Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаною позовною заявою та зазначила, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у зазначеному будинку зареєстрований колишніми власниками, однак не проживає у ньому вже понад 10 років, не є членом родини позивача, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється. Факт реєстрації відповідача у будинку позивача [PERSON] чинить перешкоди останній для оформлення субсидії, а також порушує її право на вільне розпорядження і користування майном. Тому позивач [PERSON] просить суд постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, але подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій також вказала, що позов підтримує повністю, не заперечує проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач у справі, місце реєстрації якого за адресою, зазначеною у позові, підтверджено відповіддю органу місцевого самоврядування на запит суду, неодноразово викликався у судові засідання (за вказаними у позовній заяві адресою реєстрації та адресою проживання) рекомендованими поштовими відправленнями - судовими повістками, проте, до суду він жодного разу не з`явився, у зв`язку з чим суд відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України здійснював виклики відповідача у судові засідання через оголошення на офіційному веб-сайті суду. Відповідач після оприлюднення оголошень про його виклики у судові засідання до суду не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, із заявами про відкладення розгляду справи з певних причин або про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався, відзиву на позов [PERSON] до нього не подав. Тому суд розглядає справу за відсутності відповідача за наявними у справі доказами з постановленням заочного рішення відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України. Суд, беручи до уваги наполягання позивача на задоволенні позову, відсутність заперечень проти задоволення позову з боку відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Із копії договору дарування житлового будинку від 30 січня 2018 року, копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 30 січня 2018 року, та копії Технічного паспорта від 10 березня 2017 року вбачається, що позивач [PERSON] є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , і вказаний будинок є її особистою власністю. Відповідно до копії довідки про місце проживання та склад сім`ї №4785 від 07 липня 2020 року, виданої виконавчим комітетом Пологівської міської ради, копії Домової книги для прописки громадян та довідки, виданої квартальним комітетом №4 м.Пологи Запорізької області від 07 липня 2020 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою. У ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення, 2) позбавлення права користування житловим приміщенням, 3) виселення, 4) визнання особи безвісно відсутньою, 5) оголошення особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом України у постановах від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно зі ст.169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Судом встановлено, що відповідач не є власником будинку, не є членом сім`ї власника будинку, не є наймачем будинку, не проживає у ньому понад 10 років, витрати по його утриманню не несе. Тобто, на даний час відсутні правові підстави для збереження за ним житлового приміщення. Факт реєстрації відповідача у житловому будинку позивача може створити перешкоди для здійснення власником будинку свого права на його відчуження, а можливість заявлення відповідачем про своє право на проживання у вказаному будинку може створити перешкоди позивачу у користуванні своїм майном. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved