Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що вона на праві приватної власності є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В належному їй будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які фактично не проживають за вказаною адресою з жовтня 2014 року. Речей відповідачів у належному позивачу будинку немає, станом будинку відповідачі не цікавляться, не сплачують комунальні платежі та не приймають участі у ремонті вказаного будинку. Відповідачі на теперішній час проживають в Російській Федерації, де отримали російське громадянство. Відповідачі не є членами сім`ї позивача та не є наймачами. А тому просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, просила суд розглянути справу за її відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, про причини неявки відомостей не надходило. У встановлений судом строк відповідачі відзив на позовну заяву не надали. Представник третьої особи військово-цивільної адміністрації сіл Нижня Вільхова, Верхня Вільхова, Малинове, Плотина та Пшеничне Станично-Луганського району Луганської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимогст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 14 листопада 2019 року приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Луганської області Бутаковою І.Г., та копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] виготовлений на ім`я [PERSON] . Згідно довідки №1931, виданої позивачу [PERSON] військово-цивільною адміністрацією сіл Нижня Вільхова, Верхня Вільхова, Малинове, Плотина та Пшеничне Станично-Луганського району Луганської області 18 грудня 2019 року, відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно Акту обстеження від 20 листопада 2019 року, посвідченого керівником військово-цивільної адміністрації, встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в будинку позивача не проживають з жовтня 2014 року. Позивач, звертаючись до суду, посилається на те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не є членом її сім`ї, та з жовтня 2014 року не проживають у належному їй будинку, тому втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Безпідставне перебування відповідачів на реєстраційному обліку в будинку, на думку позивача, свідчить про перешкоди у користуванні власністю та є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. У відповідності до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння,користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. З досліджених у судовому засіданні матеріалів справи встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не є членом родини позивача, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , не проживають з жовтня 2014 року, особистих речей там не має, обов`язки щодо утримання будинку і сплати комунальних послуг не несуть, а отже, своєю реєстрацією в будинку чинять перешкоди власнику позивачу [PERSON] у розпорядженні своїм майном. Таким чином, порушення права власності мають бути усунуті відповідно до положень ст. 321 ЦК України, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений у його здійсненні. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved