Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Тернопільського відділення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України», [PERSON] , третя особа- [PERSON] про визнання договору поруки недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що 21 липня 2020 року ій стало відомо, що 26 квітня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Надія України» в особі Тернопільського відділення ТОВ «Фінансова компанія «Надія України», як кредитором з однієї сторони, фізичною особою-підприємцем [PERSON] та фізичною особою- підприємцем [PERSON] , як поручителями з іншої сторони було укладено Договір поруки№3, за умовами якого поручителі на добровільних засадах зобов`язалися відповідати перед кредитором за виконання [PERSON] своїх зобов`язань, що випливають з договору кредиту № ДК 4-2 від 26 квітня 2018 року. Вказана інформація позивачу стала відома під час того, як вона стала свідком телефонної розмови свого чоловіка [PERSON] із представником ТзОВ «Фінансова компанія «Надія України», який у грубій формі висловлював претензії щодо того, коли [PERSON] буде погашати заборгованість за кредитним договором, поручителем якого він виступив згідно договору поруки на підставі рішення Господарського суду Тернопільської області від 06 липня 2020 року № 921/501/19. Вважає, що договір поруки підлягає визнанню його недійсним з огляду на те, що внаслідок його укладення істотно порушені її майнові права, сім`ї в цілому, у тому числі, права на достатній життєвий рівень, на власність, на житло та договір поруки фактично створює обов`язки не лише для [PERSON] , а й для неї, як його дружини, оскільки задля погашення заборгованості перед ТзОВ «Фінансова компанія «Надія України» останнє має право звернути стягнення на майно поручителя - [PERSON] , яке є їхньою спільною сумісною власністю, що набуте ними як подружжя за час шлюбу. Зазначає, що договір поруки виходить за межі дрібного побутового та був укладений без її згоди, а сама угода істотно порушує права подружжя та сім`ї, законні інтереси та може призвести до збитків у майбутньому, такий правочин суперечить цивільному та сімейному законодавству, що є підставою для визнання його недійсним. З наведених підстав просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 10 листопада 2020 було відкрито провадження у справі та було постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідно до відзиву на позовну заяву представник відповідача Тернопільського відділення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» позов не визнає, вважає припущення, твердження та думки позивача, викладені у позовній заяві помилковими, необґрунтованими та просить у його задоволенні відмовити. Вказує, що договір поруки №3 від 26 квітня 2018 року було укладено ТзОВ «Фінансова компанія «Надія України» з фізичною особою- підприємцем [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , таким чином, твердження позивача, що договір поруки створює обов`язки для неї як для дружини не відповідає дійсності, оскільки чинне законодавство передбачає межі відповідальності ФОП. Зазначає, що оскільки договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб , крім сторін договору, є способом забезпечення виконання зобов`язань і не носить майнового характеру, визнання договору поруки недійсним з підстав неотримання згоди дружини поручителя на укладення договору поруки є безпідставним. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Сагайдак В.В. позов підтримав з мотивів, наведених у ньому та просить його задовольнити. Представник відповідача Тернопільського відділення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, де вказала, що позов не визнає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позицію представника позивача та з урахуванням позиції представника відповідача, висловленої у відзиві на позов, вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з таких підстав. Судом встановлено, що 26 квітня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» з однієї сторони та фізичною особою- підприємцем [PERSON] та фізичною особою -підприємцем [PERSON] з іншої сторони укладено договір поруки №3, відповідно до якого поручителі (ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] ) на добровільних засадах зобов`язалися відповідати перед кредитором ТОВ Фінансова компанія «Надія України» за виконання [PERSON] своїх зобов`язань, що випливають з Договору кредиту №ДК 4-2 від 26 квітня 2018 року. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області між [PERSON] та [PERSON] 26 грудня 2002 року укладено шлюб, актовий запис №1878. Дійсно, в судовому засіданні встановлено, що чоловік позивача [PERSON] уклав договір поруки від 26 квітня 2018 року в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед ТОВ «Фінансова компанія «Надія України» за договором Договору кредиту №ДК 4-2 від 26 квітня 2018 року. Також встановлено, що такий договір укладений без письмової згоди позивача. Разом з тим, суд вважає, що для укладення договору поруки згода позивача законом не передбачена, а тому доводи про порушення її прав є безпідставними. Так, відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України та ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Під майном згідно з ч.1 ст.190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов`язки. На підставі ч.4 ст.65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї. Так, відповідно до положень стаття 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Статтею 554 ЦК України передбачені правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, зокрема у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно ст. 368, 369 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, а у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Тобто аналіз зазначених норм діючого законодавства України, свідчить про те, що вони регулюють таку складову частину права власності як право розпорядження. Розпорядження означає вчинення стосовно речі дій, що визначають її юридичну або фактичну долю. Це може бути відчуження речі, знищення речі, відмова від неї, передача в заставу тощо. Таким чином, правила зазначених статтей не можуть бути застосовані до спірного договору поруки, оскільки за своєю природою договір поруки не є договором розпорядження майна, не є договором відчуження майна, оскільки він укладається з метою забезпечення дійсної вимоги і не має на меті відчуження майна або майнових прав поручителя чи обмеження в розпорядження ним. Окрім того, суд звертає увагу га те, що предметом спірного договору є зобов`язання фізичної особи - підприємця [PERSON] відповідати перед ТОВ Фінансова компанія «Надія України» за виконання [PERSON] своїх зобов`язань, що випливають з Договору кредиту №ДК 4-2 від 26 квітня 2018 року. Відповідно до ст..50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Згідно ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Як вбачається з ст..52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Таким чином, оскільки в оспорюваному договорі поруки від 26 квітня 2018 року [PERSON] поручився особисто, як фізична особа-підприємець, за виконання зобов`язань по кредитному договору, а не виступив як майновий поручитель, то згода дружини на його укладення не потрібна. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок особисто. Тому, при укладенні спірного договору поруки у позивача перед ПАТ ТОВ Фінансова компанія «Надія України» не виникло жодного зобов`язання, за яким би вона відповідала належним їй майном, а відповідно і не порушені її права. Згідно з ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а також моральних засад суспільства. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності , суд приходить до висновку що під час укладення договору поруки від 26 квітня 2018 року норми чинного законодавства України порушені не були, а тому підстави для визнання даного договору недійсним відсутні. У зв`язку з відмовою в позові відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується.

Outcome: dismissed