Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою в якій вона вказала, що вона є власником 1/5 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Разом із нею, в рівних частках по 1/5 частині квартири, володіють її син - [PERSON] та невістка [PERSON]. Право власноті на частини квартири всі особи набули у процесі приватизації житла і на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.11.2006 року. У звязку із наміром відповідачів по справі виїхати мешкати на постійне місце мешкання до АР Крим, сторони досягли згоди, щодо розпорядження спріним майном - квартирою. Так, від 31 березня 2012 року позивач уклала із відповідачами письмові договори дарування частин квартири, що належали відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.11.2006 року і яка розташована за адресою [ADDRESS]. Відповідно до умов договору [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] належні їм кожному по 1/5 частині спірної квартири. Сторони домовилися, що по їх приїзді до м. Добропілля вони отримують в бюро технічної інвентаризації документи для нотаріального формлення дарування квартири і всі учасники угоди нотаріально посвідчать їх правовідносини, шляхом укладання договору дарування квартири. Також, відповідачі передали мені ключі від квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], частини якої, що належали відповідачам, переходять у власність [PERSON] з моменту укладення договорів дарування. Оскільки відповідачі вже тривалий час мешкають у іншому місці, а тепер вже і в іншій державі, і не мають можливості приїхати до м. Добропілля для переоформлення спірного майна, [PERSON] вирішила захистити своє право власності на майно - частини квартири, що передані відповідачами їх у дар, шляхом звернення до суду із позовом про визнання права власності. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала повністю і підтвердила викладені у позовній заяві обставини набуття права власності на частину квартири. Просила суд визнати за нею право власності на майно набуте за договорами дарування. Відповідачі в судове засідання не зявилися, надавши до суду заяви про визнання позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обгрунтованість підстав для задоволення позовних вимог. Так, статтею 12 ч.2 передбачено, що громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом, в тому числі і угод дарування. Укладені між сторонами письмові договори не забороненені законом і по формі та змісту цілком відповідають вимогам чинного законодавства. Частиною 1 статті 334 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач фактично прийняла квартиру у своє володіння з 01 квітня 2011 року, що підтверджується доданими до матеріалів спрви документами. Статтею 220 ЦК України передбачено, що у випадку досягнення сторонами угоди по всіх умовах договору (угоди), що підтверджується письмовими доказами й відбулося повне або часткове виконання сторонами умов угоди, але одна зі сторін ухиляється від нотаріального посвідчення договору, суд може визнати договір (угоду) дійсним. Аналогічна позиція, висловлена і в Постанові № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» де в п.5 визначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Відповідно до положень абзацу 3 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачі без застережень визнали позов в повному обсязі. Оцінивши представлені докази, суд приходить до висновку, що визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд приймає визнання відповідачем позову та задовольняє позов. Враховуючи наведене,

Outcome: approved