Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1210 гривень, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дочкою повноліття, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання доньки відповідач відмовляється, тому вона вимушена звернутися до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов просив задовольнити частково, а саме в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 380 гривень щомісячно, у зв'язку з тим, що на даний час він не працює, має тяжкий матеріальний стан, сума аліментів, заявлена позивачем, є завеликою та необґрунтованою. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] виданого 24.04.1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарської райадміністрації Запорізької міської ради, встановлено, що 24.04.1999 року сторони уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено відповідний запис за №153 (а.с.5). Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 22.11.2010 року, яке набуло законної сили 03.12.2010 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.4). Відповідно до свідоцтва про народження, серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарської райадміністрації Запорізької міської ради, сторони є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (а.с.6). Згідно довідки №1386 від 29.10.2013 року, виданої міським комунальним підприємством «Основаніє», [PERSON] проживає разом з [PERSON] (а.с.8). Таким чином, судом встановлено, що на даний час дитина знаходиться на утриманні матері [PERSON], проживає разом з нею. Добровільно відповідач [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча є працездатним. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 Сімейного кодексу України. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, враховуючи вищевикладене, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, оскільки відповідач є працездатною особою, офіційно не працює, зі слів відповідача в центрі зайнятості на обліку не знаходиться, доказів того, що відсутність у нього постійної роботи обумовлена об'єктивними, а не суб'єктивними причинами, суду не надав, згідно його пояснень має нерегулярний мінливий дохід, суд приходить до висновку, що аліменти на утримання дитини мають бути присуджені у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Сторонами, як вбачається з матеріалів справи, не було надано доказів розміру нерегулярного доходу відповідача. На утриманні відповідача інших дітей не має. Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2014 року для дітей віком від 6 до 18 років становить 1286 гривень. У зв'язку з викладеним, враховуючи, що батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини, а також те, що дитина проживає разом з матір'ю, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 643 гривні щомісячно до досягнення останньою повноліття, що дорівнює 1/2 частині прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років станом на 01 січня 2014 року (1286 гривень / 2 = 643 гривень). Доказів того, що відповідач не в змозі сплачувати на дитину аліменти у зазначеному розмірі, останній суду не надав. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Питання врахування розміру сплати аліментів відповідачем у добровільному порядку після пред'явлення цього позову, а саме після 13.11.2013 року, може бути вирішене при виконанні судового рішення у виконавчому провадженні. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, враховуючи обставини справи, а також те, що відповідач визнав позов частково, суд вважає за можливе задовольнити позов частково. Так як судом частково задоволені позовні вимоги позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір, пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (643 гривень х 229,40 гривень / 1210 гривень = 121,90 гривень).

Outcome: partial