведених правових норм, приймаючи до уваги предмет позову - стягнення аліментів на утримання однієї дитини, яка проживає разом з матір`ю - позивачем по справі [PERSON] , суд приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин в частині визначення розміру частки від заробітку (доходу) відповідача [PERSON] , яка підлягає стягненню на користь позивача, положень ч.5 ст.183 СК України, що регулюють подібні аліментні відносини. При цьому судом також враховується, що позивачем по справі [PERSON] , з урахуванням відсутності наданих нею суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності інших обставин, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, не доведено відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.ч.1, 5 ст.81 СК України визначеного нею в позовній заяві розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на утримання їх спільної дитини, саме як 1/3 частини (однієї третини) його заробітку (доходу). Належного обгрунтування наявності виключних обставин, пов`язаних з необхідністю саме такого матеріального забезпечення малолітнього сина сторін по справі, не містить і подана до суду позовна заява. Крім того, в силу імперативних приписів ч.2 ст.182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2020 року - 2218 грн., з 1 липня 2318 грн., з 1 грудня - 2395 грн.. Таким чином, мінімальний розмір аліментів на малолітнього сина сторін по справі, на дату звернення позивача до суду та дату судового розгляду, не може бути меншим, ніж 1159 грн. 00 коп. (50% від 2318 грн.). Разом з тим, позивачем у поданій до суду позовній заяві вказано про стягнення з відповідача по справі аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі, не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку. Згідно п.5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17,00 грн.. З огляду на викладене, здійснюючи захист права малолітнього [PERSON] на належне матеріальне забезпечення, суд вважає за можливе не визначати розмір аліментів на його утримання, виходячи із зазначеного позивачем у поданій до суду позовній заяві одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, як такого, що прямо суперечить інтересам дитини та вимогам закону. На підставі викладеного, враховуючи законодавчо визначений розмір аліментів на утримання однієї дитини відповідного віку та не подання відповідачем доказів неможливості надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання їх спільного сина у такому розмірі, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , які підлягають стягненню з відповідача по справі [PERSON] на користь позивача по справі [PERSON] , в розмірі однієї чверті (1/4 частини) його заробітку (доходу), як платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/3 частини (однієї третини) заробітку (доходу) відповідача по справі [PERSON] підлягає до часткового задоволення. Крім того, судом при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача [PERSON] , як батька дитини, не приймається до уваги наведена позивачем у поданій до суду позовній заяві інформація про середню номінальну заробітну плату у червні 2020 року одного штатного працівника підприємств, установ, організацій Кіровоградської області у розмірі 9738 грн., оскільки: жодного обгрунтування того, на підтвердження яких саме обставин, що входять до предмета доказування згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, позивачем була наведена дана інформація, позовна заява та додані до неї документи не містять, а згідно положень ч.2 ст.195 СК України середня заробітна плата працівника для даної місцевості має значення при визначенні розміру заборгованості за аліментами в порядку виконання рішення суду, а не на дату його ухвалення. Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, з урахуванням обставин, якими обґрунтовується позов, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про часткове задоволення позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини та стягнення із відповідача по справі [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 вересня 2020 року (день пред`явлення позову до суду) і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалюючи таке рішення, суд виходить із вимог діючого законодавства України та необхідності захисту інтересів дитини, що має першочергове значення. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає на необхідне допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно положень п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. За змістом ч.1, п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. За подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на 01.01.2020 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2102 грн.00 коп.. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. З огляду на викладене, приймаючи до уваги часткове задоволення позовної вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, а також те, що відмова в задоволенні частини цієї позовної вимоги не стосується самого способу захисту порушеного права, з відповідача по справі на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), від сплати якого при поданні позовної заяви до суду звільнена позивач. Відповідно до п.5 ч.3 ст.2, ч.1 ст.13 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належить диспозитивність, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається зі змісту письмової заяви (а.с.45), позивач [PERSON] не бажає стягувати з відповідача [PERSON] сплачений нею судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. за позовну вимогу про розірвання шлюбу (а.с.1). З огляду на викладене, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, судом не вирішується питання про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого останньою за подання до суду позовної вимоги про розірвання шлюбу в порядку розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відсутні.

Outcome: partial