Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою - [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літ «А», загальною площею 68,5 кв.м., житловою площею 44,7 кв. м., літньої кухні-сараю літ. «Б», вбиральні літ. «В», гаражу літ «Д», сараю літ. «д», підвалу літ. «Е», спорудження № 1-5, І; в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] ; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0562 га, яка розташована за адресою - [ADDRESS] , кадастровий номер 1211600000:03:013:0168, код використання 02.01. (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що [INFO] померла її рідна тітка, [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, Книгіною О .А., згідно якого усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, яке належить їй на час посвідчення заповіту, а також все те, що буде їй належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла їй, [PERSON] . Після її смерті вона у встановлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, Книгіної О. А. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовською Д. С. у порядку заміщення приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Книгіної О. А., 21.06.2019 року було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, у зв`язку з тим, що не надано правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності [PERSON] на спадкове майно. В обґрунтування позову посилалася, що за життя її тітка [PERSON] з 1968 року проживала з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а 08.02.1969 року вони зареєстрували їх шлюб. Від даного шлюбу вони дітей не мали. У період шлюбу [PERSON] разом з [PERSON] на спільні кошти збудували житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою - [ADDRESS] . Будинок було здано в експлуатацію у 1979 році. Право власності на будинок було оформлено на [PERSON] У 1999 році [PERSON] також приватизував на себе присадибну земельну ділянку площею 0,0562 га, яка розташована за адресою - [ADDRESS] . У вказаному будинку її тітка [PERSON] з чоловіком мешкала з 1968 року по день її смерті та була зареєстрована в ньому. Чоловік [PERSON] , [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті залишилося майно, до складу якого входить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою - [ADDRESS] , що належав померлому на підставі договору про право забудови від 10.09.1953 року, посвідченого 03.01.1955 року Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою і зареєстровано у реєстрі за № 2/20 та земельна ділянка площею 0,0562 га, яка розташована за адресою - [ADDRESS] , кадастровий номер 1211600000:03:013:0168, що належала померлому на підставі Державного акту на правоприватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 015788 від 03.04.2000 року, виданого на підставі Нікопольської міської ради народних депутатів № 882 від 22.12.1999 року. У встановлений законом строк її тітка [PERSON] зверталася до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бережного О. С. про видачу свідоцтва про право на спадщину на частку у спільному сумісному майні подружжя, а саме на 1/2 частку земельної ділянки та на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями що знаходиться за адресою - [ADDRESS] , однак отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки право на спадкування має особа, визначена у заповіті і ця особа відмінна від заявника. Так. за своє життя [PERSON] залишив заповіт від 22.06.2013 року, посвідчений Іопелем С. О., приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за № 2485, згідно якого усе належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалось, та майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті він заповів [PERSON] , відповідачу по справі. Вона, позивач, зазначає, що має право на визнання за нею права власності у порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою - [ADDRESS] та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0562 га, яка розташована за адресою - [ADDRESS] , що залишилися після смерті її тітки [PERSON] , враховуючи, що вищезазначений житловий будинок було збудовано у період шлюбу з її чоловіком [PERSON] , що помер [INFO] , на їх спільні кошти. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 11 серпня 2015 року, у відповідності до вимог ЦПК України в редакції, що діяла на той час, відкрито провадження по даній справі. 15 грудня 2017 року набув чинності Цивільний процесуальний кодекс України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року. Згідно п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У судове засідання позивач не з`явилася, надала на адресу суду заяву, згідно якої просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 20, том. 2). У судове засідання відповідач також не з`явилася, надала на адресу суду заяву, згідно якої позовні вимоги [PERSON] визнає у повному обсязі (а.с.21, том 2). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутності сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [INFO] померла тітка позивача, [PERSON] , яка до дня смерті була зареєстрована за адресою - [ADDRESS] (а.с. 207, том 1). За життя [PERSON] склала заповіт від 16 березня 2015 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Книгіною О. А., реєстровий № 172, згідно якого усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, яке належить їй на час посвідчення заповіту, а також все те, що буде їй належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] , позивачу по справі (а.с. 208, том 1). Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , осіб які б мали право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] або осіб які б претендували на спадщину немає. Як вбачається з листа приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Пахомовської Д. С. за № 53/02-14 від 28 березня 2019 року, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] заведена спадкова справа № 14/2017 (а.с.1-9, том 2), з якої вбачається, що позивач 14 липня 2017 року зверталася у встановленому законом порядку із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 136/02-14 від 21.06.2019 року Пахомовською Д. С. , приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, у порядку заміщення приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Книгіної О. А., [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо майна померлої [INFO] [PERSON] з причини відсутності відповідних правовстановлюючих документів (а.с. 18, том 2). В обґрунтування позову позивач зазначала, що померлій [PERSON] належала 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою - [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літ «А», загальною площею 68,5 кв.м., житловою площею 44,7 кв. м., літньої кухні-сараю літ. «Б», вбиральні літ. «В», гаражу літ «Д», сараю літ. «д», підвалу літ «Е», спорудження № 1-5, І; 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0562 га, що розташована за адресою - [ADDRESS] , кадастровий номер 1211600000:03:013:0168, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) як частка у спільному сумісному майні з її чоловіком - [PERSON] , померлим [INFO] , незважаючи на те, що останнім за життя було складено заповіт від 22 червня 2013 року на ім`я відповідача - [PERSON] (а.с. 138 на звороті, том 1). Вирішуючи питання про спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Як передбачено ч. 2 ст. 1226 ЦК України суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ст. 1236 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як передбачено ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно із ч. 2 ст. 67 СК України дружина та чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як передбачено ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 369 ЦК України встановлено, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Положенням статті 370 ЦК України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Судом встановлено, що померлому чоловіку [PERSON] - [PERSON] було відведено у 1953 році дільницю комунальної землі площею 600 кв. м. під індивідуальне будівництво житлового будинку (а.с. 7, 10-12, том 1). Житловий будинок за адресою - [ADDRESS] був збудований у період шлюбу подружжям [PERSON] та [PERSON] на їх спільні кошти. Право власності на вказаний будинок було оформлено на померлого [PERSON] (а.с. 32, том 1). Також у 1999 році [PERSON] передано у приватну власність на постійне користування присадибну земельну ділянку площею 0,0562 га, що розташована за адресою - [ADDRESS] , про що складено відповідний акт (а.с. 35-42, том 1). Враховуючи викладене, зазначений будинок та земельна ділянка площею 0,0562 га була придбана [PERSON] та [PERSON] як подружжям під час їхнього шлюбу, тобто є їх спільною сумісною власністю в силу закону, їх частки у майні є рівними та складають по 1/2 частині кожному. Виділ у натурі частки із майна за життя [PERSON] подружжям здійснено не було. Після смерті [PERSON] [INFO] , його дружина, [PERSON] у встановлений законом строк зверталася до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу, Бережного О. С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою - [ADDRESS] , а також свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, а саме на 1/2 частку у приватній власності на вищевказаний житловий будинок та отримала Постанову про відмову у вчинення нотаріальної дії від 25 червня 2015 року, оскільки за життя [PERSON] було залишено заповіт на ім`я [PERSON] (а.с. 46, 123- 163, том 1). Таким чином, виходячи із встановлених обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] , на момент її смерті, належала 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою - [ADDRESS] та 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0562 га, що розташована за адресою - [ADDRESS] , як частка у спільному сумісному майні подружжя з її чоловіком, [PERSON] . У зв`язку з тим, що 16 березня 2015 року, [PERSON] було складено заповіт на ім`я позивача - [PERSON] який було посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Книгіною О. А., реєстровий № 172, [PERSON] має право на спадкування майна, що залишилося після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , але не може реалізувати своє право через вищезазначені обставини. З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved