Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] про припинення трудового договору та зняття його з реєстрації у державній службі зайнятості і просила: припинити трудовий договір від 01 лютого 2005 року, який укладений між сторонами і зареєстрований в Луганському МЦЗ; спонукати Харківський міський центр зайнятості до здійснення дій, спрямованих на зняття з реєстрації трудового договору від 01 лютого 2005 року, зареєстрованого Луганським міським центром зайнятості за № 14832 з 19.07.2016 року. Під час розгляду справи позивач вточнив позовні вимоги і просив зобовязати третю особу - Харківський міський центр зайнятості зняти з реєстраційного обліку трудовий договір від 01 лютого 2005 року, зареєстрований Луганським міським центром зайнятості. Позивач в судовому засіданні позов підтримав і вточнив, що просить розірвати трудовий договір на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідач в судове засідання не прибув. Представник третьої особи у судовому засіданні покладався на розсуд суду. Вислухав позивача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, оцінив надані позивачем докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… Судовим розглядом встановлено, що 01 лютого 2005 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено трудовий договір, який було зареєстровано у Луганському міському центрі зайнятості, про що був зроблений відповідний запис у трудовій книжці позивача за № 11 про прийняття на роботу на посаду головного бухгалтера. Наведені обставини встановлені судом на підставі копії трудової книжки позивача (а.с. 2). У звязку з проведенням антитерористичної операції на території Луганської області позивач був змушений припинити роботу та тимчасово переїхати проживати до м. Харкова. На теперішній час внаслідок збройного конфлікту ФОП [PERSON] не працює і припинити укладений з ним трудовий договір та оформити своє звільнення позивач можливості не має. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Статтею ст. 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; 5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав; 6) працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи. Згідно ч. 6 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України, які переселилися з тимчасово окупованої території та не звільнилися з роботи (не припинили інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) на тимчасово окупованій території, для набуття статусу безробітного та отримання забезпечення та соціальних послуг за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття можуть припинити трудові відносини або підтвердити факт припинення таких відносин (іншого виду зайнятості) у судовому порядку за місцем свого перебування. Розгляд цивільних справ щодо встановлення юридичних фактів проводиться судами в порядку окремого провадження та у відповідності до приписів глави 6 розділу IV ЦПК України. Також суд зазначає, що в позові викладені позовні вимоги до Харківського міського центру зайнятості про зобовязання зняти позивача з обліку, але ця юридична особа в якості відповідача у справі позивачем не вказана. Вирішення питання щодо прав і обов'язків особи, яка не приймала участі у вирішенні цивільно-правового спору в якості його сторони, суд вважає за неможливе. На підставі встановлених судовим розглядом обставин суд дійшов висновку про те, що припинення трудового договору не відносить до компетенції суду, оскільки здійснюється сторонами такого договору у позасудовому порядку, а питання щодо зобов'язання зняття такого договору з реєстрації у державній службі зайнятості повинно вирішуватися за умови пред'явлення до Державної служби зайнятості окремого позову в порядку адміністративного судочинства. Відповідно до ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 224 - 226 ЦПК України, ст. ст. 36, 38, 232 КЗпП України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України», суд -

Outcome: dismissed