Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.12.2019 року між нею та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої відповідач зобов`язалась повернути їй борг в загальному розмірі - 70 000 грн. 00 коп. частинами, а саме: 8 000 грн. 00 коп. до 23.12.2019 року, 5 800 грн. 00 коп. до 23.12.2019 року, 2 500 грн. 00 коп. до 23.12.2019 року, залишок - 56 000 грн. 00 коп. розбивається на частки, а саме протягом 8 місяців, кожного місяця, відповідач зобов`язалась повертати суму у розмірі 7 000 грн. 00 коп., тобто: 7 000 грн. 00 коп. в січні 2020 року, 7 000 грн. 00 коп. в лютому 2020 року, 7 000 грн. 00 коп. в березні 2020 року, 7 000 грн. 00 коп. в квітні 2020 року, 7 000 грн. 00 коп. в травні 2020 року, 7 000 грн. 00 коп. в червні 2020 року, 7 000 грн. 00 коп. в липні 2020 року та залишок 4 700 грн. 00 коп. в серпні 2020 року. Крім того, відповідно до розписки, відповідач отримала від неї додаткові кошти у розмірі 500 доларів США та зобов`язалась їх повернути до 01.02.2020 року. 25 лютого 2020 року вона вже зверталася до суду з позовною заявою про стягнення частини загальної суми боргу за розпискою з відповідача, а саме, щодо стягнення суми стосовно якої, на момент подання якої виникла заборгованість. Відповідно до заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2020 року у справі №205/1410/20 її позовну заяву задоволено частково та стягнуто з відповідача на її користь частину від загальної суми боргу за розпискою, а саме: 30 300 грн. - суму основного боргу та 447,64 грн. - відсотки, визначені на рівні облікової ставки НБУ, а також зазначеним рішенням стягнуто з відповідача частину від загальної суми боргу за розпискою у розмірі 500,00 доларів США - основний борг, 0,58 доларів США - три проценти річних. Таким чином, з урахуванням вищезазначеного рішення, з відповідача стягнуто лише частину коштів, загальний розмір яких зазначено у розписці, а саме суму коштів, які відповідач мала б повернути на момент - 25 лютого 2020 року, у зв`язку із чим на момент подання зазначеної позовної заяви відповідач не повернула залишок від загальної суми боргу за розпискою у розмірі 39 700 грн. 00 коп. (70 000 грн. - 30 300 грн.), а також нею здійснено розрахунок штрафних санкції та процентів на залишок неповернутої суми боргу за розпискою, що становить 570 грн. 80 коп. - 3 % річних, 210 грн. 00 коп. - сума втрат від інфляції, 1 116 грн. 23 коп. - сума процентів. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула, позивач змушена звернутись до суду з позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 39 700 грн. 00 коп. - суму основного боргу, 570 грн. 80 коп. - 3 % річних, 210 грн. 00 коп. - суму втрат від інфляції, 1 116 грн. 23 коп. - суму процентів, а також судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 23 березня 2021 року позивач [PERSON] засобами поштового зв`язку «Укрпошта» направила до суду заяву в якій просить розглядати справу за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою - «адресат відмовився», «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 57, 71), а також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 72), заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 06 квітня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 16 грудня 2019 року [PERSON] зобов`язалась повернути [PERSON] грошові кошти в розмірі 70000,00 грн. та 500,00 доларів США до 23 грудня 2019 року - 8000,00 грн., 5800,00 грн., 2500,00 грн., залишок 56000,00 грн. з 01 січня 2020 року - у розмірі 7000,00 грн. на місяць протягом 8 місяців, до 01 лютого 2020 року - 500,00 доларів США (а. с. 12). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2020 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, стягнуто з [PERSON] на її користь борг за договором позики від 16 грудня 2019 року у розмірі 500,58 доларів США, з яких: 500,00 доларів США - основний борг, 0,58 доларів США - три проценти річних, та у розмірі 30747,64 грн., з яких: 30300,00 грн. - основний борг, 447,64 грн. - відсотки, визначені на рівні облікової ставки НБУ, а також вирішено питання щодо судового збору (а. с. 31 - 34). Також судом встановлено, що на час подання зазначеної позовної заяви грошові зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] так і не виконала. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Частиною першою статті 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідальність позичальника за порушення умов договору передбачена ч. 1 ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно-безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини в результаті укладеного ними договору позики від 16 грудня 2019 року, однак відповідач на цей час не виконала свої зобов`язання, а тому суд вважає можливим захистити право позивача шляхом стягнення з відповідача на її користь суми основного боргу за договором позики від 16 грудня 2019 року у розмірі 39 700 грн. 00 коп. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, відповідно до наданого позивачем розрахунку процентів та штрафних санкції, з якого судом встановлено, що збитки складаються з: 570 грн. 80 коп. - 3 % річних, 210 грн. 00 коп. - суми втрат від інфляції, 1 116 грн. 23 коп. - суми процентів, відповідають вимогам закону, перевірені судом, не спростовані відповідачем, а тому суд вважає можливим захистити право позивача шляхом стягнення з відповідача на її користь процентів та штрафних санкції. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати по справі у розмірі 840 грн. 80 коп., оскільки позовні вимоги задоволенні повністю.

Outcome: approved