Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, просить визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби Пивовара Р.І. щодо невжиття заходів для отримання нового звіту про оцінку майна у виконавчому провадженні 44040991; визнати недійсними постанову від 29 січня 2016 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт державного виконавця про передачу майна стягувачу від 29 січня 2016 року, винесені старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС ЛМУЮ Пивоваром Р.І. у виконавчому провадженні 44040991; визнати недійсним право власності та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 13170060, а саме: Ѕ квартири, що знаходить за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ; зобов`язати Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради внести відомості до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] на Ѕ квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; відновити право власності [PERSON] на Ѕ квартири, що знаходить за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що в Личаківському відділі державної виконавчої служби м. Львова знаходиться виконавче провадження 44040991, відкрите 18 липня 2014 року на підставі виконавчого листа № 2-105/2009, виданого 17 квітня 2012 року про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 476 122 гривень вартості не отриманого за договором майна. 29 січня 2016 року державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та складено акт про передачу майна стягувачу. Не погоджуючись з цими діями позивачем було подано скаргу на дії та бездіяльність державного виконавця до Личаківського районного суду м. Львова. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 04 липня 2016 року у справі № 463/593/16-ц скаргу [PERSON] задоволено частково; визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ Пивовара Р.І. щодо невжиття заходів для отримання нового звіту про оцінку майна, після збігу шестимісячного строку від складання 27 квітня 2016 року висновку про оцінку майна у виконавчому провадженні 4404099; визнано неправомірними та скасовано постанову старшого державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ Пивовара Р.І. від 29 січня 2016 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт державного виконавця від 29 січня 2016 року про передачу майна стягувачу, винесені у виконавчому провадженні 4404099. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін. Підставами задоволення скарги [PERSON] було те, що у своїй постанові про передачу майна стягувачу від 29 січня 2016 року державний виконавець посилається на оцінку майна в сумі 498 630 гривень, що була проведена 27 квітня 2015 року суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , термін цього звіту про оцінку майна становив шість місяців, отже 27 жовтня 2015 року сплив термін дії оцінки майна, а тому передача майна стягувачу відбулась після закінчення строку дії звіту про оцінку майна, що є порушенням норми ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції статті станом на 6 червня 2015 року). Окрім, цього державним виконавцем не було повідомлено боржника про передачу на продаж майна шляхом проведення прилюдних торгів, аукціонів. 11 серпня 2015 року державним виконавцем було проведено уцінку майна на 25%, про що не було повідомлено боржника, також не повідомлено божника про уцінку майна на 50%, про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, жодних відомостей про проведення аукціону з реалізації майна позивач від виконавчої служби не отримувала. На час судового розгляду та оскарження дій державного виконавця, представник стягувача [PERSON] звернулась до державного реєстратора та оформила права власності на Ѕ квартири, що знаходить за адресою: [ADDRESS] . Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 4 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року скасовано, а скаргу [PERSON] на бездіяльність і рішення державного виконавця Личаківського ВДВС Львівського МУЮ Пивовара Р.І. залишено без розгляду. Однак, Верховний Суд у своїй постанові від 28 лютого 2018 року роз`яснив, що «правова природа продажу майна з прилюдних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статті 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури тощо. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу). З огляду на приписи статей 32, 52 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (частина перша статті 62 Закону № 606-XIV) реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). За приписами статті 214 ЦПК України визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду. Оскільки право на нерухоме майно перейшло до стягувача і зареєстровано за ним, то ефективним і належним способом захисту прав боржника у даних правовідносинах є пред`явлення до суду позову про визнання правочину про перехід права власності недійсним (заявлення інших похідних вимог) із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів, які підлягають розгляду в порядку позовного провадження. Згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника. Оскільки предметом розгляду за скаргою [PERSON] були дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, що стали підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків осіб, то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред'явлення цими особами позову. У зв`язку із вищезазначеним скаргу на дії державного виконавця суд мав залишити без розгляду і роз`яснити заявнику можливість вирішення