Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів [PERSON] \~та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право в користуванні житлом, зазначаючи, що їй, згідно договору дарування від 29.01.2021 на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , у якій зареєстровані та не проживають відповідачі. В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскільки відповідачі не проживають у квартирі з 2015 року, що підтверджує відповідними документами, не користуються квартирою, а їх реєстрація порушує її права володіння, користування і розпорядження майном, з посиланням на відповідні норми просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування вищезазначеної квартири. Відповідачі відзив на позовну заяву не подали. Після виконання вимог ст. 165 ЦПК України, та отримання судом інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів по справі, ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці від 28.10.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст. 274-279 ЦПК України із викликом сторін. Судове засідання у справі призначено на 30.11.2021 року, яке в подальшому відкладено на 17.12.2021 (а.с.20). Заходів щодо забезпечення доказів, забезпечення позову по справі не вживалося, зупинення і поновлення провадження не здійснювалося. В судове засідання 17 грудня 2021 року сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилася у судове засідання, проте скерувала 17.12.2021 до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Не заперечила проти винесення заочного рішення у справі. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про місце, день та час розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.ст.128-131 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Статтею 280 ЦПК України передбачено, що у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, а також якщо відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо, відповідно до положень Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши подані матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується долученою до позовної заяви копією договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. 29 січня 2021 року, за реєстровим № 191 (а.с.8-11). Право власності позивачки на квартиру підтверджується даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 242408672 від 29.01.2021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2272810173101, номер запису про право власності 40332078 (а.с.12). Відповідно до даних Довідки про склад осіб, місце проживання яких зареєстроване у житловому приміщенні/будинку №341997 від 04.10.2021, виданої відділом з питань оформлення дозвільних документів Чернівецької міської ради, за відомостями реєстру територіальної громади за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 08.02.2011 та [PERSON] з 14.12.2011 (а.с.13). Згідно даних заяви [PERSON] та [PERSON] , справжність підпису яких засвідчена 04 жовтня 2021 року державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори Суружіу Н.Д., останні заявляють, що [PERSON] та [PERSON] починаючи з 2015 року по час видачі заяви не проживають у квартирі [ADDRESS] , в якій проживає власник [PERSON] (а.с.14). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а згідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог статті 41 Конституції України та частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом (стаття 71 ЖК УРСР). Статтею 72 ЖК УРСР, передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР, можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок про застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Верховний Суд вказав також і на те, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації з місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на викладене, беручи до уваги вищезазначені норми матеріального права, оскільки позивачка [PERSON] є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , а відповідачі: [PERSON] та [PERSON] , які хоча і зареєстровані у квартирі з 2011 року, проте з 2015 року не проживають у ній, не здійснюють витрат на її утримання, оскільки доказів такого суду не надано, таким чином, суд вважає, що позивач, як власник будинку, має абсолютне та непорушне право на розпорядження належним їй майном, а тому гарантуючи захист права власності, закон надає їй як власнику право вимагати усунення будь-яких порушень прав зокрема вимагати припинення користування її майном, а тому суд знаходить, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Крім того, суду не надано жодного доказу того, що відповідачі відсутні та не проживають у будинку з поважних причин. Позивач не зазначає, про наявність будь-якої домовленості між ними чи укладеної угоди щодо користування будинком, що позбавляла б можливості суд припинити користування майном. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved