Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просила стягнути на її користь аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 гривень щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини з подальшою індексацією згідно з чинним законодавством; стягнути з відповідача збитки у вигляді витрат на оплату юридичних послуг у розмірі 9370, 00 грн. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог зазначила, що вона 10.01.2010року по 04.07.2016року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . Шлюб було розірвано рішенням суду від 04.07.2016року. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу з відповідачем, вона з сином проживає окремо, дитина повністю знаходиться на її утриманні. Відповідач не приймає участі у розвитку дитини, не стабільно допомагає фінансово. Відповідач є здоровим та працездатним, та взмозі сплачувати аліменти у розмірі 5000 грн. на дитину, інших осіб на утриманні у нього не має. Крім того, позивач посилаючись на ст.22 ЦК України вказала, що зазнала збитки у вигляді витрат на професійну юридичну допомогу у розмірі 9370, 00 грн. Ухвалою суду від 01.06.2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому просить задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково та стягнути з нього аліменти на утримання сина у розмірі 1 500, 00 грн. щомісячно, в задоволенні іншої частини позовних вимог, в тому числі щодо стягнення з нього витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 9370, 00 просить відмовити. Зазначає, що стягнення з нього аліментів на утримання сина у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно є необґрунтованим. Позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте фактично проживає в м. Києві разом із їх сином, точна адреса її фактичного місця проживання не відома, оскільки [PERSON] приховує її. Про те, що позивач проживає в м. Києві, він дізнався від їх сина. Протягом всього часу окремого проживання він піклується про дитину, проводить з сином час, допомагає йому з навчанням, грає з ним у шахи та інші інтелектуальні ігри, також періодично купує для нього необхідні речі, одяг, іграшки, книжки, продукти харчування та кожного місяця перераховує на картковий рахунок [PERSON] , та особисто на картковий рахунок сина, грошові кошти на його утримання в розмірі від 200 грн. до 1 500 грн. Проте позивача не влаштовує такий спосіб утримання ним сина. Домовленості щодо порядку та способу виконання ним даного обов`язку між ними не досягнуто. Так, внаслідок тривалих спортивних травм йому було постановлено діагноз «дегенеративні зміни менісків, ексудативно-проліферативний синовіт, дифузний лигаментит медіальної зв`язки». У зв`язку з хворобою він постійно отримує необхідне медичне лікування у вигляді медикаментозної терапії, фізіотерапії, та постійного лікарського нагляду, на що витрачає значні кошти, про що позивачу добре відомо. Таким чином, його стан здоров`я не дає йому об`єктивної можливості сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно. Крім того, він зареєстрований як фізична особа-підприємець з 2005 р., але внаслідок ситуації, що склалася в Україні у зв`язку з карантинними заходами (пандемією covid 19) та економічною кризою, та приймаючи до уваги його хворобу, через яку він практично втратив можливість працювати та заробляти кошти. Загальна сума його доходу за 2020 рік склала 2 078 грн., протягом першого півріччя 2021 р. доходів він взагалі не отримував. В трудових відносинах з жодним роботодавцем він не перебуває, інших джерел доходу не має, тому вважає, що обґрунтований, розумний, та справедливий розмір аліментів на утримання дитини необхідно встановити в розмірі 1 500,00 грн. щомісячно, що буде цілком відповідати інтересам дитини. Також зазначає що його батьки, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є пенсіонерами, ніде не працюють, оскільки є непрацездатними та знаходяться на його повному матеріальному утриманні. Крім того, його мати, [PERSON] , є тяжко хворою людиною, та потребує постійного лікарського нагляду і регулярного медичного обстеження. Всі витрати на медичні обстеження та лікування матері він несе самостійно. Крім того, вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у даній справі не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо відшкодування з нього судових витрат на правничу допомогу. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.01.2010 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.07.2016року було розірвано. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Факт проживання малолітнього сина з позивачем стороною відповідача не оспорено. Також, судом встановлено, що відповідач [PERSON] має батьків, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які є пенсіонерами Мати відповідача [PERSON] має захворювання. Відповідно до повідомлення ГУ ДПС Харківській області від 29.06.2021року, [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець з 2005 р., згідно поданої декларації платника єдиного податку - фізичної особи підприємця за 2020 рік [PERSON] отримав дохід - 2078,28грн., а за 1 квартал 2021, доходів не отримував. Крім того, як на підтвердження утримання сина, відповідачем [PERSON] надано копії дублікатів квитанцій щодо перерахунку грошових коштів [PERSON] на рахунок позивача [PERSON] та сина [PERSON] за період 2019-2020рр. Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ст. 182 СК України при визначенні аліментів суд враховує: 1/ стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2/ стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3/ наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4/ інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ст. 191 ч. 1 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років становить із 1 січня 2021 року - 2395 грн; із 1 липня 2021 року - 2510 грн; із 1 грудня 2021 року - 2618 грн. Частиною 2 ст. 180 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини, як убачається з матеріалів справи, між сторонами у справі немає, тому у позивача є підстави для звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст.181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ураховуючи, що дитина проживає спільно з матір`ю, яка нею опікуються постійно, і об`єктивно несе більші витрати на її утримання, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, потреби дитини, матеріальний стан відповідача, стан його здоров`я, наявність батьків-пенсіонерів, суд дійшов висновку про встановлення розміру аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. 00 коп. щомісячно, до повноліття дитини. Аліменти стягувати від дня пред`явлення позову, а саме з 24.05.2021року. Зазначене не позбавляє сторони в подальшому при зміні обставин, передбачених ст.192 СК України звернутись до суду про зміну розміру аліментів. Що стосується вимог про стягнення з відповідача збитків у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 9370, 00 грн., то суд зазначає наступне. Постановою Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у п. 2 роз`яснено, що згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. За своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 у справі № 6-15773св09. У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19). Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Законодавством не передбачено правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства, а тому посилання позивача на ст. 22 ЦК України є безпідставним. Разом з тим, відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1-6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року, № 5076-VIгонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Разом з позовною заявою [PERSON] подано договір №М-814 від 14.05.2021 укладений з ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» в особі касира - адміністратора Харченко О.С. Згідно п.4 підпункту 4.1. договору вартість надання юридичних послуг становить 9370,00 грн. Згідно акту про надання юридичних послуг від 18.05.2021 року ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» [PERSON] була надана правова допомога шляхом правового аналізу, заснованого на матеріалах справи, складання проекту позовної заяви до суду про визначення місця проживання дитини, складання проекту позовної заяви до суду про стягнення аліментів, складання проектів клопотання. У зазначеному акті виконавцем надання юридичних послуг позивачці визначено ТОВ ««Харківський центр правової допомоги населенню». Акт від імені виконавця підписано касиром адміністратором [PERSON] . Так, касир -адміністратор не є адвокатом, оскільки вказана особа є лише уповноваженою від юридичної особи і діє в межах наданих їх Генеральним директором Іварівським Д.В. повноважень. Такими чином, позивачкою не доведено, що нею було отримано правову допомогу, оскільки а ні з договору а ні з акту виконаних робіт не вбачається, що виконавцем робіт є адвокат або особа, яка за законом має правом на надання юридичних послуг. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року№ 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги особою, яка надає таку допомогу професійно. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог [PERSON] про стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial