Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення, обґрунтування якого вказала, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2005 року належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 76 кв.м, у тому числі житловою - 48,5 кв.м. 07.02.2006 року у вказаній квартирі було зареєстровано відповідача, з яким вона 15.04.2006 року уклала шлюб. Подружні стосунки між нею та відповідачем не склалися, у зв'язку з чим [PERSON] з грудня 2014 року припинив з нею шлюбні стосунки, перестав вести спільне господарство та переїхав до іншого місця мешкання. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 25.01.2016 року шлюб між ними розірвано. З часу припинення сімейних відносин та по теперішній час відповідач за вказаною адресою не проживає, особистих речей у спірній квартирі не має. Проте вона змушена сплачувати за відповідача житлово-комунальні послуги, які розраховується з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, та не має можливості отримати субсидію. Відповідач мешкає за іншою, невідомою їй адресою, коли останній уходив, то повідомив їй, що сам зніматися з реєстрації не буде, оскільки в нього немає на це часу. Тому позивач, посилаючись на ст.405 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Позивач [PERSON] до суду не з'явилася, про час і місце розгляду справи сповіщена належним чином, письмово повідомила суд про розгляд справи у її відсутність та про наполяганні на позові. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги свого довірителя, наполягав на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, повідомлений про час і місце розгляду справи відповідно до цивільно-процесуального законодавства. Заслухавши представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстровий номер 3627, що підтверджується відповідним договором, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Бюро технічної інвентаризації м.Димитров, витягом з Державного реєстру правочинів, сформованого станом на 13.06.2005 року, технічним паспортом на квартиру, виготовленого станом на 03.03.2004 року, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.9, 10, 11, 12-13, 14). Відповідно до рішення Димитровського міського суду Донецької області від 25.01.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.15-16). З тексту вказано рішення вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 15.04.2006 року, в якому [INFO] народилася донька [PERSON], яка проживає разом з відповідачем. Через припинення сімейних стосунків, як зазначив у позові про розірвання шлюбу [PERSON], у грудні 2014 року він переїхав на інше місце проживання. Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 20.01.2017 року у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: з 07.07.2005 року в якості власника позивач [PERSON], 1982 року народження, з 07.02.2006 року чоловік позивача - відповідач [PERSON], 1975 року народження, з [INFO] - донька сторін [PERSON], [INFO] (а.с.17). Відповідно до акту координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 19.01.2017 року, виготовленого представником комітету самоорганізації населення м.Мирноград за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON] з 2014 року по день складання акту за адресою: [ADDRESS], не прожиє (а.с.18). Дану обставину у судовому засіданні підтвердили допитані свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживає по-сусідству з [PERSON] в одному під'їзді на різних поверхах п'ятиповерхового будинку. Позивач мешкає на п'ятому поверсі разом з донькою. Коли він у 2012 році заселився у свою квартиру, позивач з сім'єю вже проживала у будинку. Раніше сусідка проживала з чоловіком [PERSON], який приблизно два роки вже не мешкає у будинку. Причина, з якої [PERSON] не проживає разом з сім'єю, йому не відома. У цей період часу він його не бачив жодного разу і, де той перебуває, йому не відомо, чув що, можливо, відповідач виїхав в Одеську область. Аналогічні пояснення надав суду свідок [PERSON] За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сім'ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою проживання позивача у якості її чоловіка та не є співвласником спірної житлової площі. Також судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою з грудня 2014 року по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З'ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом зазначеного строку його відсутності (понад двох років), суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі ст.150 СК України, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved