Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування, посилаючись на те, що при укладенні з [PERSON] договору дарування від 25 травня 2016 року належних їй на праві власності житлового будинку та земельних ділянок, які розташовані [ADDRESS], вона вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки саме про вказане домовилась із [PERSON] при його укладанні, яка не є її родичем і як особа похилого віку вона потребує догляду. Особисто текст оспорюваного договору не читала, оскільки має поганий зір, а нотаріус в голос їй текст договору не прочитав, ні усно, ні письмово не пояснив, що вона підписує саме договір дарування, а не договір довічного утримання, а тому просила визнати недійсними договори дарування як такі, що укладені під впливом помилки. Зважаючи на те, що під час судового розгляду справи 21 грудня 2017 року [PERSON] подарувала спірні будинок та земельні ділянки своєму сину [PERSON], вважає дані договори фіктивними (удаваними), укладеними з метою перешкоджання виконання судового рішення, а тому з даних підстав також просила визнати їх недійними. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали та заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що позивач [PERSON] з власної волі добровільно уклала договори дарування від 23 травня 2016 року. Свідок Мартинюк С.А. показала суду, що вона працює приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу. 23 травня 2016 року вона посвідчувала договори дарування позивачем відповідачу [PERSON] житлового будинку та земельних ділянок, які розташовані [ADDRESS]. Договори не були прочитані в голос позивачці, в той же час їй було розяснено можливість укладання також інших договорів окрім дарування. Свідок [PERSON] показав суду, що він співмешкає із позивачем [PERSON], так як її чоловік помер в 1993 році. Сімя відповідача [PERSON] була у дружніх відносинах з позивачем, тому в 2016 році вони запропонували доглядати за позивачем зі тією метою, що вона залишить їм будинок в [ADDRESS], якого вона успадкувала після смерті своєї матері. Вони мали піклуватися про неї, оскільки позивач є хворою особою похилого віку. Відповідач та її чоловік погодились на умови позивача та в послідуючому вони пішли до нотаріуса та уклали відповідний договір. Позивач далі користувався спірним будинком та земельними ділянками, поки в осені 2017 року чоловік [PERSON] не заявив, що будинок та земельні ділянки вже належать їм, та позивач не має що робити на території даного домоволодіння. Тоді, він пішов до нотаріуса та дізнався, що насправді замість договору довічного утримання був укладений договір дарування, про що повідомив [PERSON], яка наголосила на те, що даний договір був укладений помилково, так як вона ніколи не бажала безповоротно подарувати будинок відповідачу. Свідки [PERSON] та [PERSON] показали суду, що в 2016 році напередодні укладання договору [PERSON] повідомила їм, що вона укладає з [PERSON] договір довічного утримання, за яким будинок її матері відійде останній, а взамін сімя відповідача буде доглядати за нею. Свідок [PERSON] показала, що в 2017 році до неї підійшов [PERSON] та попросив розписатися в документах про землю, про які не мала знати [PERSON]. В послідуючому [PERSON] плакала та поскаржилася їй, що її обманули та вона помилилася при передачі будинку її матері [PERSON]. Свідок [PERSON] показав, що є чоловіком відповідача [PERSON]. В 2016 році позивач закликав їх до себе та розповіла, що вона хоче подарувати їм свій будинок та земельні ділянки. Вони погодилися прийняти будинок в дар та в послідуючому оформили договори дарування. В 2017 році між ними виник спір, так як співмешканець позивача [PERSON] приходив на територію спірного домоволодіння та весь час керував, що йому не сподобалось. В кінці він зрозумів, що позивач насправді хотіла, щоб вони утримували та доглядали за нею, хоча на момент укладання договорів цього вона не потребувала. В той же час, свідок зазначив, що позивач є похилого віку та погано ходить. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали, що їм відомо про те, що позивач [PERSON] передала свій будинок, який розташований в [ADDRESS], відповідачці [PERSON]. Проте на яких умовах та які договори були укладені, їм не відомо. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 травня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали нотаріально посвідчені договори дарування, зареєстровані в реєстрі за № 345; № 346; № 347, згідно яких [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок та земельні ділянки кадастровий № [NUMBER] та [NUMBER], які знаходяться за адресою [ADDRESS]. Під час судового розгляду даної цивільної справи, а саме 21 грудня 2017 року [PERSON] подарувала вказані будинок та земельні ділянки своєму сину [PERSON]. Позивач [PERSON] посилається на помилку в укладанні договорів дарування від 23 травня 2016 року, так як мала на увазі та вважала, що укладає договір довічного утримання. Відповідачі не є її близькими родичами, а вона є хворою особою похилого віку, яка потребує стороннього догляду, а тому саме з метою її утримання вона укладала дані договори. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Саме такий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 19 березня і 18 червня 2014 року, 21 жовтня 2015 року та 27 квітня 2016 року по справі № 6-372цс16. Дослідженими судом доказами встановлено, що позивач [PERSON] є людиною похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилася на передачу будинку та земельних ділянок, якими вона продовжувала користуватися, у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірних договорів дарування від 23 травня 2016 року в порядку статті 229 ЦК України. Слід також зазначити, що позивач хворіє на двобічну нейросенсорну глухуватість 3-4 ступенів, катаракту, церебральний атеросклероз та ряд інших хвороб, які не в повній мірі дозволити їй ознайомитися із умовами укладених договорів дарування, внаслідок чого була допущена помилка при їх укладанні, в той же час нотаріус не в повній мірі розяснила їй сутність підписаних договорів та не прочитала їх у голос в порушення вимог глави 9 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, відповідно до яких перед підписанням документа нотаріус зобовязаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників). Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Посилання нотаріуса на те, що напевно вона уголос прочитала позивачу текст договорів не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки у договорах відсутня відповідна відмітка. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року по справі № 6-2697цс16 та від 19 жовтня 2016 року по справі № 6-1873цс16. Як підставу для визнання недійсними договорів дарування від 21 грудня 2017 року позивач посилається на їх фіктивність, як такі що укладені з метою приховання іншого правочину та унеможливлення подальшого виконання рішення суду. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] відчужила 21 грудня 2017 року спірні будинок та земельні ділянки своєму сину [PERSON] під час судового розгляду даної цивільної справи, отже, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення позову щодо неї та виконання судового рішення в частині повернення позивачу будинку та земельних ділянок. Крім цього, у п. 6 даних договорів міститься неправдива відмітка про те, що житловий будинок та земельні договори в спорі не перебувають, в той час коли щодо них на час укладання договорів існував судовий спір. Слід також зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а згідно ст. 236 ЦК України правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення. Зважаючи на те, що спірні договори дарування нерухомого майна від 21 грудня 2017 року уклали сторони, які є близькими родичами, під час судового спору щодо даного нерухомого майна, суд приходить до висновку, що відповідачі не передбачили реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, а їх дії були спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення, а тому їх слід визнати недійсними відповідно до статті 234 ЦК України. За вказаних обставин, суд вважає обґрунтованим звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права у обраний нею спосіб, що повністю відповідає вимогам ст. 16 ЦК України та ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, у звязку із чим позов слід задовольнити в повному обсязі. Доводи відповідачів щодо спрямованості волевиявлення позивача при укладанні спірних договорів саме на відчуження нерухомого майна шляхом дарування суд вважає безпідставним, оскільки дані договори були укладені позивачем через помилку, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Факт помилки позивача підтверджується як обставинами укладання спірних договорів, на які вплинули фізичні вади, незадовільний стан здоровя та похилий вік позивача, так й її діями після укладання договорів, яка продовжувала користуватися відчуженим нерухомим майном, з приводу чого і сталось непорозуміння з відповідачем. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору із урахуванням їх пропорційності відповідно до заявлених позовних вимог до кожного з них. На підставі ст.ст. 202, 203, 215, 216, 229, 234, 236, 717 ЦК України, суд

Outcome: approved