Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що є власником квартири [ADDRESS]. Крім неї, в квартирі зареєстровані та проживають її син - [PERSON] та колишній чоловік - [PERSON], з яким вона на даний час розлучена, що підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.09.2014 року. Незважаючи на спільне проживання в одній квартирі, фактично відповідач не живе з ними однією сім'єю, не веде спільного господарства. Крім того, під час коли відповідач приходить ночувати він систематично порушує правила співжиття, що виражається у вчиненні психологічного насильства щодо неї, а саме застосування погроз, образ, застосування фізичної сили. Зазначає, що з даного приводу неодноразово зверталась з відповідними заявами до міліції, як наслідок 22.03.2015 року відносно [PERSON] було складено адміністративний протокол за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 26.03.2015 року [PERSON] визнано винним у скоєнні вищевказаного правопорушення. Вказує, що весь час, починаючи з моменту їхнього з відповідачем розлучення пропонувала йому добровільно виселитись із квартири, однак він виселятись відмовляється та на заходи, що вживаються працівниками міліції не реагує. Враховуючи вищевикладене, звернулась до суду з позовом та просить суд виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення шляхом визнання його таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. В судовому засіданні, призначеному на 15.09.2015 року представник позивача усно уточнив позовні вимоги та просив суд виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], з підстав, викладених в позові. В судовому засіданні, призначеному на 11.11.2015 року позивач та представник позивача позивні вимоги підтримали та посили суд позов задовольнити. Крім того, позивач зазначила, що відповідач ігнорує встановлені правила користування житловим приміщенням, вчиняє сварки. Так, факти систематичного порушення відповідачем правил співжиття підтверджуються постановою Дарницького районного суду м. Києва від 26.03.2015 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП, висновком, що надійшов з Дарницького РУ ГУ УМВС України в м. Києві. Відповідач в судовому засіданні, призначеному на 11.11.2015 р. проти позовних вимог заперечував, пояснивши суду, що всі дії пов'язані з виселенням позивачка робить навмисно, а саме раз в три місяці вчиняє сварки, викликає міліцію. Останній рік він намагається не конфліктувати з позивачкою, не зустрічатися з нею в квартирі, зокрема, коли йому відомо, що його колишня дружина на вихідних буде дома, то він, їде на охоту, рибалку чи знаходиться в офісі. В судовому засіданні представники відповідача просили суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представників відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 25.11.1990 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду від 16.09.2014 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON] Відповідно до договору дарування квартири від13.07.1995 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] Як встановлено в судовому засіданні, в спірній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], що не заперечувалось сторонами по справі та підтверджувалось відомостями з паспортів. З матеріалів справи вбачається, що 17.03.2015 року [PERSON] звернулась до ДІМ Дарницького ГУМВС України в м. Києві із заявою з приводу того, що за адресою : [ADDRESS] неодноразово виникають конфлікти з її колишнім чоловіком, в ході яких останній застосовує фізичну силу, поводить себе неадекватно та нецензурно висловлюється, чим створює психологічний тиск. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 26.03.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП. 05.08.2015 року [PERSON] звернулась до начальника Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві Жарікову О.О. з заявою, в якій вказала, що її колишній чоловік зберігає зброю без сейфа та з цього приводу просила провести перевірку. 18.08.2015 року від Дарницького ГУМВС України в м. Києві на адресу [PERSON] надійшло повідомлення про те, що з її колишнім чоловіком [PERSON] проведено бесіду профілактичного характеру з приводу недопущення ним порушень умов зберігання мисливської зброї. Враховуючи те, що в заяві відсутні ознаки кримінального правопорушення, після проведеної перевірки матеріали списано до справи Дарницького ГУМВС України в м. Києві. 08.07.2015 року [PERSON] звернулась з заявою з приводу того, що між нею та її колишнім чоловіком виник конфлікт, в ході якого останній погрожував та застосував фізичну силу. В ході перевірки [PERSON] пояснив, що дійсно, 08.07.2015 року у нього з виник конфлікт словесного характеру з колишньою дружиною [PERSON] з приводу розподілу спільного майна, в ході якого ніякої фізичної сили, погроз вбивством та фізичною розправою він не застосовував, свідком був їх син [PERSON] Додатково було опитано [PERSON], який пояснив, що 08.07.2015 року він дійсно став свідком словесного конфлікту між батьками, в ході якого [PERSON] ніяких протиправних дій не вчинював, психологічного тиску у родині не створював. Все, що написала його матір в своїй заяві вважає нісенітницею. Враховуючи вищевикладене, матеріали перевірки зняти з контролю та списані до справи. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що не проживає разом з батьками у спірній квартирі, але буває у них практично кожен день. Зазначив, що батьки між собою не спілкуються, протягом останнього року між ними бували конфлікти, підставою яких є розлучення, проте з боку батька застосування фізичної силу не було. Допитана в якості свідка [PERSON] - дівчина [PERSON] пояснила, що останній час достатньо часто бачить [PERSON] та [PERSON], свідком протиправної поведінки відповідача щодо позивача не була. Відповідно до вимог стаття 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно вимог статті 109 Житлового Кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Стаття 157 ЖК України встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, систематично руйнують, чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного проживання роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших зацікавлених осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 зі змінами та доповненнями, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статись і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Мається на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Тобто, для застосування норм зазначеної вище статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу зазначеними у вказаній вище постанові ВСУ органами, які не дали позитивних результатів. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належних доказів (у розумінні ст. 60 ЦПК України) на підтвердження систематичних порушень правил співжиття з боку відповідача, щодо чого були вжиті відповідні заходи попередження чи громадського впливу та які не дали позитивних результатів в силу вимог ч. 1 ст. 116 ЖК УССР. При цьому, постанова про адміністративне правопорушення від 26.03.2015 р. за вчинення насильства в сім`ї згідно ч.1 ст. 173-2 КУпАП України не містить відомостей про вжиття до останнього офіційних попереджень про недопущення у подальшому неправомірної поведінки. Крім цього відсутні належні докази повторних порушень, після вжитих раніше заходів попередження, що є обов'язковою умовою застосування ст. 116 ЖК України. Належних доказів, які є підставою для виселення відповідача [PERSON] позивачем не наведено та в судовому засіданні не встановлено. Відповідач [PERSON] проживає та зареєстрований у спірній квартирі [ADDRESS] на законних підставах, тому у суду відсутні правові підстави для задоволення позову. У порядку ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed