Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з частини будинку. Обґрунтовуючи свої вимоги, [PERSON] посилається на те, що вона є власником 3/4 частин будинковолодіння [ADDRESS] у м. Городище, Черкаської області. Власником 1/4 частини вказаного будинковолодіння є її колишній чоловік [PERSON] Починаючи з 09.10.2012 року вона не має можливості проживати у своїй частині будинку, оскільки там проживає відповідач [PERSON], який вигнав її та не допускає до будинку взагалі. Згідно рішення Городищенського районного суду від 10.06.2013 року, [PERSON] зобов'язаний усунути перешкоди в користуванні нею 3/4 частинами житлового будинку [ADDRESS] у м. Городище, Черкаської області, шляхом надання вільного, безперешкодного доступу до її частини будинку. Але, станом на 18.02.2014 року, [PERSON] не усунув перешкоди у користуванні нею своєю частиною будинку та не звільнив зайняту ним її кімнату. Враховуючи викладене, просить виселити [PERSON] з її 3/4 частин будинковолодіння [ADDRESS] у м. Городище, Черкаської області. Треті особи, що заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на частку у спільному майні. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, треті особи посилаються на те, що рішенням Городищенського народного суду від 14.11.1989 року виділено з колгоспного двору [PERSON] з двома неповнолітніми дітьми: дочкою [PERSON], [INFO], сином [PERSON] , [INFO], головою якого являється [PERSON] в [ADDRESS], Черкаської області. Зараз їхня матір стверджує, що вона є одноосібним власником 3/4 частин будинковолодіння [ADDRESS] у м. Городище, Черкаської області, тобто не визнає їхнє право на вказане житло, хоча вони приймають активну участь у веденні господарства, постійно користуються вказаним житлом та не мають іншого, на праві власності, житла. Вважають, що мають право на частку вказаного будинковолодіння, як члени колгоспного двору, а тому просять: визнати 3/4 частини будинковолодіння [ADDRESS] у м. Городище, Черкаської області спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнати за ними - [PERSON] та [PERSON] право власності на 2/4 частини будинковолодіння [ADDRESS] у м. Городище, Черкаської області. У судовому засідання позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали. Щодо вимог третіх осіб, де [PERSON] є відповідачем, то ні вона, ні її представник позову не визнали. Відповідач по первісному позову [PERSON] в засідання не з'явився в зв'язку з хворобою. В попередніх судових засіданнях позов не визнавав, щодо позову третіх осіб, то вважав, що він підлягає до задоволення. Представник відповідача підтримала позицію останнього. Третя особа [PERSON] заперечувала щодо задоволення первісного позову. Свої позовні вимоги до позивача по первісному позову [PERSON], підтримала повністю. Також, просила задоволити позов третьої особи [PERSON] Третя особа [PERSON] просив відмовити в первісному позові та задоволити його позовні вимоги та вимоги третьої особи [PERSON] до позивача по первісному позову [PERSON] Суд вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, третіх осіб, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які надані сторонами та були досліджені в судовому засіданні, вважає, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] та позов третьої особи [PERSON] до первісного позивача [PERSON] є не обґрунтованими, не підтвердженими належними доказами, а тому до задоволення не підлягають. Щодо позову третьої особи [PERSON] до первісного позивача [PERSON], то він є обґрунтованим, підтвердженим належними доказами, а тому підлягає до задоволення. В судовому засіданні встановлено, що позивач по первісному позову [PERSON] та відповідач [PERSON] є колишніми дружиною та чоловіком, шлюб між якими, на час розгляду справи, розірвано. Треті особи [PERSON] та [PERSON] - є їхніми дітьми. Рішенням Городищенського районного народного суду від 14.11.1989 року виділено з колгоспного двору [PERSON] з двома неповнолітніми дітьми: дочкою [PERSON], [INFO], сином [PERSON], [INFO], головою якого являється [PERSON] в [ADDRESS], Черкаської області. Згідно із зазначеним рішенням за [PERSON], виходячи з кількості членів колгоспного двору - чотири особи, визнано право власності на 3/4 частини господарства, оскільки з нею, з колгоспного двору вийшло і двоє дітей, які в даній справі є треті особи, що заявляють самостійні вимоги, [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 22.12.1995 року, № 20 ( зі змінами та доповненнями) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, які виникли раніше 15.04.1991 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбано до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена колгоспного двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Таким чином, при виділі [PERSON] з двома дітьми з колгоспного двору, їх частки, у виділених згідно рішення суду 3/4 частинах колгоспного двору були рівними і становили по 1/4 частині колгоспного двору, кожному, тобто, 1/4 частина [PERSON] і по 1/4 частині кожній дитині. На час виділення з колгоспного двору у листопаді 1989 року, третім особам [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], було, відповідно, 12 років і 6 років. Згідно із ст. 11 діючого на той час Цивільного кодексу УРСР, здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов'язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. Виходячи з приписів п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 22.12.1995 року, № 20 ( зі змінами та доповненнями) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» про те, що на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. 23.01.2001 року, третя особа [PERSON], досяг повнолітня і на підставі вищезазначених ст.11 Цивільного кодексу УРСР та п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 22.12.1995 року, № 20, мав три роки для звернення до суду, однак, цим правом не скористався. Трирічний термін закінчився 23.01.2004 року. 01.01.2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України. Згідно п.6 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Кодексу, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, що трирічний термін звернення до суду для [PERSON] закінчився після вступу в силу Цивільного кодексу України, при вирішенні його позову до [PERSON] слід застосовувати правила ЦК України про позовну давність. Згідно ч.2 та ч.3 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Беручи до уваги вищенаведене та те, що в судовому засіданні, ані первісний позивач [PERSON], ані її представник не заявили про застосування строків позовної давності, вимоги третьої особи [PERSON] підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог первісного позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про виселення з частини будинку, то суд прийшовши до висновку про задоволення позову третьої особи [PERSON] до первісного позивача [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на частку у спільному майні, вважає, що в позові слід відмовити, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, на час вирішення спору, частка позивача [PERSON] в натурі не виділена, а тому до вирішення цього питання неможливо визначити, які приміщення належать позивачу і чи знаходиться там майно відповідача [PERSON] Як було зазначено вище, витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Відповідно до вимог ст. 75 діючого на той час Цивільного кодексу УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. 01.03.1995 року третя особа [PERSON] досягла повноліття і мала три роки для звернення до суду для витребування своєї частки з колишнього колгоспного двору, проте цим правом не скористалася, пропустивши строк позовної давності. Виходячи з наведеного в позовних вимогах третьої особи [PERSON] слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed