Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Барський районний сектор Управління ДМС України у Вінницькій області про усунення перешкод у користуванні власністю, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, про зняття з реєстрації та виселення. Позивач просила усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме, квартирою [ADDRESS], яка належить позивачеві на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2009, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Позивач вимушена звертатись до суду, оскільки відповідач у добровільному порядку не бажає знятись з реєстрації, чим перешкоджає позивачеві володіти, користуватися та, зокрема, розпоряджатися даною квартирою, оскільки остання бажає її продати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 26.10.2013 (а.с. 31), позов підтримала повністю, наполягала на його задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що у спірній квартирі він мешкає, там знаходяться його речі, більше йому нема де проживати. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі ордеру серії ВН №?016262 та витягу з договору про надання правової допомоги (а.с. 28, 29), у судовому засіданні позов не визнав. На обґрунтування заперечень вказав, що чинний Житловий кодекс містить вичерпний перелік підстав для виселення особи, оскільки підстави, передбачені законом для виселення відповідача відсутні, то у задоволенні позову просив відмовити. Додатково на запитання суду представник відповідача вказав, що відповідач не заперечує, що позивач є власником квартири та не чинить перешкод їй у користуванні квартирою. Представник третьої особи - Барський районний сектор Управління ДМС України у Вінницькій області у судове засідання не з'явився. До суду надійшов лист завідувача Барського РС УДМС України у Вінницькій області, у якому зазначено, що третя особа не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, не заперечує проти задоволення позову та просить розглядати справу у відсутності їх представника (а.с. 48). Одночасно вказано, що у спірній квартирі зареєстровано місце проживання позивача та відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. 18.08.2009 позивач [PERSON] придбала у відповідача квартиру [ADDRESS], що підтверджується даними копії договору купівлі-продажу від 18.08.2009, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за №761 (а.с. 14). Відповідно до даних копії Витягу з Державного реєстру правочинів №7627231 від 18.08.2009, приватний нотаріус [PERSON] посвідчила договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 15). Згідно з даними копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №5873138 від 08.07.2013, за позивачем зареєстровано право приватної власності на об'єкт нерухомого майна - житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Згідно з архівними даними Барського районного бюро технічної інвентаризації, на прізвище [PERSON] на праві приватної власності зареєстрована квартира [ADDRESS], що підтверджується даними довідки №24 від 22.04.2013 (а.с. 17). Згідно з даними довідки КП «Барське будинкоуправління» №659 від 25.06.2013, у спірній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18). Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У судовому засіданні було доведено, що власником спірної квартири є позивач, відповідач є колишнім власником квартири. При розгляді позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Наведену правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 у справі №6-57цс11, що прийнята у порядку перегляду ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з мотивів неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах та є обов'язковою для застосування всіма судами України, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Заперечення відповідача та представника відповідача щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, полягали у тому, що відсутні підстави для виселення останнього. Заперечення представника відповідача щодо задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, не спростовують доводів позовної заяви на підтримку даних позовних вимог. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування власністю підлягають задоволенню, оскільки у даному випадку втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Крім того, даний спосіб захисту здатний повністю відновити порушене право власника. На підставі наведених вище положень, у задоволенні позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації слід відмовити, оскільки вона є передчасною. Визначаючись, чи підлягає задоволенню позовна вимога [PERSON] про виселення [PERSON], суд виходить з наступного. У позовній заяві позивач вказувала, що відповідач тривалий час не проживає у її квартирі, а також просила виселити його, посилаючись на норми ч. 3 ст. 116 ЖК, як особу, яка самовільно зайняла приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, у судовому засіданні не було здобуто доказів наявності підстав для виселення відповідача, що передбачені нормами Житлового кодексу Української РСР, а також не доведено, що відповідач самовільно зайняв приміщення. Тому суд приймає заперечення представника відповідача щодо позову у цій частині та вважає, що позов у цій частині не підлягає задоволенню як недоведений. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З огляду на зазначене з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на сплату судового збору, що документально підтверджені (а.с. 1), у розмірі пропорційно до задоволених вимог - 121,80 грн (243,60 грн /2 = 121,80 грн). На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 316, 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: partial