Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним, в обгрунтування якого вказала, що з 25.10.2013 року по 17.12.2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] У зв'язку з тим, що мати відповідача [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, їй стало відомо про те, що 15.08.2011 року [PERSON] надала в борг своєму синові 100000 грн. Між тим, при укладенні договору позики [PERSON] не отримував від неї згоди на його укладення відповідно до ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України. Більш того, вона вважає, що [PERSON] взагалі не отримував від своєї матері за цим договором ніяких коштів. 06.02.2014 року вона звернулася до суду із заявою про забезпечення доказів шляхом витребування від [PERSON] договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Після того, як відповідачам стало відомо про її намір розділити придбане під час шлюбу майно, 15.02.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 28.02.2014 року вона подала позов до [PERSON] про поділ віщевказаної квартири. Таким чином, вважає, що розписка від 15.08.2011 року була складена відповідачами після 12.02.2014 року з метою перешкоджання їй у реалізації її майнових прав і без наміру сторін, що вказані у договорі позики, створити правові наслідки, що обумовлені в договорі. Вважаючи даний договір позики недійсним, позивач просить суд визнати його таким та стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати зі сплати судового збору та витрат на правову допомогу у розмірі 1500 грн. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання правомірним договору позики, в обґрунтування якого вказала, що у липні 2011 року до неї звернувся її син [PERSON] з проханням зайняти йому грошову суму у розмірі 100000 грн. на покупку квартири, у зв'язку з чим вона 15.08.2011 року зайняла відповідачу вказану суму. У підтвердження цього займу [PERSON] написав їй розписку, у якій він зобов'язався повернути їй борг у розмірі 100000 грн. до 15.08.2013 року. Під час надання грошей були присутні [PERSON], [PERSON], [PERSON] Про цю угоду знала і позивач [PERSON], бо вона була присутня в місці складання розписки і передачі грошей, разом з сином просила зайняти ці гроші і пропонувала поставити свій підпис на розписці. Але, коли була написана розписка, її син сказав, що вони, як чоловік та жінка, довіряють один одному. Тому [PERSON] не стала ставити свій підпис на розписці. Крім того, на святкуванні дня народження [PERSON] 20.08.2011 року позивач підняла тост за батьків чоловіка, дякуючи її за те, що вона дала їм у борг грошові кошти у розмірі 100000 грн. на придбання квартири. Також позивач казала, що якби вона не зайняла їм цю суму, то вони не змогли б купити цю квартиру. 24.09.2011 року на свадьбі у племінника [PERSON], на яку було запрошену всю їх сім,ю, [PERSON] також підіймала тост за батьків, під час якого звернулася до неї та подякувала за те, що вона їм допомогла з покупкою квартири. Під час розгляду справи [PERSON] став віддавати їй зайняті гроші, повернувши 14.05.2014 року 5000 грн. Гроші, які були взяті [PERSON] в пристуності [PERSON] були використані для купівлі квартири, тобто для інтересів подружжя, тому цей договір є в інтересах сім,ї. Статтями 203, 215 Цивільного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для визнання договору недійсним і ні одна із них не дає можливості визнати вказаний договір недійсним. Відповідно до ст.1046 ЦК України до договору позики застосовується проста письмова форма, тому нотаріальної чи іншої згоди від [PERSON] не потрібно. Недодержання сторонами письмової форми правочину не має наслідками його недійсності. Тобто, якщо і припустити, що [PERSON] не знала, що її чоловік бере у неї гроші, то це не означає, що він їх не брав і не укладав з нею договір. Тому [PERSON] просить суд визнати правомірним договір позики від 15.08.2011 року, укладений між нею та [PERSON] на суму 100000 грн., та віднести судові витрати на відповідачів. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, не визнаючи зустрічний позов відповідача [PERSON], пояснивши, що квартира була придбана під час шлюбу за особисті сумісні кошти подружжя, які збиралися з 2008 року. І вона, і чоловік працювали, вона отримувала приблизно 2000-3000 грн., [PERSON] - 5000-6000 грн., після народження дитини виплачувалася державна допомога у розмірі 1300 грн. на місяць, з обох сторін допомогали батьки, на зйомній квартирі вони сплачували тільки комунальні послуги. З 2008 року вона навчається у Харьківській залізничній академії на бюджеті, до придбання квартири їздила три разі на сесію від 5 до 11 днів до м.Красний Лиман, де знаходиться факультет від академії, проживала у гуртожитку. На морях відпочивали за путівками, які брали на підприємстві. Квартира була придбана за 16000 доларів, у батьків гроші на її придбання не займалися, про розписку їй нічого не було відомо, як і про те, що чоловік займав гроші на покупку квартири у своєї матері. Ані на дні народження чоловіка, ані на весіллі вона не піднімала тостів за батьків через те, що вони начебто позичили їм гроші на квартиру. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні також підтримав позовні вимоги свого довірителя і не визнав зустрічний позов відповідача [PERSON], оскільки, як зазначають відповідачі, договір позики укладався в інтересах сім,ї [PERSON] та [PERSON] на придбання квартири, що є предметом позову про розподіл майна подружжя. Даний договір виходить за межі дрібного побутового, проте письмової згоди у позивача на укладення спірної угоди отримано не було. Про те, що [PERSON] брав у своїє матері гроші у борг, позивачу відомо не було, вона не була присутня у місці укладення цього договору, не просила зайняти гроші і не пропонувала ставити свій підпис під розпискою, тостів і подяк на адресу батьків [PERSON] не виказувала. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] не визнала, свої зустрічні позовні вимоги підтримала у повному осбязі, додавши, що подружжя [PERSON] під час шлюбу жили на зйомній квартирі, обидва навчалися, народили дитину, тому не могли назбирати необхідну суму на купівлю квартири. Займані гроші знаходилися у неї дома за адресою: [ADDRESS] вона їх із банковської установи не знімала, гроші були передані і розписка була написана за вказаною адресою. 100000 грн. для неї - це цінне майно. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, позов своєї матері [PERSON] визнав у повному обсязі, пояснивши, що на покупку квартири, яка була придбана на його ім,я під час шлюбу з позивачем [PERSON], вони займали гроші у його батьків. Позивач наполягала на поверненні грошей, про що казала на всіх заходах. Договір позики було укладено дома у батьків особисто ним на суму 100000 грн, які є для нього цінним майном. В тексті розписки [PERSON] не була вказана і письмової згоди від неї не отбиралося, оскільки, коли вони жили разом, дружина довіряла йому, а він довіряв їй. Грошові кошти на придбання квартири вони не збирали, оскільки все витрачали на життя та відпочинок. У рік витрачалося до 20000 грн. на відпочинок в Криму, на Азові, в лісу. На сесію дружині він давав 5000-6000 грн. Він також навчався в аспірантурі, за дві сесії вивозив до 15000 грн. Зайняти у батьків гроші на купівлю квартири запропонувала дружина, оскільки їх виселяли із зйомної квартири. Позивач бачила, коли він брав гроші, потім на всіх святах вона дякувала за це батькам. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя, додавши, що витребування письмової згоди другого з подружжя при укладенні спірної угоди не грунтується на законі, недодержання письмової форми правочину не має наслідками його недійсності. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON], [INFO], з 25.10.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 05.12.2013 року було розірвано (а.с.9, 17). Відповідно до ухвали Димитровського міського суду Донецької області від 09.04.2014 року позивач [PERSON] притягнута у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 15.08.2014 року, оскільки [PERSON] позичались кошти під час шлюбу з [PERSON] на придбання квартири (а.с.12-13, 16). Згідно розписки від 15 серпня 2011 року [PERSON], зареєстрований за адресою: Донецька область, [ADDRESS] та мешкаючий за адресою: м.Димитров, вул.Ленінградська, б.41, отримав у борг на придбання квартири від [PERSON], зареєстрованої та мешкаючої за адресою: Донецька область, [ADDRESS] 100000 (сто тисяч) грн., зобов'язуючись повернути дану суму 15 серпня 2013 року (а.с.11). Із позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя вбачається, що предметом спору є двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] придбана сторонами у 2011 році (а.с.14). Свідок [PERSON] суду пояснила, що у її присутності 15.08.2011 року приблизно біля 14.00 години її дочка [PERSON] за місцем свого проживання в [ADDRESS] позичила гроші в сумі 100000 грн. онуку [PERSON] для придбання квартири, про що [PERSON] написав розписку. Гроші рахувалися у її пристності, при цьому були поділені на купки з купюрами по 200 грн. Гроші позичалися у присутності невістки [PERSON], яка теж бажала підписати розписку, але [PERSON] сказав, що чоловік і дружина довіряють один одному, діти казали, що повернуть гроші протягом двох років. Вона та її друга донька [PERSON], яка прийшла за нею і була присутня при передачі грошей, поставили свої підписи у цій розписці як свідки. Аналогічні пояснення надала свідок [PERSON], яка є рідною сестрою [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює на одному підприємстві з [PERSON] і [PERSON] та підтримує товариські стосунки з [PERSON] У серпні 2011 року він разом з [PERSON], які на той час були подружжям, відпочивав на Азовському морі у пансіонаті за путівками підприємства, де святкували ювілей [PERSON], на який він теж був запрошений. На день народження [PERSON] приїжджали його батьки. Під час вітань [PERSON] дякувала батькам [PERSON] за те, що вони допомогли придбати їм квартиру, позичивши 100000 грн. День народження святкували у 20-х числах серпня, до пансіонату заїхали напередотні, приблизно 18-19 серпня. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з [PERSON] він підтримує дружні стосунки, крім того, [PERSON] - двоюрідний брат його дружини. Йому відомо, що у 2011 році [PERSON] та [PERSON] купили квартиру приблизно за 140000 грн. На весіллі двоюрідного брата [PERSON], яке відбувалося 24.09.2011 року, коли до столу підійшли батьки [PERSON], [PERSON] запропонувала за них випити, оскільки ті запозичили їм 100000 грн. для купівлі квартири. Згідно за ч.2 ст.65 СК України при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до абз.2 п.1 ч.1 ст.31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмету, який має невисоку вартість. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, між [PERSON] та та його матір,ю [PERSON] був укладений договір позики від 15.08.2011 року на суму 100000 грн. в інтересах сім,ї подружжя [PERSON] та [PERSON] на придбання квартири. Суд вважає, що вказаний договір виходить за межі дрібного побутового, оскільки сума договору більш ніж у 100 разів перевищує мінімальну заробітну плату (960 грн.), встановлену на час укладання угоди, а тому позивач має право на звернення до суду про визнання вказаного договору недійсним. За змістом ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Згідно за ч.2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Суд вважає договір позики від 15.08.2011 року на суму 100000 грн. договором стосовно цінного майна, а тому на нього розповсюджується ч.3 ст.65 СК України. Факт відсутності письмової згоди позивача при укладенні спірного договору окрім пояснеь сторін доведено і підтверджено у судовому засіданні вище наведеними доказами, зокрема, самою розпискою, свідченнями [PERSON] і [PERSON] Укладення спірної угоди відбулося у порушення вимог ч.3 ст.65 СК України, оскільки це було зроблено без письмової згоди іншого подружжя, тобто позивача. Згідно за ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 20.02.2013 року у справі № 163цс12. У зв'язку з вищенаведеним, суд вважає, що договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму 100000 грн. на підставі розписки від 15.08.2011 року, є недійсним. За приписами п.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. За станом на 01.01.2014 року до прийняття Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» діяла мінімальна заробітна плата у розмірі 1218 грн., яка була встановлена за станом на 01.12.2013 року Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік». Відтак, ставки судового збору у 2014 році обраховуються, виходячи із мінімальної заробітної плати в розмірі 1218 грн. Згідно за п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позову немайнового характеру становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, а саме: 243,60 грн. (1218 грн. х 0,2). Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1000 грн. (а.с.1), який не ґрунтується на законі. Тому з урахуванням ст.88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] у зв'язку із задоволенням вимоги позивача немайнового характеру підлягає стягенню на користь [PERSON] 243,60 грн. у рівних частках: по 121,80 грн. Також, згідно довідки від 29.04.2014 року, виданої адвокатом [PERSON], позивачу [PERSON] була надана правова допомога на загальну суму 1500 грн. (а.с.19), яку позивач просить стягнути на її користь з відповідачів. Оскільки дана довідка не є оригіналом і у справі відсутні інші докази на підтвердження зазначених витрат вимога позивача про стягнення на її користь понесених нею витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає. На підставі ст.65 СК України, 13, 16, 203, 215 ЦК України,

Outcome: partial