Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 04.09.1997р. зареєструвала шлюб з відповідачем (актовий запис №1414). Від шлюбу мають сина [PERSON], 19.07.1999р. народження. Сім»я подружжя розпалася з причин різних поглядів на життя та життєві проблеми. Подружні відносини припинені і намірів їх поновлювати не має. Вважає, що шлюб носить формальний характер, а тому просить його розірвати без надання строку на примирення. Крім того, позивач зазначає, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання їхнього неповнолітнього сина, а тому, просить суд розірвати шлюб, укладений між сторонами; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON]; стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON], 1999р. народження в розмірі ? частини всіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення сином повноліття. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримала заявлені позовні вимоги і просила їх задовольнити. Зазначила, що сторони близько 5ти років не проживають однією сім»єю; не ведуть спільно господарство, у кожного своє життя, незважаючи на те, що вони проживають в одній квартирі. Строк для примирення просила не надавати. Крім того, пояснила, що відповідач настроює сина проти неї, що призводить до сварок; син до неї, як матері, ставиться не поважно. Вона є інвалідом 2 групи, отримує пенсію і утримує сина: купує йому речі, одяг, харчування. Вона не зверталася до органів опіки та піклування з приводу обмежень батька у її участі у вихованні, спілкуванні з сином; школу останнім часом не відвідувала з метою недопущення конфліктних ситуацій з батьком та сином.. Крім того, визнала факт, що син більше спілкується з батьком; вони разом готують їжу і харчуються, а коли батька немає вдома, то син харчується з нею; батько також матеріально утримує сина. Зазначила, що вирішити питання про стягнення аліментів з батька на утримання сина, їй потрібно, оскільки вона має наміри проживати разом з сином в своїй квартирі окремо без [PERSON] батька дитини. На даний час син проживає в окремій кімнаті квартири. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково: не заперечував проти розірвання шлюбу з позивачем і просив відмовити у задоволенні позовні в частині стягнення з нього аліментів на утримання сина. Зазначив, що спору щодо дитини між сторонами не існує. Він з сином ведуть спільно господарство; він як батько за свої кошти оплачує гуртки, музшколу, які відвідує син; оплачує йому лікування, купує одяг тощо. Вони разом з сином готують їжу, відпочивають на дачі. Всі кошти, які він отримує, витрачає на дитину. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що сторони 04 вересня 1997р. зареєстрували шлюбу (актовий запис №1414, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 04.09.1997р. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], 19.07.1999р. народження, про що свідчить свідоцтво про народження №056155. Відповідно до даних довідки від 13.10.2015р., виданої КП «Придніпровська СУБ» ЧМР в квартирі №52, що по вул.. Чигиринська, 40 в м. Черкаси зареєстровані :[PERSON] та її син [PERSON] Між тим, під час розгляду справи встановлено, що і відповідач [PERSON] фактично проживає у вказаній квартирі. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та Сімейним Кодексом України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Зясувавши обставини справи, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сімейних відносин сторони не підтримують протягом тривалого часу, вони не повязані спільним побутом та бюджетом, взаємні почуття між ними втрачені і примирення між сторонами неможливе. Крім того, на думку суду, подальше перебування їх у шлюбі буде шкодити їхнім інтересам, а тому підстав щодо надання терміну для примирення, не вбачається. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Частиною 2 ст. 112 СК України встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Крім того, позивач має право після розірвання шлюбу залишити прізвище [PERSON]. Отже, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина, то такі вимоги не можуть бути задоволені. Так, аліменти це обовязок утримання у визначених законом випадках одним членом сімї інших, які потребують цього. Згідно із ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (ст.182 СК України). Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст. 184 СК України). За положеннями ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. При визначенні розміру аліментів враховуються такі доходи платника аліментів як: основна заробітна плата, усі види доплат і надбавок до заробітної плати, премії та винагороди, пенсії, стипендії, допомоги по безробіттю, дивіденди та інші доходи, що передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року №146 Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб. З»ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, судом встановлено, що неповнолітню дитину - [PERSON] утримують як матір, так і батько, що не заперечується сторонами. Крім того, позивачем не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів, що син перебуває на її утриманні, потребує матеріальної допомоги, а відповідач батько дитини, - таку допомогу не надає або надає в меншому обсязі, ніж вона. Також, у розумінні ст. 3 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тобто, суд, за визначеними позивачем способами захисту, - відновлює вже порушені, невизнані або оспорювані права та інтереси особи і не може вирішувати, так звані, - «спірні правовідносини на майбутнє», тобто, які ще не виникли. Оскільки права позивача на майбутнє відповідачем не порушені, а тому позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на дитину, - задоволенню не підлягають. На підставі ст. 88 ЦПК України, необхідно з відповідача стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 487грн. 20коп., оскільки при подачі позову [PERSON] звільнена від сплати судового збору в зв»язку з тим, що є інвалідом 2 групи довічно, що підтверджується даними пенсійного посвідчення №258112260. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial