Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом і просить визнати за нею право власності на /2 частину спільного майна подружжя, а саме: 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,2505 га, розташованої по [ADDRESS] ; 1/2 частину нежитлової будівлі (магазину) по [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки для будівництва магазину, площею 0,0042 га, що розташована по [ADDRESS] . Посилається на те, що дане майно було придбано в період шлюбу із відповідачем за спільні кошти, однак право власності зареєстроване за відповідачем. Оскільки відповідач не визнає за нею право на 1/2 частину даного майна, змушена звернутися до суду. Факт наявності спірного майна, придбання його в шлюбі та реєстрації права власності на це майно за відповідачем підтверджує копією свідоцтва про шлюб, копіями Державних актів про право власності на земельні ділянки серії І-КВ № 095757 та ЯБ № 014537, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В підготовчому судовому засіданні представник позивача адвокат Іваненко К.О. позов підтримав просив задовольнити в повному обсязі. Судові витрати просить з відповідача не стягувати. Відповідач [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, підтвердив факт придбання спірного майна в період шлюбу із позивачем, не заперечує проти задоволення позову, про що надав письмову заяву. Судом встановлено наступне. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну установу). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Дана правова позиція викладена у висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року. Відповідач [PERSON] підтвердив факт придбання спірного майна в період шлюбу із позивачем та не заперечує проти визнання за [PERSON] права власності на 1/2 його частину. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки відповідач позов визнав, визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі на підставі ч.ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 60, 61, 70 СК України, ст. 355 ЦК України,

Outcome: approved