Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку майна. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 07 травня 1972 року уклала шлюб з відповідачем по наявній справі [PERSON] Під час шлюбу ними 14 березня 1979 року був придбаний житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: с. Виноградівка Арцизького району Одеської області, вул. Леніна (вул. Миру), буд. 92, в якому сторони мешкають по теперішній час. В наявний час відповідач оспорює її право власності на її частку у спільному майні, виказуючи заперечення проти розпорядження спільним будинком подружжя, у звязку з чим позивачки посилаючись на норми Сімейного законодавства просить визнати за нею право власності на 1/2 частку вищевказаного житлового будинку, визнати право володіння та розпорядження спірним майном та визначити частки у ідеальних долях. Від представника позивача [PERSON] адвоката [PERSON] та представника відповідача [PERSON] адвоката [PERSON] надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України. При цьому відповідно до письмових заяв представник позивача позовну заяву підтримав, просив задовольнити її у повному обсязі, а представник відповідача позовну заяву не визнав та заперечував проти задоволення позову з підстав, що викладені у запереченнях на позов. У звязку з неявкою усіх осіб, які беруть участь у справі, в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевірив матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи видно, що 07 травня 1972 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований Виноградівською сільською радою Арцизького району Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖД № 256084 (а.с. 6). На підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 1979 року, посвідченого в.о. секретаря виконкому Виноградівської сільської ради Арцизького району Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 16, [PERSON] придбав житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: с. Виноградівка Арцизького району Одеської області, вул. Леніна, буд. 92 (а.с. 7 8). Як видно з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.12.2004 року, виданого Виноградівською сільською радою, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: с. Виноградівка Арцизького району Одеської області, вул. Леніна, буд. 92, на підставі рішення виконавчого комітету Виноградівської сільської ради від 14.10.2004 року № 69 (а.с. 14). Право власності [PERSON] зареєстроване Арцизьким бюро технічної інвентаризації 07.12.2004 року, про що свідчить копія [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 15). Викладене свідчить, що відповідач [PERSON] придбав спірний житловий будинок 14.03.1979 року (під час дії Кодексу про шлюб та сімю України), зареєстрував своє право власності на нього 07.12.2004 року, відтак право власності на вказаний будинок набуте сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі. На разі, сторони по справі не дійшли згоди щодо користування спірним будинком, у звязку чим позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Згідно п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Також згідно з ч. 1 ст. 5 цього ж ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Таким чином, враховуючи, що батьки позивача (спадкодавці) померли до набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року, суд вважає за необхідне при ухваленні даного рішення керуватися положеннями ЦК України 1963 року. Згідно із частиною першою «Прикінцеві положення Сімейного кодексу України» цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Таким чином, враховуючи, що відповідач придбав спірний житловий будинок 14.03.1979 року, а зареєстрував своє право власності на нього 07.12.2004 року, суд приходить до висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані Цивільним кодексом УРСР 1963 року, Кодексом про шлюб та сімю України, які діяли на час виникнення правовідносин, а також Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України, якими слід керуватися при ухваленні даного рішення. Статтею 112 Цивільного кодексу УРСР 1963 р., норми якого діяли на час придбання спірного майна, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, норми якого діяли на час придбання спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 29 Кодексу про шлюб та сімю України передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічним чином спірні правовідносини регулюються чинними на час реєстрації права власності на спірне майно та вирішення справи судом Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Так, згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 вказаної статті у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З зазначеного випливає, що суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Пункт 17 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначає, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Враховуючи, що спірне майно набуте подружжям [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, та між сторонами не було укладено будь-яких договорів, щодо майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що кожному з подружжя [PERSON] та [PERSON] належить по 1/2 частині спірного нерухомого майна. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. У той же час відповідач, жодних доказів того, що майно подружжя, яке є обєктом спільної сумісної власності поділу не підлягає у звязку із перебуванням у шлюбі сторін у справі, не надав. З огляду на вищевказане, суд вважає, що спільний житловий будинок підлягає поділу між сторонами з визнанням за [PERSON] права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку, залишивши його у спільній частковій власності сторін, у звязку з чим в цій частині позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Суд також звертає увагу на те, що чинне законодавство гарантує непорушність права власності. Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.321 ЦК України кожному надано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Враховуючи те, що чинним законодавством встановлена непорушність права власності, а частка кожного учасника спільної часткової власності за чинним законодавством та своєю природою є ідеальною, тому позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права володіти та розпоряджатися її часткою у спірному майні, а також визнання частин житлового будинку, які належать власникам ідеальними, задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує, що позивач [PERSON] відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, оскільки є інвалідом ІІ групи безстроково, тому суд в силу положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягує на користь держави судові витрати суму судового збору у розмірі 640,00 гривень з відповідача [PERSON] Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial