Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнати договору купівлі-продажу частково не дійсним та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку. На підставу своїх вимог посилаючись на те, що до 2002 року вона проживала однією сім'єю разом зі своїми батьками,братом та бабусею,відповідачкою за даним позовом - [PERSON] за адресою [ADDRESS], вели спільне господарство, мали спільний бюджет, інтереси - як звичайна сім'я. 10 червня 2002 року вони купили будинок в с. Кир'яківка та оформили його на відповідачку. Оскільки відповідачка неодноразово намагалася виселити позивачку з дітьми з вищезазначеного будинку,просить суд визнати укладений між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] договір купівлі-продажу частково недійсним та визнати за нею право власності на 1/2 частину даного житлового будинку. Мотивом даного прохання є той факт, що купівля-продаж даного дому здійснювалася за частину коштів від проданого дому за адресою [ADDRESS] і за частину коштів її батьків. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача,який діє на підставі довіреності від 24.07.2014року [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Вислухавши сторони,дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу серія АЕК №793114 від 10.06.2002року [PERSON] продала ,а [PERSON] купила житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами,що знаходиться в [ADDRESS]. Даний договір зареєстрований в реєстрі за №1254. Позивач посилається в позові на ст.60ЦК УРСР (1963року) та ст.217 ЦК України(2004року), які не містять підстав для визнання договору частково недійсним. Відповідно до ст.60 ЦК УРСР(1963року) недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. Згідно ст.217 ЦК України (2004року)недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Так, за змістом статей 215 та 216 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова №9) само по собі визнання недійсним виконаного правочину не призводять до реального відновлення порушеного права. Фактично, заявляючи позов про визнання оспорюваного правочину недійсним, особа має на меті подальше повернення майна, переданого за таким правочином. Проте норма частини 1 статті 216 ЦК не може бути застосована щодо повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. Правовідносини, що виникли між дійсним власником та третьою особою є речово-правовими, в яких не можуть застосовуватись способи захисту, встановлені для зобов'язальних правовідносин, якими, зокрема, є правовідносини між сторонами угоди (постанова Верховного суду України від 25 квітня 2012 року у справі №6-25цс12, постанова Верховного суду України від 7 листопада 2012 року у справі №6-107цс12 та інші, ухвалені в порядку статті 355 ЦПК ). У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом віндікаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України. Витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності, а також скасування попередньої реєстрації ( пункт 10 Постанови №9). Отже, обраний позивачкою [PERSON]спосіб захисту порушеного права - визнання недійсною угоди, стороною якої вона не була, не відповідає характеру правовідносин, що склались між нею та покупцем [PERSON] Згідно положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, аналізуючи надані докази у їх сукупності приходить до висновку що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не зазначено жодної обставини, яка є передбаченою законом підставою вважати, що договір укладений між відповідачем та [PERSON] є недійсним, а посилання позивача суд вважає не доведеними та не підтвердженими належними доказами. На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів, а позивач не довела, що договір є недійсним, тому суд повністю відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог, при цьому не приймає до уваги докази, які не стосуються предмета доказування і не мають значення для вирішення справи.

Outcome: dismissed