Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи позов тим, що позивач, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.09.2016 року №2-2428, є власником домоволодіння у [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований але фактично з серпня 2017 року не проживає [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивача та фактично не є членом сім`ї позивача. Особистих речей [PERSON] у будинку немає, перешкод у користуванні житлом із боку позивача немає. Оскільки відповідач [PERSON] в будинку не проживає вже досить тривалий час, не бере участі у нього утриманні, позивач вважає, що він втратив право на користування житлом у ньому і просить визнати його таким. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про прийняття до розгляду та відкриття провадження від 07.09.2020 року відповідачу був наданий строк у 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Відповідач був повідомлений про розгляд вказаної справи у встановлений законом порядку, на адресу місця його реєстрації, проте у встановлені строки відзиву на позов не надійшло. Відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено що, житловий будинок [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.09.2016 року №2-2428. Згідно довідки Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 06.08.2020 року №1855/01-26, наданої на запит суду, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження житлового будинку від 07.07.2020 року, складеного депутатом Руськополянської сільської ради Тарасовим О.В., встановлено, що у домоволодінні по [ADDRESS] , належного [PERSON] , зареєстрований але не проживає з серпня 2017 року, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ст.150 ЖК України передбачає, що власник жилого будинку користується ним для особистого проживання та проживання членів своєї сім`ї і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 Житлового Кодексу УРСР). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.379 ЦК України). Згідно Правової позиції, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року № 6- Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З наявних матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] , зареєстрований але фактично з серпня 2017 року не проживає в будинку по [ADDRESS] , а тому втратив право користування житловим приміщенням в даному будинку. Будь-яких цивільно-правових угод з власником будинку, які давали б право відповідачу користуватися жилим приміщення у ньому, відповідач не укладав. На підставі вище вказаних обставин, суд вважає, що [PERSON] має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщення в домоволодінні по [ADDRESS] . Суд вирішує судовові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України, а тому з відповідача необхідно стягнути судові витрати на користь позивача у сумі 840,80грн., що складається з судового збору. На підставі ст. ст. 317, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 64, 150 ЖК України,

Outcome: approved