спору у порядку позовного провадження. Подання боржником скарги на рішення та дії державного виконавця не може забезпечити відновлення порушених прав на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення. Отже, враховуючи зазначене, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню із залишенням скарги [PERSON] без розгляду. Роз`яснено [PERSON] її право на вирішення спору з приводу переходу права власності на 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку позовного провадження.» Враховуючи позицію та роз`яснення Верховного Суду по скарзі, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Зазначає, що в частині визначення неправомірних дій державного виконавця, попередні суди вже розглядали наведені обставини та надали їм правову оцінку, яка Верховним Судом не спростовується та має преюдиційне значення. Ухвалою суду від 28 січня 2019 року прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено таку в підготовче засідання. 14 лютого 2019 року представником відповідача Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради - Паращичем В.П. подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог, що пред`явлені до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради просить відмовити. Вказує що оспорюване право власності на Ѕ квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , було зареєстровано на підставі постанови від 29 січня 2016 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акту державного виконавця про передачу майна стягувачу від 29 січня 2016 року, винесених старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС ЛМУЮ Пивоваром Р.І. у виконавчому провадженні 44090991, реєстрація права власності відбулась на підставі чинних документів відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, а тому підстав для скасування права власності немає. Просить взяти до уваги рішення ЄСПЛ «Рисовський проти України» від 2 жовтня 2011 року (заява №299979/04), в межах якої суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування» та вказав, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Вказує, що орган державної реєстрації не може бути належним відповідачем за позовними вимогами про скасування рішення про державну реєстрацію прав чи скасування запису про державну реєстрацію прав, якщо такі вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсними правовстановлюючих документів, на підставі яких було проведено державну реєстрацію, оскільки повноваження державного реєстратора щодо перевірки поданих для державної реєстрації документів обмежені встановленням відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. В одній позовній заяві про визнання недійсними правовстановлюючих документів не можна заявляти вимогу про визнання недійсною державної реєстрації та заявляти вимоги до органу державної реєстрації, оскільки в такому випадку, для державної реєстрації скасування відповідного права до державного реєстратора подається судове рішення про визнання недійсним договору, рішення або іншого документа, що був підставою для її реєстрації. Також Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради є неналежним відповідачем у справі, оскільки Постановою Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 був зроблений висновок, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. У Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 819/1849/13-а була висловлена правова позиція, що суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов`язуючи його приймати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами, а також прийняття рішень про реєстрацію чи відмову у такій має орган державної реєстрації. Таку ж позицію висловлено ВАС України у Постанові від 24 березня 2016 року по справі № К800/22687/15. Також вказує, що з врахуванням вимог ч. 2 ст. 26 Закону у разі набрання судовим рішенням законної сили яким скасовано правовстановлюючі документи позивач не позбавлений права на звернення до відповідного органу реєстрації з вимогою про скасування запису про державну реєстрацію, внесеного на підставі рішення, скасованого у судовому порядку. Зазначає, що вимога позивача про зобов`язання відповідача вчинити дії є неправомірною, оскільки позивач не надав доказів, що він у встановленому законом порядку звертався до відповідача із документами, передбаченими Законом, для відповідних реєстраційних дій, а відповідачем у вчиненні таких було відмовлено, а тому враховуючи наведене вважає дану вимогу передчасною. 23 квітня 2019 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано клопотання про залучення [PERSON] як правонаступника відповідача у справі [PERSON] у зв`язку зі смертю останньої. 26 червня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь приватного нотаріуса ЛМНО Коваль О.М. (т.1, а.с.123) на запит суду, згідно з якою встановлено, що 5 лютого 2019 року [PERSON] було подано заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , в судовому засіданні 18 липня 2019 року протокольною ухвалою було вирішено виключити з числа відповідачів [PERSON] та залучено до участі в справі в якості відповідача [PERSON] (т.1, а.с.129-130). 25 вересня 2019 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позов (т.1, а.с.142-145), відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити. Вказує, що з огляду на те, що Верховний Суд скасував ухвалу суду першої інстанції та ухвалу Апеляційного суд, якою ухвала суду першої інстанції була залишена без змін, а тому твердження позивача в позовній заяві про те, що такі мають преюдиційне значення в частині визнання неправомірними дій та рішень державного виконавця, на думку сторони відповідача, є маніпуляцією та спробою звузити межі доказування, оскільки дані ухвали не набрали законної сили. