Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування жилим приміщенням у житловому будинку №44 по вул.Трускавецькій в місті Бориславі Львівської області. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.01.2016 року позивач [PERSON] є власником житлового будинку №44, що по вул.Трускавецькій в місті Бориславі Львівської області. Загальна площа даного житлового будинку становить 123,8 кв.м. в тому числі житлова - 65 кв.м. В даному житловому будинку зареєстровані та фактичо проживають лише позивач [PERSON], її малолітні діти [PERSON], 29.02.2001р.н., [PERSON], [INFO], а також її батьки, треті особи у справі [PERSON] та [PERSON] Відповідач у справі [PERSON] є її рідним братом. Відповідач [PERSON] з 06.10.2004 року зареєстрований у будинку, однак з 2009 року і по даний час не проживає у будинку без поважних на те причин, оскільки забравши всі свої речі, він добровільно виселився з будинку та виїхав за кордон в Іспанію, де постійно проживає до сьогоднішнього часу. Під час телефонної розмови відповідач [PERSON] повідомив, що наміру повертатися в Україну не має, як і не має наміру проживати в будинку, оскільки оселився за кордоном на постійно і там має окреме житло. Однак, приїхати в Україну для добровільного зняття з реєстраційного обліку не має можливості. Факт непроживання відповідача [PERSON] у будинку стверджується актом комісії МПП «Бескид» від 25.06.2018року. Жодної домовленості між позивачем, як власником житлового будинку, та відповідачем, після його виселення, про те, що він буде формально і надалі зареєстрований у будинку між ними не було, і позивач на це своєї згоди не давала, та не дає на даний час, оскільки це порушує її права, як власника будинку. Позивач [PERSON]\~у судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Не заперечує проти винесення судом заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON]\~у судовому\~засіданні не\~зявився,\~про причину\~неявки суд\~не повідомив, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву. Крім того, відповідач повідомлявся про день та час розгляду справи в порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у його відсутністі. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися, надали суду заяву про розгляд справи у їхній відсутності, позов вважають підставним, не заперечують проти задоволення позову. Суд, оглянувши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 січня 2016 року позивач [PERSON] є власником житлового будинку №44, що по вул.Трускавецькій в місті Бориславі Львівської області. В даному житловому будинку зареєстровані та фактичо проживають позивач [PERSON], її малолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також її батьки, треті особи у справі [PERSON] та [PERSON] Відповідач у справі [PERSON] є її рідним братом. Відповідач [PERSON] з 06 жовтня 2004 року зареєстрований у будинку, однак з 2009 року і по даний час не проживає у будинку без поважних на те причин, оскільки забравши всі свої речі, він добровільно виселився з будинку та виїхав за кордон в Іспанію, де постійно проживає до сьогоднішнього часу. Відповідно до акту обстеження житлового будинку ку №44, що по вул.Трускавецькій в місті Бориславі Львівської області від 25 червня 2017 року, складеним комісією МПП «Бескид», стверджується факт, що відповідач [PERSON] не проживає в даному будинку з 2009 року. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 2ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Слід звернути увагу, що судом з'ясовано, що відповідач не мешкає у будинку за місцем реєстрації понад один рік, не сплачує комунальні платежі, поштова кореспонденція, надіслана відповідачу за адресою реєстрації, ним не отримується, при цьому відсутні поважні причини його відсутності в будинку, а тому суд вважає , що відповідач є таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, і усунення перешкод позивачу у користуванні житлом має відбутися шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач не проживає на спірній житловій площі понад один рік без поважних причин, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 704,80 гривень судового збору.

Outcome: approved