Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] у якому вказала, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2015 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, реєстровий № 939. За даним договором вона придбала у відповідача [PERSON] квартиру. Згідно з договором купівлі-продажу, продавець зобовязується у строк до 23.10.2015 року знятися з реєстраційного обліку разом з усіма зареєстрованими особами та звільнити квартиру. Вона виконала всі свої зобовязання за договором в повному обсязі, [PERSON] звільнив квартиру від особистих речей, передав ключі від квартири, однак в добровільному порядку знятися з реєстрації в належній мені квартирі не бажає. Відповідач в даній квартирі не проживає, житлово-комунальні послуги не сплачує, у звязку із чим вона не має можливості повноправно розпоряджатися належною на праві власності квартирою, вимушена нести за відповідача витрати по сплаті житлово-комунальних послуг. Вважає, що реєстрація відповідача у квартирі створює перешкоди у користуванні і розпорядженні власністю. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою 23 в будинку 5 по вул. Запорозького козацтва в м. Запоріжжі. Представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, заперечень на позов не надав. Відповідно до ст. 77 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання, судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою не знаходиться. У суду є підстави для ухвалення заочного рішення. Відповідно до ст. 197 ч.2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 939, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Квартира була придбана у відповідача [PERSON] Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 939, належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS]. Згідно до п. 11 договору купівлі-продажу від 23.09.2015 року, продавець зобовязується у строк до 23.10.2015 року включно знятися з реєстраційного обліку разом з усіма зареєстрованими особами за вказаною адресою. Відповідно до довідки житлових органів №3110 від 27.10.2015 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] Судом встановлено, що відповідач правом власності в спірному приміщенні не володіє, тому доводи позивача суд вважає законними, обґрунтованими та такими, що не суперечать представленим по справі доказам. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи відповідно до вимог ст.ст. 379, 382 ЦК України може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають можливість використовувати житло для власного проживання, членів сімї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у нього права власності на це майно. З втратою права власності втрачається і право користування належним майном. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача про усунення перешкод у володінні та користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, законні обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved