Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про скасування арешту. Мотивує вимоги тим, що вона є власником транспортного засобу «CITROEN BERLINGO» 2005 року випуску, д/н [NUMBER], номер шасі [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]. 12.07.2016 року під час зняття вказаного автомобіля з обліку їй стало відомо про його обтяження арештом і забороною відчуження відповідно до постанови відділу ДВС Деснянського РУЮ в м. Києві №224/2 від 21.06.2012 року прийнятої на підставі постанови про накладення стягнення, передбаченого ст. 23 ЗУ «Про захист прав споживачів» Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики управління у справах захисту прав споживачів у м. Києві №001357/р від 10.08.2010 року, виконавче провадження № 21659872. На її письмове звернення щодо зняття арешту, відповідач надав їй письмові відповіді від 18.07. та 20.07.2016 року про те, що при перевірці Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень станом на 20.07.2016 року відкритих виконавчих проваджень боржником у яких вона виступає у відділі на виконанні не перебуває, а виконавчий документ повернуто стягувачу, для вирішення питання про зняття арешту рекомендовано звернутися до суду, в зв»язку з чим вона була вимушена звернутися з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги свого позову в повному обсязі та просила суд про їх задоволення, а саме про зняття арешту з належного їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] транспортного засобу «CITROEN BERLINGO» 2005 року випуску, д/н [NUMBER], номер шасі [NUMBER]. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, повідомлений судом належним чином про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши письмові матеріали справи, судом було встановлено наступне. Відповідно до повідомлень Відділу ДВС Деснянського РУЮ в м. Києві від 18.07.2016 року та від 20.07.2016 року згідно ЄДРВП у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження по виконанню постанови 001357/р про накладення стягнень передбачених ст. 23 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 10.08.2010 року прийняту Державним комітетом України з питань технічного регулювання та споживчої політики Управління у справах захисту прав споживачів у м. Києві, якою на позивача [PERSON] було накладено штраф у розмірі 3 000.00 грн. Станом на 20.07.2016 року відкритих виконавчих проваджень боржником у яких виступає позивач по справі у відділі на виконанні не перебуває 21.06.2012 року на підставі п. 2 ст. 48, ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Повторно зазначений виконавчий документ до відділу не надходив. Проте арешт накладений на майно боржника не було знято, в той час як п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень передбачає, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець у відповідній постанові зазначає про наслідки повернення виконавчого документа (зняття арешту). Таким чином на сьогоднішній день виконавчий документ, що був підставою для відкриття виконавчого провадження в межах якого накладено арешт на майно боржника повернутий стягувачу і повторно для виконання не пред»являвся. Зважаючи на те, що відповідач відмовив позивачу у знятті арешту, мотивуючи відсутністю для цього підстав, позивач була вимушена звернутися до суду з даними позовними вимогами. У відповідності до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Втім, при поверненні виконавчого документу стягувачеві в порушення ч.ч.1, 2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна боржника [PERSON] знятий не був, що суттєво обмежує права позивача, як власника на розпорядження цим самим майном та свідчить про необхідність його скасування. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ч.2 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі прийняття рішення судом про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Таким чином, необхідно здійснити захист цивільних прав та інтересів [PERSON], шляхом звільнення арешту з рухомого майна, що належить їй. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved