Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та її дитини [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що їй належить на праві власності будинок за адресою [ADDRESS] . Окрім неї в будинку зареєстровані [PERSON] та малолітня [PERSON] , проте останні в належному позивачу будинку не проживають з 2017 року і по теперішній час, оскільки між [PERSON] та сином позивача припинені сімейні відносини, у будинку відсутні їх особисті речі, перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинили. Оскільки реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу у повній мірі реалізувати своє право власності та розпоряджатися житлом, просить суд задовольнити її позов у повному обсязі. Позивач у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила суд його задовольнити. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що у будинку за адресою [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності, ніколи не проживала, оскільки постійно мешкає у с. Мефедівка Середино-Будського району Сумської області. [PERSON] мешкала за цією адресою разом з її сином [PERSON] , з яким перебувала у цивільному шлюбі, під час якого у них народилася дитина [PERSON] , у зв`язку з чим на підставі усної домовленості вона надала дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідачів у належному їй будинку. У квітні 2017 року шлюбні стосунки між [PERSON] та [PERSON] припинилися та остання залишила спірний будинок разом із дитиною, переїхавши на постійне місце мешкання у квартиру за адресою [ADDRESS] , яку придбав їй [PERSON] , раніше він також купив [PERSON] квартиру у м. Суми. На неодноразові вимоги добровільно знятися з реєстрації у належному позивачу будинку відповідач [PERSON] відмовлялася, спочатку поставивши умову про покупку їй [PERSON] квартири у м. Середина-Буда Сумської області, потім повідомила, що хоче частку у праві власності на спірний будинок. На даний час у цьому будинку мешкає [PERSON] з дружиною та двома дітьми. Вважає, що підстави, які існували для встановлення сервітуту, на даний час відпали. Також зауважила, що даним позовом вона просить визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, [PERSON] та [PERSON] , вказавши, що у прохальній частині позовної заяви по-батькові дитини помилково вказано як « [PERSON] ». Представник позивача підтвердив викладені позивачем обставини, просив позов задовольнити, також додав, що реєстрація відповідача [PERSON] у спірному будинку перешкоджає реалізації права позивача на отримання житлової субсидії. Крім цього у разі задоволення позову просив суд не стягувати з відповідачів судовий збір, а залишити дані витрати за позивачем. Відповідач відзив на позовну заяву не надала, але у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, підтвердивши, що вона та її дитина разом з позивачем у спірному будинку ніколи не мешкали; навесні 2017 року син позивача створив такі умови, що вона вимушена була із дитиною переїхати у квартиру за адресою [ADDRESS] , яку купила на власні кошти, так як неофіційно працює. Оскільки зараз вона не може влаштуватися на роботу, то планує дану квартиру здавати в оренду. Квартиру у м. Суми вона із сином позивача [PERSON] купили разом у цивільному шлюбі. Вважає, що дитина повинна бути прописана у належному позивачу будинку, при цьому таку позицію ніяким чином не обґрунтувала. Далі повідомила, що квартиру у м. Середина-Буда Сумської області хоче продати, щоб облаштувати квартиру у м. Суми. Представник третьої особи [PERSON] вважала за можливе позов задовольнити, оскільки права малолітньої дитини не порушуються. На обґрунтування такої позиції повідомила, що службою у справах дітей встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] з 2017 року у квартирі за адресою [ADDRESS] , яка належить відповідачу [PERSON] на праві власності, остання також має на праві власності квартиру у м. Суми. Таким чином, оскільки відповідачі вже більше трьох років не мешкають у спірному будинку, а [PERSON] має можливість зареєструвати місце проживання малолітньої дитини за фактичним місцем мешкання, права останньої порушені не будуть. Дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, допитавши свідків, суд дійшов до такого. Позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.04.2014 серії [NUMBER] та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.04.2014 №20179652 /а.с.13; 14-15/. У будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , [INFO] , та відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями сторінок будинкової книги за адресою [ADDRESS] та довідкою Середино-Будської міської ради Сумської області від 25.10.2019 за №2573 /а.с.10-11; 16/. З копії акта встановлення фактичного проживання громадян за однією адресою: [ADDRESS] , складеного 04.10.2019 за №2208 та підписаного ДОП Середино-Будського ВП ГУНП в Сумській області Бордачовим М.В., депутатом Середино-Будської міської ради Сумської області Вересоцькою І.В. та сусідами [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що [PERSON] за вказаною адресою зареєстрована, але з 30.03.2017 фактично мешкає за адресою [ADDRESS] /а.с.12/. У повідомленні про сплату рахунку за спожитий газ за вересень 2018 року, виданому ТОВ «Сумигаз збут» Шосткинський ВР Середино-Будська дільниця, споживачем природного газу за адресою [ADDRESS] вказана [PERSON] /а.с.17/. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що мешкає по [ADDRESS] з 2015 року. Стверджує, що відповідач [PERSON] з дитиною не проживає у будинку [ADDRESS] з 2017 року, на даний час за цією адресою мешкає син позивача [PERSON] з новою родиною. Позивача за даною адресою він не бачив. Інший свідок [PERSON] показав, що мешкає по [ADDRESS] з 2008 року. Відповідач [PERSON] з дитиною [PERSON] до березня 2017 року проживали за адресою [ADDRESS] , але бачив він їх рідко. Зараз за даною адресою мешкає син позивача [PERSON] з новою родиною. З наведених вище письмових доказів судом достовірно встановлено, що позивач є власником спірного будинку. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна (ч.2 ст.317 ЦК України). Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 386, 391 ЦК України власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, що і було зроблено позивачем, оскільки реєстрація відповідачів у належному їй будинку створює перешкоди у реалізації її права власності на нього. Разом з цим частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За ч.2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Як було встановлено судом у судовому засіданні позивач є власником спірного будинку, у якому зареєстрована, але не проживає, оскільки мешкає в іншому жилому приміщенні; її син перебував у цивільному шлюбі з відповідачем, під час якого у них народилася дитина [PERSON] , у зв`язку з чим останні були вселені до належного позивачу спірного житлового приміщення, яка як власник цього майна надала відповідачам право користуватися ним. Відповідачі спільно з власником у спірному будинку ніколи не проживали, спільним побутом пов`язані не були, що підтверджено відповідачем [PERSON] . Вселилися відповідачі у спірний будинок як члени сім`ї сина власника будинку та набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Оскільки відповідачі з власником будинку (позивачем) постійно разом у спірному будинку не проживали та спільного господарства на вели, вони не є членами сім`ї наймача у розумінні ст.64 ЖК УРСР. Отже право користування будинком позивача у [PERSON] та її дитини виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК УРСР, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно з приписами пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Позивач стверджує, що у належному їй будинку відповідачі не проживають приблизно з квітня 2017 року, оскільки шлюбні стосунки між її сином та відповідачем [PERSON] у той час припинилися. Крім письмових доказів, долучених до позовної заяви, судом також досліджено документи, долучені представником третьої особи, а саме: акт обстеження умов проживання від 11.02.2020 за адресою [ADDRESS] , згідно з яким у даному будинку проживають [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] /а.с.49/, а також акт обстеження умов проживання від 14.02.2020 за адресою [ADDRESS] , згідно з яким у даній квартирі проживають [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с.50/. Також згідно з копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 06.12.2019 за №191807554, [PERSON] з 23.03.2017 має на праві власності квартиру загальною площею 63,9 кв.м, житловою площею 39,4 кв.м за адресою [ADDRESS] , а також з 10.12.2013 квартиру загальною площею 50,3 кв.м, житловою площею 22,6 кв.м за адресою [ADDRESS] /а.с.51/. Відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 06.12.2019 за №191806239, [PERSON] має з 06.11.2017 на праві оренди земельну ділянку загальною площею 0,9672 га; будь-якого нерухомого майна останній на праві власності не має /а.с.52/. Крім цього рішенням Середино-Будського районного суду Сумської області від 13.06.2018 у цивільній справі №586/70/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Середино-Будської районної державної адміністрації Сумської області про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Сумської області від 18.09.2018, які долучені позивачем до матеріалів справи, встановлено факт проживання [PERSON] та її дитини [PERSON] з 29.03.2017 за адресою [ADDRESS] /а.