Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, який в послідуючому уточнила. В обґрунтування своїх вимог позивач послалася на те, що 27.05.2009 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір дарування, відповідно до якого вона подарувала своєму синові [PERSON], належний їй будинок, що розташований за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Пуріна, 71. Посилаючись на вимоги ч.5 ст. 203,\~215, 216, ч.1 ст. 229 ЦК України та те, що вона є особою похилого віку, підпис в договорі не ставила, оскільки як слідує з положень договору вона є неписемна і на її особисте прохання договір підписав [PERSON], якого вона бачила один раз в житті, наміру відчужувати будинок в неї не було, так як іншого житла вона не має, а при укладанні вказаного договору вона вважала, що вказаний правочин є заповітом і лише нещодавно, коли стали приходити покупці, які повідомили, що на сайті Інтернету міститься оголошення про продаж її будинку, позивач просила суд визнати вказаний вище договір дарування недійсним та повернути їй будинок у власність. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та посилаючись на обставини, викладені в позові просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причин неявки суду не повідомив, в звязку з чим за згодою позивача, ухвалою суду від 13.10.2015 року прийнято рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши позивача, її представника, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що будинок, що розташований за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Пуріна, 71, на підставі Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідчених державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] 01.06.2007 року за реєстровим № 1-2669 та № 1-2671, зареєстрованих в комунальному підприємстві «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу під № 79-30, запис 18447 належав на праві власності [PERSON]. У подальшому, 27.05.2009 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] за реєстром № 1067 був посвідчений договір дарування будинку, що розташований за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Пуріна, 71, згідно якого [PERSON] подарувала вказаний будинок [PERSON], право власності якого було зареєстровано Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 07.07.2009 року (а.с.4-7 копія договору дарування та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно). Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачка та її представник посилалися на те, що позивач є особою похилого віку, неписьменна, під час укладення договору дарування, який замість неї був підписаний іншою особою, яку вона бачила вперше, вважала, що вона складає заповіт на свого сина та належне їй єдине житло перейде у його власність після її смерті. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. В судовому засіданні встановлено, що у вищевказаному будинку, як на момент укладення спірного договору так і на теперішній час є зареєстрованою одна особа - позивач [PERSON] (а.с. 56-57 копія домової книги). Як вбачається з довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області відповідач [PERSON] зареєстрованим не значиться (а.с. 28 - довідка). З квитанцій про сплату комунальних послуг слідує, що комунальні послуги по будинку, розташованому за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Пуріна, 71, після укладення спірного договору дарування продовжувала сплачувати позивач [PERSON] (а.с. 11-12 копії квитанцій). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивача, під присягою кожен окремо, суду пояснили, що позивач, яка проживала і проживає у спірному домоволодінні, про те, що її син може продати будинок довідалася лише після того, як почали приходити покупці дивитися на будинок, а після укладення спірного договору не могла пояснити, який саме договір вона уклала з приводу її єдиного житла. Зазначені обставини, підтверджують те, що позивачка на момент укладення з відповідачем договору дарування, як сторона вказаного правочину помилилася, щодо часу набуття ним права власності на вказаний вище будинок, та відповідно набуття ним права розпоряджатися її єдиним житлом. Тобто вважала, що спірний договір є заповітом і її син набуте право власності на її нерухоме майно лише після її смерті . Таким чином суд приходить висновку, що в судовому засіданні знайшло підтвердження те, що позивачка, укладаючи спірний договір дарування помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто помилились щодо змісту правочину, тому існують підстави для визнання договору дарування недійсним з підстав ст. 229 ЦК України. Відповідно до положень ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Зважаючи на викладені обставини, суд приходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Також згідно ст. 88 ЦПК України, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню понесені нею судові витрати по сплаті судового збору, а саме 409,23 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved