Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1500,00 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення донькою повноліття, посилаючись на те, що відповідач добровільно надавати матеріальну допомогу відмовляється. Позивач у судовому засіданні позов підтримала і просила суд його задовольнити з підстав, викладених у ньому, а також зазначила, що відповідач має дохід, який дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, в якому вона просить стягнути на її користь. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, а саме у розмірі 727 грн. 50 копійок, посилаючись на те, що сума, яку просить стягнути з нього позивач, є завеликою та необґрунтованою. Також пояснив, що він займається адвокатською діяльністю та на даний момент його дохід є низьким і нестабільним. Крім того відповідач за рішенням суду сплачує аліменти на неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі свідоцтва про одруження, серії 1-ЖС №025514, виданого 16.09.2006 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, встановлено, що 16.09.2006 року сторони уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний запис за №707. Відповідно до свідоцтва про народження, серії 1-ЖС №104254, виданого 21.10.2008 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно з довідкою №1990 від 16.11.2015 року, виданої Єдиною абонентською службою разом з позивачем в квартирі №165, що розташована в буд. №15, по вул. Нагнибіди у м. Запоріжжя зареєстрована малолітня дитина [PERSON] та відповідач [PERSON] Відповідно до акту складеному начальником ЦОА ГКП «Основаніє» від 29.07.2015 року відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі, але не проживає там з 2014 року. Отже, судом встановлено, що на даний час дитина знаходиться на утриманні матері [PERSON] та проживає разом з нею. Добровільно відповідач [PERSON] матеріальної допомоги у розмірі, в якому просить позивач, на утримання дитини не надає, хоча є працездатним та займається індивідуальною адвокатською діяльністю. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обовязку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір та строки виплати аліментів, між позивачем та відповідачем не укладався. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі №6-35893св12). Відповідно до положень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №3 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, враховуючи вищевикладене, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, оскільки відповідач є працездатною особою, займається індивідуальною адвокатською діяльністю, згідно його пояснень має нерегулярний мінливий дохід, суд приходить до висновку, що аліменти на утримання дитини мають бути присуджені у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. На підставі ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Сторонами, як вбачається з матеріалів справи, не було надано доказів розміру нерегулярного доходу відповідача. Відповідно до заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2014 року відповідач сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 1 вересня 2015 року для дітей віком від 6 до 18 років становить 1455,00 гривень. У звязку з викладеним, враховуючи, що батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини, а також те, що дитина проживає разом з матірю, виходячи з принципу розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідач позов визнав частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 727,50 гривень щомісячно до досягнення останньою повноліття. Доказів того, що відповідач не в змозі сплачувати на дитину аліменти у зазначеному розмірі, останній суду не надав. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, зважаючи на те, що відповідач позов визнав частково, суд вважає за можливе задовольнити позов частково. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухваленорішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial