Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. Посилається на те, що житловий будинок по вул.Грушевського, 12 «А» в м.Заставна Чернівецької області належить їй на праві приватної власності відповідно до умов договору дарування від 07 грудня 2004 року. В цьому будинку вона зареєстрована та проживає. Тут же зареєстрований, але не проживає з 2011 року відповідач [PERSON], який є її колишнім чоловіком. Рішенням суду від 22 серпня 2012 року шлюб між ними розірваний. На даний час вони не повязані спільним побутом, проживають окремо. Утримання житлового будинку повністю перебуває на ній. Реєстрація відповідача в даному житловому будинку перешкоджає їй вільно розпоряджатися власним майном, вона не має змоги оформити субсидії. Саме з цих підстав просить задовольнити позовні вимоги, визнати відповідача таким, що втратив право на користування її житловим будинком. Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву в якій просила судове засідання провести без її участі. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Зі згоди позивача суд постановляє рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, з \~матеріалів справи встановлено, що відповідно до договору дарування від 07 грудня 2004 року власником житлового будинку №12 «А» по вул.Грушевського в м.Заставна Чернівецької області є позивач [PERSON] (а.с. 9). Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов проживання від 29.06.2017 року за вказаною адресою проживає позивач [PERSON], а також прописаний [PERSON], але не проживає з 2011 року (а.с. 10). Та обставина, що відповідач зареєстрований за спірною адресою, однак з 2011 року не проживає підтверджується також копією будинкової книги (а.с. 7, 8). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно до 2011 року проживав та був зареєстрований в житловому будинку по вул.Грушевського, 12 «А» Чернівецької області. Після розірвання шлюбу в 2012 року відповідач перестав бути членом сімї власника житла, вони не повязані взаємними правами та обовязками. Домовленостей щодо подальшого проживання та користування спірним майном між сторонами не має. Саме тому права на користування будинком він не має. Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи, нормах житлового та цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, виникнення права членів сімї власника квартири на користування цим житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на квартиру. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відомості щодо укладення між сторонами договору найму (оренди) житла у відповідності до ст.ст. 810, 814 ЦК України у суду відсутні. Таким чином, позивач як власник не може на свій розсуд користуватись та розпоряджатись належним їй на праві власності будинком, оскільки відповідач чинить перешкоди в цьому, не знімаючись з реєстрації в ньому, чим порушує її права власника, які по закону підлягають захисту. Саме тому, суд вважає, що належить усунути перешкоди позивачу в користуванні її будинком шляхом зняття з реєстрації місця проживання в ньому відповідача.

Outcome: approved