Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 04.08.2012 р. між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції, актовий запис №439. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя сторін не склалося та 22.11.2017р. рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розлучення сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Спільна дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її повному утриманні, матеріальної допомоги батька не потребує. Позивач зауважує, що не має на меті створити перешкоди для батька у спілкуванні з дитиною, проте батьки не можуть дійти згоди, з ким саме буде проживати дитина більшою мірою через відстороненість батька від усіх питань, пов`язаних з дитиною. Оскільки національне законодавство та судова практика не передбачають можливості встановлення «перемінного» місця проживання, а самостійно домовитись з батьком можливості не має, позивач звертається до суду з даною позовною заявою та просить визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з позивачем. Ухвалою суду від 12.08.2020р. позовну заяву прийнято, відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Крім того, сторони заперечень щодо такого порядку розгляду справи не надали. 15.09.2020р. відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначив, що аргументи, наведені позивачем у позовній заяві необґрунтовані та надумані. Позивачем не надано жодного доказу що свідчить про порушення права та наявність відповідного цивільно-правового спору, адже дитина проживала та проживає разом з матір`ю, а відповідач ніколи не чинив перешкод проживанню доньки з матір`ю. Відповідач вважає, що справжньою метою позивача отримати рішення суду про визначення місця проживання дитини є можливість вивезення дитини за кордон строком менше місяця без дозволу батька, хоча відповідач ніколи не чинив перешкод позивачу у питанні надання дозволу на вивезення дитини за кордон та надавав такі дозволи своєчасно за вимогою. Вважає, що з матеріалів позовної заяви не вбачається ні наявності у позивача порушеного права, ані спору про місце проживання дитини, а тому просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 06.10.2020р. відповідач надав до суду клопотання про закриття провадження у справі, у якому, посилаючись на норми законодавства України та практику Європейського суду з прав людини просив закрити провадження у даній справі у зв`язку з відсутністю предмету спору щодо місця проживання дитини. 15.10.2020 представником позивачки - адвокатом Чиханцовим М.А. подано відповідь на відзив, в якому той заперечує проти доводів відповідача, наведених у відзиві та наполягає на задоволенні позовних вимог. Також представником позивача - адвокатом Чиханцовим М.А. надано заперечення на заяву про закриття провадження у справі, у якому щодо наявності спору про визначення місця проживання дитини зазначив, що в даному випадку факт звернення позивача з відповідною заявою свідчить про необхідність вирішення даного питання у зв`язку з неможливістю використання альтернативних способів у вигляді усних домовленостей або укладання договору про порядок участі батьків у житті дитини. Після розірвання шлюбу сторони мали усну домовленість про місце проживання дитини, однак на сьогоднішній день позивач не в змозі сподіватись на дотримання відповідачем цих домовленостей, а тому змушена звернутись з даним позовом до суду та просить у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмовити. 17.12.2020р. відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив вх. № 4458/20-Вх від 17.12.2020р. у якому в повному обсязі підтримує прохання про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 15.10.2020 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті. Розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням позивача та її представника, а також відповідача. Судовий розгляд проведено 17.12.2020р. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Преснякова І.В. підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити та визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. При цьому пояснила, що між сторонами на даний час склалися неприязні відносини, активних дій щодо зміни місця проживання дитини відповідач не вчиняє. Між колишнім подружжям є відсутність згоди щодо способу участі батька у вихованні дитини, які в подальшому можуть стати причиною зміни місця проживання дитини та завадити прийняттю оперативних рішень. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, скерував до суду клопотання вх. № ЕП-1042/20ВХ від 17.12.2020р. про розгляд справи без його присутності. Просив розглянути справу за його відсутності, опираючись на додані ним матеріали справи, проти задоволення позову заперечував, вважає його надуманим. У судове засідання представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, в матеріалах справи мається клопотання про розгляд справи без участі представника. Враховуючи думку позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Відповідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (нерозбірливо) від 04.08.2012р. позивач та відповідач по справі 04.08.2012р. зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. Від цього шлюбу вони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 30.03.2013р., актовий запис № 1074. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.11.2017 у справі №753/13459/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 08.10.2020р. № 101-7896/02 вбачається, що питання визначення місця проживання дитини [PERSON] 24.09.2020р. розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації за участю обох батьків. Встановлено, що дитина проживає з матір?ю за адресою: [ADDRESS] , працівниками відвідано 04.09.2020р., про що складено відповідний акт. Батько дитини проживає окремо, надав Службі у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації пояснення, де зазначив, що не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з матір?ю, що свідчить про відсутність спору між батьками. За результатами розгляду Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з матір`ю, [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу донька залишилась проживати разом з матір`ю, про що вказує сама позивачка, та на даний час проживає в квартирі батьків позивачки разом з ними за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено актом обстеження житлових умов б/н від 04.09.2020р. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів про наявність між сторонами спору щодо місця проживання дитини разом із матір`ю. Аргументи позивачки щодо її особистого зайняття донькою без участі відповідача та його «відстороненість» від усіх питань пов`язаних з дитиною, суд оцінює критично, як такі, що не стосуються предмету спору, а саме: визначення місця проживання доньки [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Також позивач посилається на відсутність можливості встановлення «перемінного» місця проживання дитини, хоча матеріали справи не містять даних про проживання дитини з відповідачем та його бажання визначити місце проживання дитини з собою. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені Сімейним Кодексом України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За положеннями ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, чинним законодавством встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року), - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (ст.ст. 7, 9 Конвенції). Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як передбачено ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання (ст. 158 СК України). Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ч. 1 ст. 159 СК України). Згідно із частиною другою цієї статті, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Ч. 4 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частинами 1,2 ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підстави своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих, суд приходить до висновку, що позивач не довела наявність спору про визначення місця проживання дитини. Позивачем не надано жодних належних, допустимих та переконливих доказів про існування спору між сторонами щодо визначення місця проживання їх спільної доньки, окрім того висновком Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, як органом опіки та піклування від 08.10.2020р., який ніким не оспорювався, визначено місце проживання [PERSON] з матір`ю, [PERSON] . Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Суд вважає, що таке рішення є справедливим і таким, що постановлене виключно в інтересах дитини. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed