Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ «[PERSON] банк [PERSON]» про поновлення на роботі, компенсацію моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначала, що вона з 02.10.2017 року була співробітником АТ «[PERSON] банк [PERSON]» та займала посаду головного економіста, а саме у Запорозькому міському відділенні, яке розташоване за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 176. За період її роботи, на її адресу з боку клієнтів не було жодної скарги. Стягнення або догани від керівництва також відсутні. До відділення банку де вона на той момент працювала приїхав старший регіональний менеджер з управління групою відділень Дніпропетровською ОД [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01.12.2017 року після проведення загальних зборів, на яких вирішувались робочі питання, регіональний менеджер [PERSON], скориставшись своїм службовим становищем, та перевищуючи його, застосовуючи по відношенню до неї морально-психологічний тиск, фактично змусила її підписати заяву про звільнення за згодою сторін. У момент розмови, [PERSON] в особливо цинічній формі, нічого не пояснюючи, запропонувала їй вибір або звільнитися за власним бажанням, або з приводу виходу з декретної відпустки працівника, при цьому стосовно ситуації та причин такої поведінки керівництва [PERSON] наголосила, що не вважає за потрібне нічого їй пояснювати. Також позивач зазначає, що [PERSON] її безпідставно звинувачувала у неналежному обслуговуванні клієнтки [PERSON] 01.12.2017 року наказом № 1342-к її було незаконно звільнено з посади головного економіста АТ «[PERSON] банк [PERSON]» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки підписана нею заява не є дійсною, та була підписана не з її згоди, а під тиском та моральним насильством з боку керівника. Посилаючись на зазначені обставини позивач просить суд визнати недійсною заяву про звільнення з роботи [PERSON] та наказ АТ «[PERSON] банк [PERSON]» № 1342-к від 01.12.2017 року, поновити [PERSON] на посаді головного економіста АТ «[PERSON] банк [PERSON]» у м. Запоріжжя, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 50000 грн. Також позивач просить поновити їй пропущений строк встановлений ст. 233 КЗпП України, оскільки вона намагалась довести незаконність свого звільнення в позасудовому порядку, що не надало позитивних результатів. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.08.2018 року позовну заяву [PERSON] до\~АТ «[PERSON]\~банк [PERSON]»\~про поновлення\~на роботі,\~компенсацію моральної\~шкодиприйнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. (а.с. 26). 12.09.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача АТ «[PERSON] банк [PERSON]», в якому представник відповідача просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі, посилаючись на те, що 01.12.2017\~року позивач\~звернулася до\~відповідача з\~пропозицією звільнити\~її за\~угодою сторін,\~надавши відповідну\~заяву до\~АТ «[PERSON] [PERSON]».\~В свою\~чергу відповідач\~погодився звільнити\~позивача на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) і в той же день (01.12.2017 року) позивачем було видано наказ № 1342-к від 01.12.2017 року «Про звільнення з роботи [PERSON]В.» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за невикористану відпустку в кількості 4 календарних днів за період з 02.10.2017 року по 04.12.2017 рік. Із вказаним наказом № 1342-к від 01.12.2017 року позивач була ознайомлена у день його видачі, про що свідчить власноручний підпис позивача на наказі у графі «З наказом ознайомлена». Тим самим позивач підтвердила своє волевиявлення на припинення трудового договору за угодою сторін в момент видачі наказу про звільнення. Вказаний наказ № 1342-к від 01.12.2017 року підписано зі сторони відповідача належним чином уповноваженою особою - Регіональним менеджером з управління групою відділень (м. Запоріжжя) Дніпропетровської обласної дирекції АТ «[PERSON] банк [PERSON]» [PERSON]. Таким чином,\~на думку\~представника відповідача звільнення позивача на підставі п. 1. ч. 1 ст.36 КЗпП України було здійснено у чіткій відповідності до норм діючого законодавства України, оскільки: на момент видачі наказу про звільнення № 1342-к від 01.12.2017 року дійсно існувала домовленість позивача та відповідача про припинення трудового договору за взаємною згодою; в момент видачі Наказу про звільнення №1342-к від 01.12.2017 року було зафіксоване волевиявлення працівника на припинення трудового договору за угодою сторін; позивач на момент складання та на момент видачі наказу про звільнення № 1342-к від 01.12.2017 року не заявляв про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, які викладені в позові. Представник відповідача АТ «[PERSON] банк [PERSON]» в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з підстав, що викладені у відзиві відповідача на позовну заяву. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. 02.10.2017 року позивач розпочала працювати в АТ «[PERSON] [PERSON]» на посаді головного економіста Запорізького міського відділення (м. Запоріжжя), на яку була прийнята на підставі наказу № 1082-к від 28.09.2017 року «Про прийом на роботу [PERSON]В.» на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника [PERSON] до дня її фактичного виходу (а.с. 41). Також, при прийнятті на роботу [PERSON], позивачу було встановлено 3-місячний строк випробування (з 02.10.2017 року по 01.01.2018 року) про що, відповідно до вимог ст. 26 КЗпП України, зазначено у Наказі № 1082-к від 28.09.2017 року. Із зазначеним наказом позивач була належним чином ознайомлена, про що свідчить її власноручний підпис на наказі у графі «З наказом ознайомлена». 01.12.2017 року позивач звернулася до відповідача з пропозицією звільнити її за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП, надавши заяву до АТ «[PERSON] [PERSON]» (а.с. 42). Відповідач погодився звільнити позивача на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) і в той же день (01.12.2017 року) відповідачем було видано наказ № 1342-к від 01.12.2017 року «Про звільнення з роботи [PERSON]В.» ( а.с. 44), у якому, зокрема, зазначено: «[PERSON], головного економіста Запорізького міського відділення (м. Запоріжжя) АТ «[PERSON] [PERSON]», звільнити з роботи 04.12.2017 року за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП. Виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку в кількості 4 календарних днів за період з 02.10.2017р. по 04.12.2017р.». Із вказаним наказом № 1342-к від 01.12.2017 року позивач була ознайомлена у день його видачі, про що свідчить власноручний підпис позивача на наказі у графі «З наказом ознайомлена». Тим самим позивач підтвердила своє волевиявлення на припинення трудового договору за угодою сторін в момент видачі наказу про звільнення. Вказаний наказ № 1342-к від 01.12.2017 року підписано зі сторони відповідача належним чином уповноваженою особою - Регіональним менеджером з управління групою відділень (м. Запоріжжя) Дніпропетровської обласної дирекції АТ «[PERSON] банк [PERSON]» [PERSON], що підтверджується: - п. 1.9 Постанови Правління АТ «[PERSON] [PERSON]» № П-252/6 від «Про надання повноважень укладати та підписувати від імені Банку трудові договори, договори про матеріальну відповідальність та видавати накази з особового складу» (а.с. 45-48)), відповідно до якого Регіональному менеджеру з управління групою відділень дирекцій Регіону надані повноваження, зокрема, видавати від імені Банку накази з\~особового складу щодо працівників відділень Банку (крім начальників відділень) у області, де розташоване робоче місце регіонального менеджера (до таких наказів з особового складу відповідно до п. 1 1 зазначеної Постанови Правління АТ «[PERSON] [PERSON]» № П-252/6 від 17.12.2015 року належать, зокрема, накази про прийняття на роботу та про звільнення з роботи); - наказом №3080-к від 17.08.2015 року про переведення [PERSON] на посаду регіонального менеджера з управління групою відділень (м. Запоріжжя) Дніпропетровської обласної дирекції АТ «[PERSON] [PERSON]» (а.с. 49); - посадовою інструкцією Регіонального менеджера з управління групою відділень [PERSON] від 15.02.2016 року (у п. 2 вказаної Посадової інструкції визначено, що повноваження Регіонального менеджера з управління групою відділень поширюються на відділення Банку в Запорізькій області) (а.с. 50-55). У позовній заяві позивач зазначає про те, що за період її роботи з боку клієнтів на її адресу не було жодної скарги, а надана заява про звільнення була підписана без її дійсного волевиявлення із здійсненням тиску та морального насильства з боку керівництва. Вказані доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, спростовані в судовому засіданні показами свідків [PERSON] та [PERSON], які в судовому засіданні пояснили, що заява про звільнення позивачем була написана добровільно, ніякого тиску та морального насильства з боку керівництва при цьому не було. Також свідками зазначено, що конфлікти з клієнтами у позивача відбувалися постійно, про що вказано у Доповідній записці Регіонального менеджера з управління групою відділень (м. Запоріжжя) Дніпропетровської обласної дирекції АТ «[PERSON] банк [PERSON]» [PERSON] від 14.12.2017 року. Копія Доповідної записки від 14.12.2017 року додана відповідачем до відзиву на позовну заяву (а.с. 56-57). Крім того, судом встановлено, що окрім усних скарг клієнтів, на електронну адресу Банку надійшла скарга [PERSON], зареєстрована за № 97/еп 86931 від 05.12.2017 року, у якій вона повідомила про факт неналежного обслуговування зі сторони [PERSON], який мав місце 30.11.2017 року (а.с. 60). Також судом з пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що враховуючи наявність фактів неналежного обслуговування позивачем клієнтів АТ «[PERSON] [PERSON]», а також факт встановлення для [PERSON] 3-місячного випробувального строку, у Банку були підстави для встановлення невідповідності позивача займаній посаді, на яку її прийнято, наслідком чого було б звільнення позивача як такої, що не витримав випробування. Зазначені факти були доведені позивачу при спільній бесіді, яка відбулася 01.12.2017 року між позивачем, Регіональним менеджером з управління групою відділень (м. Запоріжжя) [PERSON] та старшим регіональним менеджером з управління групою відділень Дніпропетровської ОД [PERSON] При цьому, жодного тиску (ні фізичного ні морального) з боку свідків [PERSON] та [PERSON] на позивача не чинилося. Після цього, [PERSON] не бажаючи бути звільненою, як така що не витримала випробування, надала заяву з пропозицією звільнити її за згодою сторін. На вказану пропозицію позивача погодилося керівництво банку, у звязку з чим було видано відповідний наказ про звільнення [PERSON] Крім того, судом встановлено, що позивачем була надана заява, у якій вона просила у звязку зі звільненням надіслати їй трудову книжку поштовим звязком на адресу [ADDRESS] (69005) (а.с. 43). 04.12.2017 року позивача було звільнено з роботи за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записом № 15 у трудовій книжці позивача (а.с. 6). Таким чином, звільнення позивача на підставі п. 1. ч. 1 ст.36 КЗпП України було здійснено у чіткій відповідності до норм діючого законодавства України, оскільки: на момент видачі наказу про звільнення № 1342-к від 01.12.2017 року дійсно існувала домовленість позивача та відповідача про припинення трудового договору за взаємною згодою; в момент видачі наказу про звільнення № 1342-к від 01.12.2017 року було зафіксоване волевиявлення працівника на припинення трудового договору за угодою сторін; позивач на момент складання та на момент видачі наказу про звільнення № 1342-к від 01.12.2017 року не заявляв про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Щодо доводів позивача про можливість анулювання домовленості про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, суд погоджується з доводами відповідача. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Як встановлено судом, позивач звертався до Банку 04.12.2017 року з вимогою проведення службової перевірки та вжиття відповідних заходів з приводу неправомірних дій Старшого регіонального менеджера з управління групою відділень Дніпропетровської ОД [PERSON], яка, на думку позивача, перевищила свої службові повноваження та змусила позивача підписати заяву про звільнення за згодою сторін. Відповідачем було здійснено службову перевірку дій Старшого регіонального менеджера з управління групою відділень Дніпропетровської обласної дирекції Банку [PERSON] і встановлено відсутність фактів перевищення нею своїх повноважень у взаємовідносинах з [PERSON] і, як наслідок, відсутність підстав для притягнення до відповідальності [PERSON] Про вищевказане позивача було повідомлено листом № 97- 5-7/3561 від 28.12.2017 року (а.с. 7-8). Враховуючи відсутність\~порушень з\~боку старшого\~регіонального менеджера\~з управління\~групою відділень\~Дніпропетровської обласної\~дирекції Банку\~[PERSON],\~відповідач не\~надавав згоду\~на анулювання\~домовленості про\~припинення трудового\~договору з\~Позивачем на\~підставі п.1\~ст.\~36\~КЗпП України. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Судом встановлено, що звільнення [PERSON] відбулося без порушення встановленої законом процедури. Доводи позивача проте, що заява про звільнення була підписана без її дійсного волевиявлення із здійсненням тиску та морального насильства з боку керівництва є безпідставними, оскільки спростовуються встановленими обставинами по справі. Встановивши наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що наказ АТ «[PERSON] банк [PERSON]» № 1342-к від 01.12.2017 року щодо звільнення позивача винесено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, у звязку з чим, підстави для задоволення вимог позивача про визнання його недійсним відсутні, як і відсутні\~підстави для задоволення вимог про\~поновлення позивача на посаді головного економіста АТ «[PERSON] банк [PERSON]» у м. Запоріжжя. Враховуючи встановлені\~обставини та\~вимоги закону\~суд не\~вбачає підстав\~для задоволення\~позовних вимог [PERSON] у цій справі про визнання недійсною заяви про звільнення з роботи [PERSON] та наказу АТ «[PERSON] банк [PERSON]» № 1342 від 01 грудня 2017 року, поновлення [PERSON] на посаді головного економіста АТ «[PERSON] банк [PERSON]» у м. Запоріжжя. Відмова судом у задоволенні первісних позовних вимог позивача у цій (визнання недійсною заяви про звільнення з роботи [PERSON] та наказу АТ «[PERSON] банк [PERSON]» № 1342 від 01 грудня 2017 року, поновлення [PERSON] на посаді головного економіста АТ «[PERSON] банк [PERSON]» у м. Запоріжжя) є підставою для відмови у задоволенні судом\~похідних від них\~позовних вимог позивача у цій справі (про стягнення з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 50000 грн.). Разом з цим, безпідставною є заява представника відповідача про застосування строків позовної давності у цій справі в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON], оскільки судом встановлено, що права позивача [PERSON] при її звільненні не порушені. Відмова у задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав не порушення прав останньої при її звільненні виключає можливість застосування до спірних правовідносин строку позовної давності судом.

Outcome: dismissed