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання правочину про перехід права власності недійсним, як такого, що вчинений з порушенням закону (ст. 203 ЦК України), позивач покликається на порушення державним виконавцем порядку проведення виконавчих дій, які призвели до реалізації майна боржника стягувачу в рахунок погашення боргу шляхом вчинення правочину про перехід права власності заарештованого майна боржника, зокрема: державний виконавець не повідомив боржника про передачу на продаж майна шляхом проведення прилюдних торгів, аукціонів, а також про уцінку майна на 25% та про уцінку на 50%; не повідомив про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні; державним виконавцем не було проведено повторну оцінку майна після того, як первісний звіт про оцінку майна начебто втратив чинність за спливом 6 місяців відповідно до ч. 5 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на 6 червня 2015 року). Із зазначеними твердженнями сторони позивача сторона відповідача [PERSON] не погоджується з огляду на таке. Винесена 25 лютого 2015 року виконавцем постанова про призначення експерта/спеціаліста відповідно до вимог ч. 6 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення цієї постанови) була скерована сторонам виконавчого провадження для відома та призначеному в постанові експерті для виконання. Факт скерування копії постанови позивачу стверджується копіями супровідного листа від 25 лютого 2015 року № 1064 та чека поштового відправлення від 26 лютого 2015 року, які додані до відзиву на позов (т.1, а.с.146), а оригінали таких знаходяться в матеріалах виконавчого провадження. Щодо неповідомлення Боржника про передачу на продаж майна шляхом проведення прилюдних торгів, аукціонів, а також про уцінку майна на 25% та про уцінку на 50%, то сторона відповідача [PERSON] зазначає про те, що такий обов`язок не покладено на державного виконавця ні нормами Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент прийняття відповідних рішень/ проведення дій), ні положеннями Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, ні жодними іншими актами (далі Тимчасове положення). Згідно з п. 3.11 Тимчасового положення саме на спеціалізовану організацію покладено обов`язок щодо інформування, в тому числі і державного виконавця, про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна. Щодо не проведення повторної оцінки майна, то сторона відповідача вважає, що державний виконавець вчасно вчинив ті дії, які від нього вимагає вчинити закон для проведення торгів - визначити ціну за актуальним звітом про оцінку майна. Призначення ж самої дати торгів - це дія, яка не входить до компетенції Державної виконавчої служби, а є прерогативою ДП «Сетам». Вказані висновки сторона відповідача робить виходячи з наступного. Згідно з матеріалами справи звіт про оцінку Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] , датується 27 квітня 2015 року, а тому з урахуванням положень ч. 1 ст. 253 ЦК України згаданий звіт був чинний до 28 жовтня 2015 року включно, оскільки перебіг шестимісячного строку розпочався 28 квітня 2015 року. В рамках виконавчого провадження у період з 27 квітня по 28 жовтня 2015 року державним виконавцем було вчинено наступні дії: 11 червня 2015 року подано заявку про реалізацію арештованого майна; на 06 серпня 2015 року було призначено перші електронні торги, які не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Перші торги відбулися через 2 місяці і 1 тиждень, тобто в період чинності звіту про оцінку майна. 11 серпня 2015 року мала місце уцінка майна на 25% від початкової вартості, як передбачено ч. 5 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», тобто в межах строку чинності оцінки. Другі торги були призначені на 15 жовтня 2015 року і знову не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. А тому, як наслідок, державний виконавець був зобов`язаний провести повторну уцінку майна, що і було вчинено [PERSON] 27 жовтня 2015 року. Тобто, повторна уцінка була проведена в межах періоду, протягом якого оцінка була чинна - до 28 жовтня 2015 року. Відтак з вище перелічених дат можна зробити висновок про те, що із безпосереднім визначенням ціни майна державний виконавець повністю вклався у строки, встановлені законодавством. Більше того, чинність звіту про оцінку майна має значення саме для визначення ціни, а не для дати проведення самих торгів. А ціна була визначена вчасно і за актуальною оцінкою. Вказане стверджується і позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-85цс15, згідно з якою проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який втратив чинність, є порушенням ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження». Тобто, Верховний Суд вважає, що незаконність має місце тоді, коли звіт про оцінку майна став не чинним на момент визначення ціни майна, а не на дату, на яку безпосередньо призначені електронні торги. Також 25 вересня 2019 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано відповідь на відзив відповідача [PERSON] (т.1, а.с.162-166). Згідно з поданою відповіддю представник позивача просить постановити рішення, яким визнати неправомірними та скасувати постанову від 29 січня 2016 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт державного виконавця про передачу майна стягувачу від 29 січня 2016 року, винесені старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС ЛМУЮ Пивоваром Р.І.; скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 13170060, а саме: Ѕ квартири, що знаходить за адресою: [ADDRESS] , що належить гр. [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ; зобов`язати Управління державної реєстрації ЛМР внести відомості до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на Відповідачів. Поряд з цим представник позивача зазначає про те, що ознайомившись із запереченнями, які викладенні у відзиві відповідача відносно [PERSON] , вважає вказаний відзив необґрунтованим, надуманим та таким, що не відповідає нормам матеріального права та обставинам справи виходячи з наступного. Покликаючись на положення та висновки, викладені в ухвалі Личаківського районного суду м. Львова від 04 липня 2016 року в справі № 463/593/16-ц, провадження №4-с/463/16/16, головуючий суддя Головатий Р.Я., якою було задоволено скаргу [PERSON] на дії та бездіяльність державного виконавця, представник позивача зазначає про те, що не погоджуючись з вказаною ухвалою [PERSON] (первісний відповідач) подала апеляційну скаргу , яка за своїм змістом є ідентичною поданому відзиву від 19 вересня 2019 року на позовну заяву про визнання переходу права власності недійсним. У зв`язку із цим сторона позивача вважає, що всі доводи та мотиви, які містяться у відзиві від 19 вересня 2019 року вже були досліджені та взяті до уваги судом апеляційної інстанції, їм була надана правова оцінка в ухвалі Апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року, якою апеляційна скарга [PERSON] була відхилена. Зокрема, колегією Апеляційного суду Львівської області, що розглядала дану справу зазначено, що «…Висновок про вартість Ѕ частки квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , підписано суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання 27 квітня 2015 року, в той час як проведення електронних торгів Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] за стартовою ціною 249 315 гривень, визначеної після повторної уцінки державним виконавцем вказаного майна на 50 відсотків початкової його вартості, було призначено на 17 грудня 2015 року, тобто на час, коли оцінка майна втратила чинність. Виходячи з правового аналізу частини п`ятої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 3.2 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 27 жовтня 1999 року N 68/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 року за N 745/4038, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, прийшов до правильного висновку про те, що звіт про оцінку майна є чинним, якщо від дня його підписання до дня проведення прилюдних торгів пройшло не більше шести місяців. Після збігу цього шестимісячного строку обов`язковою умовою призначення й проведення прилюдних торгів є отримання нового звіту про оцінку майна. Проведення прилюдних торгів із реалізації майна за ціною, визначеною відповідно до звіту про оцінку майна, який утратив чинність, є порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації майна на прилюдних торгах, у тому числі правил про визначення стартової ціни реалізації майна, а саме: частини п`ятої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження»; пунктів 3.2, 3.4 зазначеного Тимчасового положення...». «Оскільки встановлено, що після збігу шестимісячного строку від підписання висновку про оцінку майна державним виконавцем не вжито заходів для отримання нового звіту про оцінку майна, що є обов`язковою умовою проведення прилюдних торгів, чим допущено бездіяльність та за вказаних обставин 29 січня 2016 року винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та складено акт про передачу майна стягувачу, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що такі бездіяльність та дії державного виконавця є неправомірними, у зв`язку з чим вказані рішення державного виконавця підлягають скасуванню, а скарга [PERSON] в цій частині - задоволенню. При цьому, судом правомірно не взято до уваги посилання державного виконавця, що відповідно до п. 1, Розділу II Порядку реалізації арештованого майна, якщо строк чинності звіту про оцінку майна закінчився після передачі майна на реалізацію, повторна оцінка такого майна не проводиться; вартість майна, визначена у звіті про оцінку майна, є дійсною на період реалізації арештованого майна; датою передачі майна на реалізацію вважається дата внесення в Систему інформаційного повідомлення про електронні торги, оскільки вказаний Порядок арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затверджений Наказом Міністерства Юстиції України лише 22 грудня 2015 року та вступив в дію 29 грудня 2015 року, в той час як проведення електронних торгів за ціною, визначеною на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, який втратив чинність, мало місце ще 17 грудня 2015року. Вірним є і висновок суду, що безпідставними є й посилання державного виконавця на те, відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» час перебування майна на реалізації не включається до строку виконавчого провадження, а відтак, і в строк дії експертної оцінки, оскільки норма ч. 5 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» таких застережень не містить та спростовується вищенаведеним». Отже, державний виконавець достовірно знаючи, що звіт про оцінка майна втрачає чинність проводить повторну уцінку майна на 50 відсотків від початкової його вартості майна. В поданій відповіді на відзив представник позивача звернув увагу на факт подальшої передачі державним виконавцем на повторну реалізацію майна, звіт про оцінку якого вже втратив чинність. Покликаючись на постанову Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі № 6-205цс14, про яку зазначає у своєму відзиві на позов відповідач [PERSON] , представник позивача зазначає про те, що аналіз положень такої дає можливість дійти висновку про те, що повторні прилюдні торги повинні відбутись у межах шестимісячного строку з моменту підписання звіту про оцінку майна. Після збігу цього шестимісячного строку обов`язковою умовою призначення й проведення прилюдних торгів є отримання нового звіту про оцінку майна. Проведення прилюдних торгів із реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який утратив чинність, є порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації майна на прилюдних торгах, у тому числі правил про визначення стартової ціни реалізації майна, а саме: частини п'ятої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження»; пунктів 3.2, 3.4 Тимчасового положення». Крім того, представник позивача зазначив, що Верховний Суд своєю постановою від 28 лютого 2018 року в справі № 463/593/16-ц скасував ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 04 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року, лише з мотивів неправильного обраного способу захисту інтересів боржника, сумнівів стосовно неправомірних дій державного виконавця у Верховного Суду не виникало. У зв`язку з цим було роз`яснено позивачу необхідність подачі позовної заяви про визнання правочину про перехід права власності недійсним, що і було зроблено. 10 жовтня 2019 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшло заперечення щодо відповіді на відзив (т.1, а.с.171-173), згідно з яким просила відмовити в задоволенні вимог позивача у повному обсязі. В поданих запереченнях представник відповідача зазначила про те, що подана стороною позивача відповідь на відзив не відповідає вимогам щодо форми та структури відповіді на відзив, які закріплені ст.ст.178,179 ЦПК України. Зокрема, в порушення вимог зазначених статтей ЦПК України позивач у відповіді на відзив звертається лише до частини наведених у відзиві обставин та правових оцінок, а саме - тих обставин і правових оцінок, з якими позивач не погоджується. Не вказано у відповіді на відзив жодного слова з приводу визнання або відхилення правової оцінки, яка була надана відповідачем 1 у відзиві обставинам, а саме - рішенням судів, та полягала в тому, що вони не мають преюдиційного значення. Крім того, у відповіді на відзив позивач знову ж таки не зазначає нічого з приводу визнання чи відхилення частини наведених відповідачем 1 у відзиві заперечень проти існування обставин не вчинення державним виконавцем ряду повідомлень, як законних підстав для позовних вимог позивача. У зв`язку із цим представник відповідача вважає, що відсутність обставин, на існування яких позивач первинно посилається у позовній заяві, як на підстави своїх позовних вимог, а саме: відсутність преюдиційності судових рішень, згаданих позивачем у позовній заяві, як преюдиційні; відсутність порушення державним виконавцем порядку проведення виконавчого провадження в частині не здійснення ним ряду повідомлень, про що первинно зазначив позивач, вба чається логічним і доцільним розцінювати в подальшому як таку, що визнається позивачем і не підлягає доказуванню. Крім того, на думку представника відповідача, сам зміст відповіді на відзив не відповідає вимогам ЦПК України. Зокрема, існує невідповідності вимог позивача, зазначених у позовній заяві, вимогам, заявленим у відповіді на відзив, оскільки позовна заява містить вісім окремих вимог, що включаються позивачем у предмет позову. Однак, у відповіді на відзив кількість вимог, які позивач просить суд задовольнити вже вдвічі менше - чотири вимоги. Поряд з цим, своїми розпорядчими правами, передбаченими ст. 49 ЦПК України, позивач не скористався та не подав письмової заяви про зміну предмета позову, не зазначив також про часткову або повну відмову від позовних вимог, просто виключивши половину первинних позовних вимог у своїй відповіді на відзив. У зв`язку із цим для сторони відповідача є незрозумілим чи то позивач відмовляється таким чином від частини первинних позовних вимог, чи то він намагається змінити предмет позову без подання окремої письмової заяви в порушення ч. 3 ст. 49 ЦПК України. На думку сторони відповідача, рішення судів першої і апеляційної інстанції, які згадуються позивачем та були скасовані Верховним Судом, не мають преюдиційної сили, а також не містять і не можуть містити правових оцінок обставин, що мають значення для цієї справи, які повинен враховувати суд, що розглядає цю справу. В поданих запереченнях щодо відповіді на відзив сторона відповідача зазначає про те, що не визнає факт порушення державним виконавцем порядку проведення виконавчих дій в частині не проведення ним повторної оцінки нерухомого майна боржника та вчинення правочину про перехід права власності на це майно, з мотивів викладених і зазначених у відзиві на позов. Крім того, сторона відповідача наголошує на тому, що правочин про перехід права власності на нерухоме майно не порушує суб`єктивних прав позивача і є «вінцем» правильно проведених виконавчих дій в межах виконавчого провадження. В судовому засіданні 17 жовтня 2019 року протокольною ухвалою було вирішено залучити до участі в справі в якості третьої особи [PERSON] (т.1, а.с.187-188). 13 листопада 2019 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано клопотання про подання доказів у справі (т.1, а.с.212-213), згідно якого просив долучити до матеріалів справи документи - письмові докази, а саме: запит адвоката Гривняка В.М. № 30-09/19-390 від 30 вересня 2019 року на 2 арк., копію листа ПАТ «Укрпошти» №33-Г-17287 від 17 жовтня 2019 року на 1 арк. 18 листопада 2019 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано клопотання про витребування доказів (т.1, а.с.228-229), відповідно до якого просив витребувати оригінали матеріалів виконавчого провадження ВП 44040991, а також журналу вихідної кореспонденції в період з 25 лютого 2015 року по 05 березня 2015 року, з 27 квітня 2015 року по 27 травня 2015 року для огляду. Крім того, цього ж числа представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано клопотання про витребування доказів (т.1, а.с.231-232), відповідно до якого просив витребувати матеріали цивільної справи № 463/593/16-ц, провадження №4-с/463/16/16. Ухвалою суду від 20 грудня 2019 року частково задоволено клопотання представника [PERSON] - [PERSON] та витребувано з Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області оригінали матеріалів виконавчого провадження ВП 44040991, відкритого 18 липня 2014 року на підставі виконавчого листа 2-105/2009, виданого 17 квітня 2012 року, про стягнення грошових сум з [PERSON] на користь [PERSON] , а також належним чином завірену копію журналу вхідної кореспонденції в період з 25 лютого 2015 року до 5 березня 2015 року та з 27 квітня 2015 року до 27 травня 2015 року в частині, що стосується направлення повідомлень боржнику [PERSON] по виконавчому провадженні 44040991 (т.1, а.с.236-237). 11 лютого 2020 року на адресу суду надійшли матеріали виконавчого провадження 44040991. 28 лютого 2020 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано клопотання про допит позивача [PERSON] в статусі свідка (т.2, а.с.26-27), в задоволені якого протокольною ухвалою суду від 28 лютого 2020 року було відмовлено (том 2 а.с. 30). Ухвалою суду від 28 лютого 2020 року (т.2, а.с.31-31) закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті. Розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторін у справі, наявними карантинними обмеженнями. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з мотивів викладених в позовній заяві та у відповіді на відзив, просив позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечила з підстав викиданих у відзиві та запереченнях, просила в задоволені позову відмовити. Представник відповідача Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Паращич В.П. проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві, просив в задоволені позову відмовити. Представник відповідача Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області та третя особа [PERSON] в жодне з судових засідань не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час і місце їх проведення, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи чи заяв по суті справи не подали. За таких обставин суд вваж є за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача Головного територіального управління юстиції у Львівській області та третьої особи [PERSON] , відносно чого інші учасники процесу не заперечили. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, оглянувши матеріали виконавчого провадження 44040991 та матеріали справи № 463/593/16-ц за скаргою [PERSON] на дії та бездіяльність державного виконавця,вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] 8 лютого 2016 року звернулась до Личаківського районного суду м. Львова зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця відповідно до якої просила визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Личаківського ВДВС ЛМУЮ Пивовара Р.І по виконавчому провадженню 4404099 в частині не проведення повторної оцінки майна боржника, визнати неправомірними та скасувати постанову від 29 січня 2016 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та Акт державного виконавця про передачу майна стягувачу від 29 січня 2016 року винесеного старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС ЛМУЮ Пивоваром Р.І., зобов`язати державного виконавця Личаківського ВДВС ЛМУЮ Пивовара Р.І. винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язати державного виконавця Личаківського ВДВС ЛМУЮ Пивовара Р.І. винести постанову про зняття арешту зі всього майна боржника [PERSON] та заборони на його відчуження, а також скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 13170060, а саме: Ѕ квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 4 липня 2016 року скаргу задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Личаківського ВДВС ЛМУЮ Пивовара Р.І. щодо невжиття заходів для отримання нового звіту про оцінку майна, після збігу шестимісячного строку від підписання 27 квітня 2016 року висновку про оцінку майна у виконавчому провадженні 4404099; визнано неправомірними та скасовано Постанову старшого державного виконавця Пивовара Р.І. від 29 січня 2016 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та Акт державного виконавця від 29 січня 2016 року про передачу майна стягувачу, винесених у виконавчому провадженні 4404099; в задоволенні решти вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області вказану ухвали суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 4 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 жовтня 2016 року скасовано, а скаргу залишено без розгляду у зв`язку з необхідністю вирішення спору в порядку позовного провадження. Судовим розглядом встановлено, що постановою державного виконавця від 18 липня 2014 року відкрито виконавче провадження 44040991 на підставі виконавчого листа 2-05/2009 виданого 17 квітня 2012 року Личаківським районним судом м.Львова про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 476 122 гривень вартості не отриманого за договором майна. 16 квітня 2015 року державним виконавцем проведено опис й арешт нерухомого майна боржника, а саме: Ѕ частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Постановою державного виконавця від 17 квітня 2015 року призначено [PERSON] експертом, суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа 2-05/2009 виданого 17 квітня 2012 року про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 476 122 гривень вартості не отриманого за договором майна для надання письмового висновку, звіту про оцінку майна (акту оцінки майна) з питань встановлення початкової вартості нерухомого майна, а саме: Ѕ частки квартири за адресою [ADDRESS] , для подальшої реалізації. З висновку про вартість вищевказаного майна від 27 квітня 2015 року вбачається, що станом на 27 квітня 2015 року вартість такого становила 498 630 гривень. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем. У разі заперечення однією зі сторін проти результатів оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, державний виконавець призначає рецензування звіту про оцінку майна. Витрати, пов`язані з рецензуванням звіту, несе сторона, яка заперечує проти результатів оцінки. У разі незгоди з оцінкою, визначеною за результатами рецензування, сторони мають право оскаржити її в судовому порядку в десятиденний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Як вбачається з супровідного листа сторонам виконавчого провадження скеровано витяг з висновку про вартість об`єкта оцінки від 27 квітня 2015 року, який отримано [PERSON] 7 травня 2016 року, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно з законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону. Начальником Личаківського ВДВС ЛМУЮ 11 червня 2015 року подано заявку на реалізацію арештованого майна: Ѕ частки квартири за адресою [ADDRESS] . Згідно з протоколом № 106803 від 6 серпня 2015 року проведення електронних торгів не відбулося у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Відповідно до ч. 5 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) не реалізоване на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах протягом двох місяців майно підлягає уцінці державним виконавцем, що проводиться в десятиденний строк з дня визнання прилюдних торгів чи аукціону такими, що не відбулися, або закінчення двомісячного строку реалізації майна на комісійних умовах. Майно може бути уцінене не більш як на 30 відсотків. У разі нереалізації майна в місячний строк з дня проведення уцінки воно повторно уцінюється в такому самому порядку, але не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна. 11 серпня 2015 року державним виконавцем проведено уцінку майна на 25% від початкової вартості згідно з висновком експерта, яка після уцінки становила 373 952,5 гривень. Згідно з протоколом № 122510 від 15 жовтня 2015 року торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. 27 жовтня 2015 року державним виконавцем проведено уцінку майна на 50% від початкової вартості згідно з висновком експерта, яка після уцінки становила 249 315 гривень. Згідно з протоколом № 134731 від 17 грудня 2015 року проведення електронних торгів не відбулося у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Відповідно до ч. 6 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) у разі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. 18 грудня 2015 року державним виконавцем на адресу стягувача скеровано повідомлення з пропозицією залишити за собою нереалізоване нерухоме майно. Згідно з листом [PERSON] від 25 грудня 2015 року, остання погодилась на залишення за собою нереалізованого майна боржника в рахунок погашення боргу та у відповідності до вимог ч. 8 ст. 62 зобов`язалася у 15-денний строк з дня надходження до державного виконавця цього повідомлення внести на відповідний рахунок для обліку депозитних сум державної виконавчої служби різницю між початковою вартістю нереалізованого майна (498 630 гривень) та сумою коштів, що підлягають стягненню на її користь (476 122 гривень). Відповідно до ч. 9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно. 29 січня 2016 року державним виконавцем Пивоваром Р.І. винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно з якою передано стягувачу по виконавчому провадженню 44040991 [PERSON] нереалізоване майно боржника в рахунок погашення боргу, а саме: Ѕ частки квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , за ціною 476 122 гривень, що належить [PERSON] ( [INFO] , ІПН [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ,) на підставі дубліката свідоцтва про право власності, на квартиру, серія та номер: [NUMBER] , виданий 7 жовтня 2014 року, видавник Відділ приватизації державного житлового фонду Галицького району Департаменту економічної політики Управління комунальної власності Львівської міської ради. Ѕ частка належна [PERSON] на праві власності у кв. [ADDRESS] визначена згідно з рішенням суду №2/463/2310/13, виданого 19 грудня 2013 року, Личаківським районним судом м.Львова. 29 січня 2016 року державним виконавцем Пивоваром Р.І. складено Акт про передачу майна стягувачу. Разом з тим, в процесі вчинення вищевказаних виконавчих дій, державним виконавцем не враховано, що відповідно до ч. 5 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій) звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні вважається чинним протягом шести місяців з дня його підписання суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно. Так, висновок про вартість Ѕ частки квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , підписано суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання 27 квітня 2015 року, в той час як проведення електронних торгів Ѕ частки квартири за адресою [ADDRESS] за стартовою ціною 249 315 гривень, визначеної після повторної уцінки державним виконавцем вказаного майна на 50 відсотків початкової його вартості, було призначено на 17 грудня 2015 року, тобто на час, коли оцінка майна втратила чинність. Виходячи з правового аналізу частини п`ятої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій), пункту 3.2 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року N 68/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 року за N 745/4038 (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій), необхідно дійти висновку про те, що звіт про оцінку майна є чинним, якщо від дня його підписання до дня проведення прилюдних торгів пройшло не більше шести місяців. Після збігу цього шестимісячного строку обов`язковою умовою призначення й проведення прилюдних торгів є отримання нового звіту про оцінку майна. Проведення прилюдних торгів із реалізації майна за ціною, визначеною відповідно до звіту про оцінку майна, який утратив чинність, є порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації майна на прилюдних торгах, у тому числі правил про визначення стартової ціни реалізації майна, а саме: частини п`ятої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій); пунктів 3.2, 3.4 зазначеного Тимчасового положення (в редакції чинній на час проведення виконавчих дій). Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі за № 6-205цс14, а також постановах судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України: від 28 січня 2015 р. у справі №6-227цс14; від 4 березня 2015 р. у справі №6-18цс15; від 15 квітня 2015 р. у справі №6-42цс15 та постанові Судової палати у цивільних справах від 22 квітня 2015 р. у справі №6-85цс15. Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ураховуючи, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України. Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). Таким чином враховуючи описане вище, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби Пивовара Р.І. щодо невжиття заходів для отримання нового звіту про оцінку майна у виконавчому провадженні 44040991; визнати недійсними постанову від 29 січня 2016 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт державного виконавця про передачу майна стягувачу від 29 січня 2016 року, винесені старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС ЛМУЮ Пивоваром Р.І. у виконавчому провадженні 44040991. Оскільки суд прийшов до переконання про визнання недійсними постанови від 29 січня 2016 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акту державного виконавця про передачу майна стягувачу від 29 січня 2016 року, які слугували підставою для реєстрації права власності на Ѕ квартири, що знаходить за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , а тому підлягає скасуванню право власності за останньою на вказане нерухоме майно. При цьому слід відмовити у визнанні недійсним права власності на Ѕ квартири, що знаходить за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , оскільки ст. 16 ЦК України не передбачає такого способу захисту порушеного права та суд прийшов до переконання про скасування права власності на спірне майно за [PERSON] . Також не підлягає до задоволення вимога про відновлення права власності [PERSON] на Ѕ квартири, що знаходить за адресою: [ADDRESS] , оскільки суд прийшов до переконання про скасування права власності на вказане майно за [PERSON] , що слугуватиме підставою для відновлення права власності на зазначене майно за попереднім власником. Щодо вимог про зобов`язання Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради внести відомості до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] на Ѕ квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , то дана вимога також до задоволення не підлягає, оскільки вказаним відповідачем не порушено будь-якого права чи інтересу позивача, оскільки відсутні докази звернення позивача до вказаного відповідача та, що останнім було відмовлено у вчиненні реєстраційних дій на підставі звернення позивача. Крім того, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. А тому зміни речових прав на спірну квартиру повинні бути зареєстровані. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд прийшов до переконання про часткове задоволення позову, а тому судовий збір слід стягнути з відповідачів, а саме з відповідача [PERSON] в розмірі 768,4 гривні та з Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області в розмірі 1 536,8 гривень. Визначаючи розмір судового збору, який підлягає стягнення з зазначених відповідачів, суд враховує, що позов надійшов до суду в 2019 році та задоволення позовних вимог, які пред`явлені до цих відповідачів.

Outcome: partial