Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Черкаської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.06.2012р. визнано незаконним включення до статутного фонду ПАТ «Черкаський шовковий комбінат» будівлі гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Визнано приватизацію ПАТ «ЧШК» цього гуртожитку недійсною. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 05.06.2013р. вказане судове рішення скасоване та ухвалене нове, за яким відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апеляційнім судом встановлено, що рішенням виконкому Черкаської міської ради №398 від 04.07.1974р. затверджено акт державної комісії на приймання в експлуатацію 9-ти поверхового гуртожитку на 498 місць. Гуртожиток переданий на баланс Черкаського шовкового комбінату і дозволено введення його в експлуатацію. 29.11.1993р. між Фондом державного майна України, як продавцем та організацією орендарів орендної фірми «ЧШК», як покупцем, укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким організація орендарів придбала державне майно - цілісний майновий комплекс орендного підприємства «ЧШК». На підставі акту приймання-передачі від 09.02.1994р. та свідоцтва про власність, виданого Фондом державного майна України 14.02.1994р. покупець - організація орендарів орендної фірми «ЧШК» став власником майна цілісного майнового комплексу АТ «Черкаській шовковий комбінат». В ході судового розгляду справи встановлено, що вказаний гуртожиток є тим самим об`єктом житлового фонду, зазначеним у договорі від 29.11.1993р. та акті передачі майна від 09.02.1994р., перебуває на балансі статутного фонду ПАТ «ЧШК» і з його власності в процесі реорганізації не вибував. Позивач вказує, що на момент проведення приватизації організацією орендарів орендної фірми ЧШВ гуртожитки не відносились до об`єктів державного житлового фонду, які підлягали приватизації громадянами України чи підлягали передачі у комунальну власність відповідних рад, і могли бути включені до вартості майна підприємства, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої зборони на це не існувало. Постановою Соснівського райсуду м. Черкаси від 24.04.2017р. скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №32023608 від 25.10.2016р. та скасовано запис про право власності за ПАТ «ЧШК» на вказаний гуртожиток. Зважаючи на рішення апеляційного суду Черкаської області від 05.06.2013р. гуртожиток залишився у власності ПрАТ «ЧШК» та він включений до статутного капіталу товариства, що також підтверджено відповіддю з ПрАТ «ЧШК» від 05.11.2020р. Рішенням Черкаської міської ради від 24.03.2020р. №2-5706 «Про згоду щодо безоплатної передачі у власність територіальної громади м. Черкаси гуртожитку та зовнішніх інженерних мереж до нього по [ADDRESS] » надано згоду на передачу гуртожитку по [ADDRESS] у власність територіальної громади м. Черкаси. Позивач вказує, що вказане рішення органу місцевого самоврядування ігнорується уповноваженими особами ПрАТ «ЧШК», в силу чого гуртожиток не передається до територіальної громади м. Черкаси, що є наслідком порушення прав його мешканців, встановлених Конституцією України та ЗУ «Про реалізацію житлових прав мешканців гуртожитку». Неодноразові звернення позивача до Черкаської міської ради з вимогами щодо звернення органу місцевого самоврядування до суду з позовом про зобов`язання ПрАТ «ЧШК» передати гуртожиток до територіальної громади м. Черкаси не дали жодних результатів та бездіяльність Черкаської міської ради, як органу місцевого самоврядування, якому гарантовано право вказаним Законом звернення до суду з позовом про зобов`язання ПрАТ «ЧШК» передати гуртожиток по [ADDRESS] до територіальної громади міста, грубо та явно порушує конституційні права позивача, а також усіх мешканців вказаного гуртожитку. Відповідно до договору №120 від 16.05.2007р. про оренду кімнати № [NUMBER] по [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] до ДП «РЕУ ЧШК АТЗТ ЧШК», позивач є користувачем та мешканцем вказаної кімнати, в якій зареєстроване її місце проживання та місце проживання її дитини. Таким чином, позивач просить суд, - визнати незаконною бездіяльність органу місцевого самоврядування Черкаської міської ради, яка полягає у не зверненні її до суду з позовом про зобов`язання ПрАТ «ЧШК» передати до комунальної власності територіальної громади м. Черкаси в особі Черкаської міської ради, по акту приймання-передачі, гуртожиток разом з об`єктами інженерної інфраструктури, що обслуговують цей об`єкт за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Черкаську міську раду протягом календарного місяця з часу набрання законної сили рішення у даній справі, звернутися до суду з позовом до ПрАТ «ЧШК» про зобов`язання останнього передати до комунальної власності територіальної громади м. Черкаси, в особі Черкаської міської ради, по акту приймання-передачі гуртожиток разом з об`єктами інженерної інфраструктури, що обслуговують цей об`єкт за вказаною адресою. Крім того, просить вирішити питання про судові витрати. Ухвалою суду від 05.02.2021р. відкрито, прийнято до провадження справу та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28.04.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Відповідачем через представника [PERSON] подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову, який є необгрунтованим та безпідставним. Вважає, що територіальною громадою м. Черкаси та/або Черкаською міською радою не порушені права та інтереси позивача; позивачем не обґрунтовані позовні вимоги про те, яке саме право Черкаської міської ради порушено з боку ПрАТ «ЧШК» і, яке могло би бути захищене в судовому порядку; позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яке його право порушене Черкаською міською радою. Крім того, зазначено, що виконком Черкаської міської ради звернувся до ПрАТ «ЧШК» з листом від 29.04.2020р. №1590-01-15 щодо розгляду питання про передачу у власність територіальної громади м. Черкаси гуртожитку, що по [ADDRESS] , але відповідь отримана не була. Посилається на п.4 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено єдину форму звернення органу місцевого самоврядування до суду щодо передачі гуртожитків у власність територіальних громад - подання, однак така форма звернення до суду чинним процесуальним законодавством не передбачена. Підстави для звернення Черкаської міської ради до ПрАТ «ЧШК» із віндикаційним позовом про витребування майна також відсутні, оскільки такому витребуванню підлягає лише майно, яке перебуває у чужому незаконному володінні, що явно не відповідає фактичним обставинам справи, зокрема, фактам, встановленим рішенням апеляційного суду Черкаської області від 05.06.2013р. Позивачем відповідь на відзив подана не була. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, незважаючи на заяву позивача, яка перед початком розгляду справи надійшла до суду. На думку суду, підстави для відкладення розгляду справи, що вказані у заяві не є поважними, а також, враховуючи норми ст. 223 ЦПК України, на думку суду, неявка у судове засідання позивача та його представника за умови, що вони належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Крім того, судом враховані норми рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.1989р. «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії», яким зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. В судовому засіданні представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи відзиву. Вважає, що Черкаська міська рада не має обов`язку звертатися із позовом до суду до ПрАТ «ЧШК», оскільки відповідач вважає, що ПрАТ «ЧШК» не порушує права та інтереси Черкаської міської ради. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується даними паспорту серія [NUMBER] . Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.06.2012р. (справа №2-4505/2008) визнано незаконним включення до статутного фонду ПАТ «Черкаський шовковий комбінат» будівлі гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; визнано приватизацію ПАТ «ЧШК» цього гуртожитку недійсною; передано у власність територіальної громади м. Черкаси вказаний гуртожиток, а також вирішено питання про судові витрати. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 05.06.2013р. вказане судове рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалене нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Постановою Соснівського райсуду м. Черкаси від 24.04.2017р. (справа №712/434/17-а) скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №32023608 від 25.10.2016р. та зобов`язано Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради внести до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації прав запис 17069220 від 03.10.2016р. щодо права власності за ПАТ «ЧШК» гуртожитку [NUMBER] по [ADDRESS] . Рішенням Черкаської міської ради від 24.03.2020р. №2-5706 «Про згоду щодо безоплатної передачі у власність територіальної громади м. Черкаси гуртожитку та зовнішніх інженерних мереж до нього по [ADDRESS] » надано згоду на безоплатну передачу гуртожитку по [ADDRESS] у власність територіальної громади м. Черкаси. За даними листа голови правління ПрАТ «ЧШК» від 05.11.2020р. №711 на ім.»я [PERSON] , призначені на 16.04.2020р. загальну збори акціонерів ПрАТ «ЧШК» не відбулись у зв`язку із введенням тимчасових обмежень, відповідно до постанови КМУ №211 від 11.03.2020р.; питання щодо передачі гуртожитку у власність територіальної громади м. Черкаси не розглядалось, гуртожиток перебуває з 14.02.1994р. у власності ПрАТ «ЧШК» та знаходиться на балансі статутного фонду товариства і із його власності не вибував. Відповідно до листа виконкому Черкаської міської ради від 26.11.2020р. №11795-2 на ім.»я [PERSON] , підстав для передачі у власність гуртожитку для забезпечення реалізації житлових прав мешканців можливо лише за згоди ПрАТ «ЧШК», яке в свою чергу, відмовляється від безоплатної передачі. Заступник міського голови [PERSON] зверталася до голови правління ПрАТ «ЧШК» [PERSON] з листом від 29.04.2020р. №1590-01-15 щодо розгляду питання передачі гуртожитку у власність територіальної громади міста на без компенсаційній основі та повідомлення Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради про готовність такої передачі. Даного листа отримано підприємством 29.04.2020р., про що свідчить штамп за №675 від 29.04.2020р. Між тим, підтвердження результатів вирішення такого листа, на час розгляду справи, відсутні. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Право особи на доступ до правосуддя гарантоване ст. 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст. 12 ЦК). Як передбачено ст. 13 ЦК, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Також ч.ч.1 - 3 ст. 4 ГПК України, визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, в: - недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону (ст. 215 ЦК); - поширення про особу недостовірної інформації (ст. 277 ЦК); - розкриття таємниці про стан здоров`я особи (ст. 286 ЦК); - піддання фізичної особи катуванню, жорстокому або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню (ст. 289 ЦК); - неповага до гідності та честі особи (ст. 297 ЦК); - протиправне позбавлення права власності чи його обмеження (ст. 321 ЦК); - безпідставне заволодіння особою майном іншої особи-власника (ст. 387 ЦК); - створення власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК); - неправомірне використання твору без згоди автора (ст. 443 ЦК); - невиконання чи неналежне виконання умов зобов`язання (ст. 610 ЦК); - безпідставна одностороння відмова від договору (ст. 651 ЦК); - продаж товару неналежної якості (ст. 678 ЦК); - втрата (нестача) чи пошкодження речі (ст. 951 ЦК); - спричинення фізичній чи юридичній особі майнової чи немайнової (моральної) шкоди (ст. ст. 1166 - 1167 ЦК). Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Таким випадком може бути невизнання нотаріусом дійсності на цього стороною правовстановлюючого документа при укладенні договору. Оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Якщо таким органом є суд, то особа, чиє право оспорюється, може вимагати його визнання шляхом звернення із зустрічним позовом. Визначеними ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства, яким мають відповідати як цивільні права, так і цивільні інтереси, є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6)справедливість, добросовісність та розумність. Під судовим захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Для реалізації органом місцевого самоврядування права на звернення до суду він повинен обґрунтувати, що таке звернення має на меті захист інтересів територіальної громади. Звернення до суду з метою захисту інтересів територіальної громади є невід`ємним правом органу місцевого самоврядування. Конституція України гарантує судовий захист прав місцевого самоврядування (ст.145). Крім того, відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється на принципах, зокрема, судового захисту прав місцевого самоврядування. Таким чином, право органів та посадових осіб місцевого самоврядування на звернення до суду з позовом до іншого органу місцевого самоврядування або органу державної влади, іншого суб`єкта владних повноважень щодо оскарження їх рішень, дій або бездіяльності, фізичної чи юридичної особи з метою захисту прав та інтересів відповідної територіальної громади чи належного виконання своїх функцій гарантується Конституцією та законами України. У Рішенні Конституційного Суду України №12-рп/2002 від 18 червня 2002 року визначено, що положеннями ч. 1 ст. 140 Конституції України визначено місцеве самоврядування як право територіальної громади (первинного суб`єкта місцевого самоврядування, основного носія його функцій і повноважень) вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року, гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає, зокрема, правову та організаційну самостійність; органи місцевого самоврядування самостійно здійснюють владу і вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції. Конституційні та міжнародні гарантії реалізації права органу місцевого самоврядування на звернення до суду з метою захисту інтересів територіальної громади або виконання покладених на відповідний орган завдань та функцій викладено у законах України. Так, основні положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», які гарантують право на звернення до суду: місцеве самоврядування здійснюється на принципах, зокрема, судового захисту прав місцевого самоврядування (ст. 4); орган місцевого самоврядування може бути позивачем у судах, зокрема, має право звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 18-1); до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваженнями на звернення до суду про визнання незаконними актів органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальної громади, а також повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування (ч. 1 ст. 38); сільський, селищний, міський голова звертається до суду щодо визнання незаконними актів інших органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права та інтереси територіальної громади, а також повноваження ради та її органів (п. 15 ч. 4 ст. 42); районні та обласні ради приймають рішень про звернення до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад у сфері їх спільних інтересів, а також повноваження районних, обласних рад та їх органів (п.30 ч. 1 ст. 43); голова районної, обласної, районної у місті ради за рішенням ради звертається до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад у сфері їх спільних інтересів, а також повноваження районних, обласних рад та їх органів (п. 16 ч. 6 ст.55); органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування (ч. 4 ст. 71). Таким чином, за результатами розгляду справи, суд вважає необгрунтованими та безпідставними позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність органів місцевого самоврядування, враховуючи розгляд питання та винесення рішення Черкаською міською радою №2-5706 від 24.03.2020р., яким надана згода щодо безоплатної передачі у власність територіальної громади міста гуртожитку та зовнішніх мереж до нього за адресою: [ADDRESS] . Також встановлено, що і виконавчий комітет Черкаської міської ради, і Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради протягом певного періоду часу зверталися до ПрАТ «ЧШК» щодо вирішення питання про передачу гуртожитку у власність територіальної громади міста. Слід зазначити, що такі дії та рішення здійснені та прийняті органом місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених чинним законодавством. Що стосується позовних вимог про визнання бездіяльності щодо не звернення до суду з позовом та зобов`язання Черкаської міської ради звернутися до суду з позовом до ПрАТ «ЧШК» про зобов`язання останнього передати до комунальної власності територіальної громади міста гуртожитку, то, як на думку суду, такий спосіб захисту прав та інтересів особи не може бути застосований. Обраний позивачем [PERSON] спосіб захисту прав не є належним, оскільки задоволення таких вимог не може призвести до реального захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема реалізації житлових прав, як мешканця, гуртожитку. Слід також зазначити, що звернення до суду з позовом, це право особи, а тому зобов`язувати, примушувати її здійснювати свої цивільні, процесуальні права, не допускається. Таким чином, у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed