Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та повідомила, що 3 серпня 2018 року відповідач [PERSON] позичив у неї 95000 доларів США на ремонтні роботи нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , які зобов`язався повернути до 03.08.2019 року. Станом на момент звернення до суду з позовом відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які на момент отримання позики перебували у шлюбі, належним чином не виконали свої зобов`язання, тому позивач звернулася з даним позовом до суду та просила стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на її користь 95 000 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долару США станом на день подання позову складає 2 220 150 гривень, а також стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2020 року було витребувано від відповідача [PERSON] оригінал для огляду у судовому засіданні або належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , укладеного 04.05.2018 року. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 липня 2020 року у судове засідання було викликано свідків [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Тимощук Є.С. позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Сидорчук Н.М. у судовому засіданні позов визнали повністю. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Мишковська Т.М. у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у його задовленні з підстав, викладених у відзиві від 18.03.2020 року (а.с. 40-42). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що відповідачеві [PERSON] було відомо про те, що її чоловік - відповідач [PERSON] позичив у своєї матері - позивача [PERSON] кошти на ремонт придбаного нежитлового приміщення. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків [PERSON] та [PERSON] , оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить до висновку, що позов частково обгрунтований та підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно з ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідено до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом установлено, що 3 серпня 2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики грошей у формі розписки, згідно умов якого відповідач позичив у позивача 95000 доларів США на ремонтні роботи нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , які зобов`язався повернути до 03.08.2019 року (а.с. 6). При цьому, вказаною розпискою було передбачено зобов`язання відповідача [PERSON] у випадку неповернення коштів у визначений даною розпискою строк укласти з позивачем [PERSON] договір іпотеки на відповідну частку в нежитловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Умов повернення боргу, передбачених вищевказаним договором позики у формі розписки, відповідачем [PERSON] не було дотримано, а відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, суд доходить до висновку, що права позивача [PERSON] як кредитора порушено відповідачем [PERSON] як боржником у зобов`язанні, а тому підлягають судовому захисту шляхом стягнення суми заборгованості у розмірі 95 000 доларів США, що еквівалентно 2 220 150 гривень (а.с. 7-8). Що стосується солідарного стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , то суд зазначає таке. Дійсно, відповідачі [PERSON] та [PERSON] на момент укладення 3 серпня 2018 року спірного договору позики у формі розписки перебували у шлюбі (дана обставина не заперечувалася жодною із сторін у судовому засіданні, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню). Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, про визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сімі`ї (ч. 4 ст.65 СК України). Системний аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї; лише поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника); тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача. Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 454/3381/14-ц. Як вбачається зі змісту розписки від 3 серпня 2018 року, позика отримувалася на ремонтні роботи нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Дійсно, відповідно до Договору купівлі продажу нерухомого майна від 4 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. за реєстровим № 724, відповідач [PERSON] придбав у приватного підприємства «ЕНЕРГО-РЕСУРС» приміщення офісу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 428 кв.м (а.с. 45-47). На пітвердження витрат, понесених відповідачем [PERSON] на ремонт приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , суду надано копії видакових накладних та банківських чеків (а.с. 67-79). Однак належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів того, що саме позичені 03.08.2018 року відповідачем [PERSON] у позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 95 000 доларів США були використані виключно на ремонт вказаного приміщення, тобто в інтересах сім`ї, суду не надано. Так, відповідачем [PERSON] надано видакові накладні та банківські чеки на суму, яка є меншою, ніж зазначена у розписці; окремі документи видані на особу з прізвищем « [PERSON] »; окремі - без призначення платежу відповідно до мети отримання позики; окремі - на придбання меблів, обладнання, техніки, тобто не відповідно до мети отримання позики; накладна від 23.04.2019 року № ТвР-0000016523 взагалі стосується придбання мобільного телефону Xiaomi Redmi 7a, а тому вказані докази суд оцінює критично та вважає, що вони не відповідають вимогам до належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів (а.с. 67-79). Також суд звертає увагу на те, що до Вінницького міського суду Вінницької області також звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відповідно до розписки від 01.05.2018 року у розмірі 100 000 доларів США на придбання приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43-45), однак у позовній заяві і у даній справі йдеться про те, що позика отримувалася на придбання вказаного приміщення, яке було набуто до 03 серпня 2018 року, хоча у розписці йдеться про грошові кошти на його ремонт. Крім того, у розписці від 03 серпня 2018 року не зазначено, що дружина відповідача [PERSON] - відповідач [PERSON] надавала йому згоду на отримання позики (з можливістю подальшого укладення договору іпотеки) або, принаймні, що вона була обізнана про отримання чоловіком [PERSON] позики у своєї матері [PERSON] та про існування відповідної розписки, а тому солідарна відповідальність [PERSON] за вказаним боргом неможлива. При цьому, суд критично оцінює показання допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] (дочка позивача [PERSON] та рідна сестра відповідача [PERSON] ) та [PERSON] (чоловік [PERSON] ) щодо обізнаності відповідача [PERSON] щодо спірної позики, оскільки з матеріалів справи вбачається також наявність боргу [PERSON] перед [PERSON] у розмірі 115 000 доларів США, що підтверджується аналогічною розпискою від 30.01.2019 року; грошові кошти отримувалися на ремонт та на меблі, обладнання, техніку нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с. 47). Таким чином, суд доходить до висновку, що слід стягнути виключно з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики (розпискою) від 03 серпня 2018 року в сумі 95 000 доларів США, що еквівалентно 2 220 150 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 9605 грн. судового збору.

Outcome: partial