с.76-83; 84-89/. Дане рішення відповідно до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України має приюдиціальне значення. Крім досліджених у судовому засіданні доказів, факт належності відповідачу [PERSON] на праві приватної власності квартир у м. Середина-Буда Сумської області та у м. Суми, а також факт того, що остання після припинення цивільного шлюбу з сином позивача разом із дитиною [PERSON] з кінця березня 2017 року почала мешкати за адресою [ADDRESS] підтверджено у судовому засіданні відповідачем [PERSON] . Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач не обґрунтувала свою позицію та не довела обставин, за яких вона та її дитина повинні бути зареєстровані у спірному будинку. Доказів того, що відповідачам чинилися перешкоди у користуванні спірним будинком, в матеріалах справи відсутні. За ч. 4 ст.81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Таким чином, оцінюючи докази у справі у їх сукупності, суд, встановивши, що [PERSON] та її дитина користувались спірним будинком зі згоди його власника [PERSON] під час дії сервітуту, але на даний час, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, дійшов висновку, що право користування [PERSON] та її дитиною [PERSON] чужим будинком за адресою [ADDRESS] , також припинилося та вони на обґрунтовану вимогу позивача повинні бути визнані такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком. У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вказана позиція суду відповідає висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, а саме: від 16.01.2019 у справі №243/7004/17; від 16.10.2019 у справі №243/9627/16-ц. Також суд враховує, що матеріалами справи підтверджено факт реєстрації на праві власності за відповідачем [PERSON] двох житлових приміщень, в одному з яких вона постійно мешкає разом із дитиною [PERSON] більше трьох років, отже малолітня дитина [PERSON] має право постійного користування іншим житлом. Суд звертає увагу, що батько дитини у спірному будинку не зареєстрований. Згідно з ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст. 29 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Отже, до досягнення дитиною 10 років її місце проживання може бути зареєстроване лише за місцем проживання батьків (або одного з них). Суд звертає увагу на висновок, що міститься у постанові Верховного суду від 10.07.2019 у справі №465/7083/13-ц, згідно з яким малолітні особи не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх непроживання у спірному житлі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Разом з цим судом під час розгляду цивільної справи №586/70/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Середино-Будської районної державної адміністрації Сумської області про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, що проживає окремо від неї, встановлено, що у спірному будинку мешкає [PERSON] з дружиною та двома дітьми, у будинку є лише одна обладнана дитяча кімната, яку зайняла донька дружини від першого шлюбу, малолітня дитина [PERSON] , яка постійно мешкає разом із матір`ю [PERSON] за іншою адресою, за місцем свого мешкання має власну дитячу кімнату. З урахуванням наведеного, беручи до уваги те, що у будинку, де мешкає батько, немає вільної дитячої кімнати для забезпечення нічного відпочинку [PERSON] , суд дійшов висновку про недоцільність перебування малолітньої [PERSON] у будинку за місцем мешкання батька у нічний час доби. Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що навіть у разі, якщо б малолітня [PERSON] мала можливість самостійно визначати місце свого мешкання, проживання у будинку, де мешкає батько з новою родиною, у повній порі не забезпечило б сприянню найкращих інтересів дитини. У той час, як встановлено судом, у квартирі [PERSON] за адресою [ADDRESS] чисто, просторо та охайно та за місцем проживання матері малолітня [PERSON] має власну кімнату, отже постійне проживання у цьому житлі сприяє забезпеченню найкращих інтересів дитини, її позитивному емоційному розвитку та благополуччю. На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі. Задовольняючи позов, суд виходить з того, що належне [PERSON] речове право - право власності, що охоплює право володіння, користування та розпорядження майном, не може бути обтяжене правом користування цим майном іншими особами, які фактично це право не реалізують. Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Позивач просила залишити витрати на сплату судового збору за нею. Оскільки суддя Теміров Ч.М. з 01.07.2020 по 06.07.2020 перебував у нарадчій кімнаті у справі № 590/486/19, повний текст рішення складено 06.07.2020.

Outcome: approved