Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON]. .звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] сільської ради про визнання права власності на майно. Вимоги заявленого позову мотивовано тим, що 15.03.1996 року помер батько позивачки-Товт [PERSON]. Після його смерті, відкрилась спадщина на належне йому за життя майно, в тому числі, на житловий будинок, який розташований в с.Карачин, вул.Миру 25 (бувший №14), Виноградівського району відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 31.01.1997 року на підставі розпорядження голови Виноградівської райдержадміністрації №34 від 31.01.1997 року. Спадкоємцем за законом першої черги до майна померлого у відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року є донька померлого - позивачка [PERSON] Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає. Після смерті батька, позивачка [PERSON] в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за законом першої черги (ст.529), а також у відповідності до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняла, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини. Так, 13.12.2017 року, позивачка звернулася до Виноградівської державної нотаріальної контори для видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, але нотаріусом було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок і реєстрації права власності за спадкодавцем та розяснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду. Позивач [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена своєчасно, в судове засідання не зявилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що вимоги позову підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради, про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений своєчасно, в судове засідання не зявився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення заявленого позову. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.5 ЦПК) суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12, 13, 78, 81, 82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні встановлено, що 15.03.1996 року помер батько позивачки-Товт [PERSON]. Після його смерті, відкрилась спадщина на належне йому за життя майно, в тому числі, на житловий будинок, який розташований в с.Карачин, вул.Миру 25 (бувший №14), Виноградівського району відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 31.01.1997 року на підставі розпорядження голови Виноградівської райдержадміністрації №34 від 31.01.1997 року. Спадкоємцем за законом першої черги до майна померлого у відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року є донька померлого - позивачка [PERSON] Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає. ВССУ в своєму узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року відзначив, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Після смерті батька, позивачка [PERSON] в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за законом першої черги (ст.529), а також у відповідності до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняла, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, а саме, здійснила поховання батька, продовжувала користуватись спадковим будинком, робила у ньому ремонти та проживаю інколи в такому по теперішній час. В названому вище узагальненні ВСС зазначив, що відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності, зокрема, на споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином, з підстав передбачених ст.549 ЦК України (1963 р.), позивачка прийняла спадщину, однак не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться в с.Карачин, вул..Миру,25 (бувший №14), Виноградівського району, який належав її померлому батьку [PERSON].на праві приватної власності, оскільки на даний час відсутні правовстановлюючі документи на нього, позаяк на момент його побудови існував інший порядок узаконення прав на нерухоме майно в сільській місцевості, однак дані документи обовязково необхідно подати нотаріусу для оформлення права на спадщину та видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися д осуду з правилами позовного провадження. Так, 13.12.2017 року, позивачка звернулася до Виноградівської державної нотаріальної контори для видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, але нотаріусом було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок і реєстрації права власності за спадкодавцем та розяснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду. Спадковий будинок був побудований у 1976 році, на спеціально відведеній для цієї мети земельній ділянці, що, крім іншого, підтверджується Технічним паспортом, виданим КП «Виноградівське РБТІ», Довідкою КП «Виноградівське РБТІ». Як вбачається із довідки виконкому [PERSON] сільської ради Виноградівського району за №333 від 06.12.2017 року, згідно записів з по господарської книги, особовий рахунок №282, житловий будинок, який розташований с.Карачин, вул.Миру 25 бувший,14, Виноградівського району, рахується за [PERSON], який 15.03.1996 року помер. Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро Як випливає з цього нормативного акту, запис у по господарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Outcome: approved