Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог Головне Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку місця проживання, який обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 09.10.1995 року, вона є власником 1/3 частини житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташованими за адресою: м. Кривий Ріг вул. Вахтангова 20. 25.10.2010 року в зазначеному житловому будинку була зареєстрована її племінниця [PERSON], яка фактично ніколи у цьому будинку не мешкала, жодних речей не завозила, ніколи не сплачувала жодних комунальних витрат за цей будинок, а саме на неї додатково нараховуються комунальні платежі, які саме позивачка змушена сплачувати самостійно. На неодноразові звернення позивачки до своєї племінниці з проханням самостійно знятися з реєстраційного обліку, вона добровільно робити це не бажає. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд винести рішення, яким визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим будинком № 20, що розташований по вул. Вахтангова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, знявши їх з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Позивач в судове засідання не зявилася, надав суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася неодноразово, належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, тому, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та зі згоди позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи - ГУ Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, також не зявились до суду, про дату та час судового розгляду справи повідомлені належним чином. 26.07.2016 року судом було отримано заяву де вказано, що з 4 квітня 2016 року в Україні змінилися правила реєстрації місця проживання, в звязку з внесенням змін до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та затвердженням нових\~Правил реєстрації місця проживання\~(Постанова КМУ №207 від 02.03.2016 р.). Головною відмінністю нового порядку стало те, що реєстраційні дії тепер здійснюють не органи міграційної служби як було раніше, а органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п.3 Правил реєстрації місця проживання реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради або сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), а тому про прийняте рішення просили суд у подальшому повідомляти Відділ реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-міської районної у місті ради. (а.с.14) Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 09.10.1995 року, вона є власником 1/3 частини житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташованими за адресою: м. Кривий Ріг вул. Вахтангова 20 (а.с.6,7). 25.10.2010 року в зазначеному житловому будинку була зареєстрована її племінниця [PERSON], яка фактично ніколи у цьому будинку не мешкала, жодних речей не завозила, ніколи не сплачувала жодних комунальних витрат за цей будинок, а саме на неї додатково нараховуються комунальні платежі, які саме позивачка змушена сплачувати самостійно (а.с.4,5,10). На неодноразові звернення позивачки до своєї племінниці з проханням самостійно знятися з реєстраційного обліку, вона добровільно робити це не бажає. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст. 150 Житлового Кодексу України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обовязків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином вбачається, що інакше як з допомогою суду позивачка не зможе захистити свої права, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved