Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07.02.2005 року між нею та відповідачем [PERSON] було досягнено домовленості щодо продажу їй житлового будинку в [ADDRESS] . Після чого, позивач сплатила за вказаний будинок гроші в сумі 3800,00 грн, які отримав [PERSON] (чоловік відповідача), про що складено відповідну розписку, та їй було передано наявні на будинок документи. 17.02.2005 року вона зареєструвалась у даному будинку, з того часу постійно, відкрито та безперервно проживає в ньому, а тому, з метою оформлення права власності на нерухоме майно, звернулась до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду від 27.10.2020 року відкрито провадження за даним позовом та призначено у справі підготовче судове засідання. 09.02.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судовий розгляд по суті. В судовому засіданні [PERSON] підтримала позов з підстав, зазначених у позові, просила його задовольнити. 21.01.2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала та не заперечила проти їх задоволення. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу від 05.07.1999 року [PERSON] придбала у [PERSON] жилий будинок з надвірними бідівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.сп.9). Відповідно до розписки від 07.02.2005 року [PERSON] дала гроші в сумі 3800,00 грн за жилий будинок в [ADDRESS] , [PERSON] в присутності секретаря сільської ради Зубрицької Л.Г., за жилий будинок з [PERSON] розрахувалася повністю (а.сп.8). Згідно паспорта громадянина України [PERSON] , місце проживання позивача зареєстровано за адресою : [ADDRESS] . За змістом акту свідчення осіб про проживання від 27.01.2020 року [PERSON] та [PERSON] посвідчили, що [PERSON] дійсно зареєстрована та постійно проживає з 17 лютого 2005 року по даний час в [ADDRESS] . Допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт постійного проживання позивача у жилому будинку за вказаною вище адресою з 2005 року. Судом встановлено, що в червні 2017 року за замовленням відповідача [PERSON] . Комунальним підприємством «Житомирське обласне МБТІ» виготовлено технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] (а.сп.10-12). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 03.03.2018 року право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.1999 року. [PERSON] - єдиний власник нерухомого майна. Також, на вказаний об`єкт накладено арешт на підставі постанови державного виконавця відділу ДВС Володарсько-Волинського районного управління юстиції (а.сп.21-22). Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилалася на те, що вона з 2005 року і по даний час постійно, відкрито і добросовісно користується спірним житлом, тому має право на набуття права власності на житловий будинок на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником вказаного майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. При цьому необхідно враховувати, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто, об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18). В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач починаючи з 17.02.2005 році проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується письмовими доказами, які долучено до позовної заяви, а також показами свідків, допитаних в судовому засіданні. Що стосується добросовісності заволодіння вказаним нерухомим майном, то суд враховує наступне. За змістом розписки від 07.02.2005 року [PERSON] дала гроші в сумі 3800,00 грн за жилий будинок в [ADDRESS] , [PERSON] , з яким розрахувалася повністю. Разом з тим, в розписці чітко не зазначено про перехід права власності на цей будинок до позивача, або ж про придбання нерухомості позивачем. Крім цього, відсутні докази того, що [PERSON] був власником спірного майна, тоді як в матеріалах справи наявні відомості про те, що зазначений об`єкт нерухомості знаходиться у власності відповідача [PERSON] . В судовому засіданні позивач повідомила, що спірний будинок вона придбала у відповідача, однак передала гроші її чоловіку - [PERSON] , про що складено розписку. Проте, не зареєструвала право власності на будинок за відсутністю коштів. На даний час інакше як в судовому порядку не може оформити право власності на житло. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про те, що позивач не уклала договір купівлі-продажу будинку в належній формі з погодженням між сторонами усіх істотних умов, розуміла хто є дійсним власником нерухомого майна до його переоформлення протягом усього проживання в ньому. Крім того, в даному випадку не можна стверджувати, що відповідач відмовилась від права власності на будинок, оскільки, як підтверджується матеріалами справи, в червні 2017 року за замовленням відповідача [PERSON] . Комунальним підприємством «Житомирське обласне МБТІ» виготовлено технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] , після чого 03.03.2018 року право приватної власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за одним власником - [PERSON] . З огляду на вказані обставини, відповідач як власник спірного будинку не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, яким користується позивач, а навпаки - у встановленому законом порядку зареєстрував право власності на нерухомість. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт добросовісності заволоділа чужим майном - житловим будинком [ADDRESS] , а тому підстави для визнання права власності на вказаний об`єкт нерухомості згідно статті 344 ЦК України відсутні. Суд не приймає до уваги визнання відповідачем позовних вимог, оскільки у випадку задоволення позову - це суперечитиме вимогам закону. Відтак, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] про визнання за нею права власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed