Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого вказала, що вона є власником жилої квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], у якій зареєстровані дві особи: вона та її племінник [PERSON], який з дня реєстрації у вказаному житлі не проживав.Оскільки [PERSON] не проживає у її квартирі понад один рік та в неї виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за нього, чим об'єктивно порушуються її права, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та пояснила, що квартиру вона придбала у 2002 році, а у 2010 році вона за власним бажанням прописала в ній свого племінника [PERSON], який на той час розірвав шлюб зі своєю дружиною, залишивши їй житло, а сам продовжував мешкати в м.Новогродівка Донецької області, де працював на шахті. Де саме він мешкав, їй не відомо, вірогідніше за все він винаймав квартиру. На той час вона мешкала удвох зі старенькою матір'ю, своїх дітей в неї не має, відповідач приїжджав до них, допомагав доглядати стареньку, але ночувати не залишався. Вони ніколи не чинили перепон відповідачу щодо проживання у її квартирі. У листопаді 2011 року мати померла. В останнє відповідача вона бачила у 2014 році, він поїхав на заробітки до Російської Федерації, адреса його проживання їй невідома. Відповідач, будучи двічі сповіщеним про час і місце слухання справи, у тому числі через розміщення судового виклику на офіційному веб-сайті Судової влади України, у судове засідання не з'явився без повідомлення причин, відзиву на позов не подав. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2002, посвідченого державним нотаріусом Димитровської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 2217, що підтверджується відповідним договором, реєстраційним посвідченням Димитровського бюро технічної інвентаризації від 02.09.2002, технічним паспортом на квартиру (а.с.9-10, 21, 22). Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 21.05.2018 у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], з 06.09.2002 зареєстрована в якості власника позивач [PERSON], 1958 року народження, та з 01.06.2010 - племінник позивача [PERSON], 1987 року народження, інших зареєстрованих осіб немає (а.с.11). Відповідно до акту координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 17.05.2018, виготовленого представником комітету за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON], [INFO], з 2010 року по день складання акту за адресою: [ADDRESS], не проживає (а.с.12). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона мешкає на одному сходовому майданчику з позивачем, яка мешкає у квартирі [NUMBER] сама. Раніше позивач проживала разом зі своєю матір'ю, яка померла до 2014 року. Від матері позивача їй було відомо, що у квартирі позивача прописаний чоловік років 30. Вона декілька разів його бачила та віталася з ним як сусідка, той приходив провідувати бабусю. Після 2014 року вона більше його не бачила. Позивач миролюбива та неконфліктна жінка. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає в одному будинку з позивачем, у різних під'їздах. Позивач заселилася до своєї квартири після неї, приблизно років десять тому. Жила вона разом із хворою матір'ю, яка померла років п'ять тому. Чоловіки у квартирі позивача ніколи не мешкали, позивач не одружена і дітей не має. [PERSON] вона не знає. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сім'ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою проживання позивача у якості її племінника та не є співвласником спірної житлової площі. Також судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою без поважних причин з 2010 року по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З'ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом зазначеного строку його відсутності, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі ст.150 СК України, 405 ЦК України,

Outcome: approved