Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України без згоди батька, обґрунтовуючи позов тим, що їхня дитина потребує оздоровлення (лікування), систематичного перебування на морських курортах, особливо після перенесених дівчинкою у 2015 році хвороб, у зв'язку із чим відбулося погіршення стану її здоров'я і вона часто хворіє, проте відповідач не надає у позасудовому порядку згоди на виїзд малолітньої доньки за кордон та не пропонує відпочинку для неї в Україні. Тому позивач, змінивши предмет позову заявою від 19.07.2017, просить суд надати їй дозвіл на багаторазові короткочасні поїздки її доньки - [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] до Арабської республіки Єгипет (Єгипет) строком на два тижні у період 25.09.2017 - 15.10.2017, 25.02.2018 - 15.03.2018, 18.03.2019 - 07.04.2019; до Фінляндської республіки 20.12.2018 - 15.01.2019; до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії у період 20.04.2019 - 12.05.2019; до Королівства Іспанія (Іспанія) у період 25.07.2019 - 25.08.2019; до Домініканської Республіки у період 21.10.2019 - 10.10.2019. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце судового засідання був належним чином повідомлений, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Представник Печерської районної у м. Києві державної адміністрації в особі Служби у справах дітей в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду була подана заява про розгляд справи за відсутності їхнього представника. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому [INFO] народилася донька [PERSON], яка після розірвання шлюбу батьків проживає разом з матір'ю (позивачем) /а. с. 3/. Як вбачається з копій виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, довідки дитячої клінічної лікарні № 7 від 13.11.2015 [PERSON], перебувала з 04.02.2015 по 20.02.2015, з 13.06.2015 по 15.06.2015, з 12.11.2015 по 20.11.2015 на лікуванні у дитячій клінічній лікарні № 7 м. Києва /а. с 10-13/. Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2016 року позивач звернулася до відповідача із письмовою заявою про надання останнім дозволу на перетин державного кордону України малолітньою донькою [PERSON] для тимчасового виїзду дитини на оздоровлення (відпочинок). 29.01.2016 відповідач направив на адресу позивача лист, в якому повідомив, що відмовляє у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон на оздоровлення (відпочинок), посилаючись на створення позивачем перешкод для нього у спілкуванні з донькою, приховуванні її, забороні в отриманні інформації стосовно стану здоров'я дитини, даних про заплановану подорож, які зазначені в його листі. Зі змісту вказаного листа вбачається, що відповідач витребовував від позивача інформацію щодо договору з туристичною фірмою про надання туристичних послуг (яким врегульовані всі питання умов перельоту/переїзду, умов перебування у країни), а також з інших питань, пов'язаних з перебуванням дитини за кордоном /а. с. 14/. Враховуючи змісту листа відповідача від 29.01.2016, суд приходить до висновку, що дії відповідача суперечать інтересам малолітньої доньки, оскільки позбавляють її права на короткостроковий виїзд для оздоровлення (відпочинок) за межі України. 03.05.2017 позивачем подано за місцем роботи відповідача інформацію щодо стану здоров'я доньки [PERSON], що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Національного антикорупційного бюро. У подальшому 04.07.2017 позивач направила за адресою місця роботи відповідача листа, датованого 29.06.2017, щодо його батьківських обов'язків стосовно малолітньої доньки у частині організації її оздоровлення (відпочинку) влітку 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Також позивач 12.07.2017 направила засобами поштового зв'язку листа відповідачеві щодо надання його згоди на виїзд доньки за путівкою до Єгипту з 26.04.2017 по 07.05.2017 разом з копією договору про надання туристичних послуг № 1404 від 14.04.2017 ТОВ «Мандрія». Як вбачається з наданих позивачем копій конвертів та рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, відповідач за адресою, яку вказував, як місце фактичного проживання, за адресою місця реєстрації поштову кореспонденцію не отримував, вона поверталася відправникові за закінченням встановленого строку зберігання. В обґрунтування своїх доводів, відповідачем наведено листи від 04.04.2014 завідуючої амбулаторією № 9 по обслуговуванню дитячого населення КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Печерського району м. Києва» [PERSON] та від 24.03.2014 № 148 заступника директора КНП «ЦПМСД» [PERSON], змістом яких не спростовується твердження позивача щодо необхідності малолітній дитині в оздоровленні та відпочинку, який має можливість організувати та забезпечити позивач /а. с. 82, 83/. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території країни, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батькам, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з статтею 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Згідно з пунктом 3 ч. 2 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Виходячи зі змісту частини 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Крім того, ст. 1 ч. 3 Конвенції прав дитини від 20.11.1989, встановлено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що сторони не можуть узгодити питання виїзду за кордон їхньої спільної малолітньої доньки, яка потребує оздоровлення та відпочинку, у зв'язку із станом здоров'я, неприязні стосунки між позивачем та відповідачем, на даний час та у подальшому впливатимуть на інтереси дитини та мають негативний характер, у зв'язку із відмовою у наданні у встановленому порядку згоди батька дитини на її виїзд за кордон, позивач не може оформити документи для виїзду малолітньої доньки за межі України, тому суд вважає вимоги позивача обґрунтованим та такими, що не суперечать інтересам дитини, а лише сприяють забезпеченню її оздоровлення (відпочинку) та гармонійного, духовного та морального розвитку, відтак позов підлягає задоволенню. Суд вважає, доведеним, що баланс інтересів батька та законних та обґрунтованих інтересів неповнолітньої дитини буде дотримано у разі дозволу судом на виїзд дитини за межі України для оздоровлення (відпочинку). Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача суму сплаченого нею судового збору у розмірі 551,21 грн.

Outcome: approved