Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, вказуючи в позові, що 16 липня 2016 року вона уклала з відповідачем [PERSON] договір позики у формі розписки, за яким остання отримала кошти в сумі 39200 гривень зі строком повернення рівними частками по 13066 гривень до 31 серпня 2016 року перший платіж, до 31 вересня 2016 року другий платіж та до 31 жовтня 2016 року третій платіж, про те остання не виконала належним чином зобов'язання, у зв'язку із чим позивач змушена звернутись до суду за захистом свої прав. Представник позивача позов підтримала з підстав зазначених в ньому. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася. У відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст.224 та ч.2 ст.158 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, судом були встановлені наступні факти. 16 липня 2016 року [PERSON] позичила [PERSON] кошти в сумі 39200 гривень зі строком повернення рівними частками по 13066 гривень до 31 серпня 2016 року перший платіж, до 31 вересня 2016 року другий платіж та до 31 жовтня 2016 року третій платіж, що підтверджено розпискою (а.с.8). В строк до 31 жовтня 2016 року відповідач суму позики не повернула. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписки як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, містять умови отримання коштів позичальником в борг із зобов'язанням їх повернення. Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, який згідно вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, оглянутий судом оригінал розписки, копія якої є в справі (а.с.8) є належним та допустимим доказом укладення договору позики, в ньому зазначена сума позики - 39200 гривень, зазначено обов'язок позичальника повернути кошти у такі терміни: до 31 серпня 2016 року - 13066 гривень, або 525 доларів США, до 31 вересня 2016 року - 13066 гривень, або 525 доларів США та до 31 жовтня 2016 року - 13066 гривень, або 525 доларів США. Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Матеріалами справи, стверджується, що відповідач [PERSON] дійсно отримала у позивача грошові кошти в сумі 39200 гривень та на даний час борг не повернула. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, підлягають до задоволення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved