Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного Підприємства «Вугільна компанія «Красноліманська», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, вказавши на підтвердження своїх вимог, що вона з відповідачем по справі перебувала в трудових відносинах з 14.06.2010 року по 19.06.2015 року, працювала на посаді головного бухгалтера ДП ВК «Краснолиманська». У звязку з необхідністю постійного догляду за сином [PERSON], [INFO], якого вона виховує сама, 16.06.2015 року вона подала заяву про звільнення з підприємства за власним бажанням. Заяву та ще 11 доданих до неї документів, серед яких було 6 листків непрацездатності, вона направила відповідачу поштою рекомендованим листом з описом вкладення та повідомленням про вручення поштового відправлення, яке було отримане на підприємстві наступного дня, 17 червня 2015 року. Позивачка зазначає, що 25.08.2015 року відповідачем поштою на її адресу з супровідним листом від 19.06.2015 року №01/11-683 була надіслана її трудова книжка, яку вона отримала 28.08.2015 року. Тим самим, відповідач порушив вимоги ст.47, 48 КЗпП України. В звязку з чим, вважає, що сума середнього заробітку за весь період затримки, тобто з 19.06.2015 року по 25.08.2015 року, видачі їй трудової книжки становить 22656,45 грн. Також, відповідачем, згідно довідки про нараховані суми при звільненні, не були нараховані їй суми відпускних у 2014 та 2015 роках за відпустки, які були надані їй на підставі наказів за підписом: - генерального директора ДП ВК «Краснолиманська» [PERSON] за період з 08.09.2014 року по 17.09.2014 року (10 календарних днів) в сумі 3662,50 грн.; - генерального директора ДП ВК «Краснолиманська» [PERSON], призначеного наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловостіі України від 06.10.2015 року №149-к/к у сумі 40399,95 грн. (114 календарних днів), в тому числі: - за період з 22.12.2014 року 20.01.2015 року (30 календарних днів) 11448,21 грн.; - за період з 04.02.2015 року 31.03.2015 року (56 календарних днів) 19434,25 грн.; - за період з 01.04.2015 року 10.04.2015 року (10 календарних днів) 3399,11 грн.; - за період з 13.04.2015 року 30.04.2015 року (18 календарних днів) 6118,39 грн. Всього сума не нарахованих їй відпускних за 124 календарних днів складає 44062,45 грн. Позивачка вказує, що накази про надання відпусток були надіслані на адресу ДП ВК «Краснолиманська» поштою. Замість відпускних, при звільненні їй була нарахована та виплачена компенсація за невикористані відпустки в сумі 30436,20 грн. за 148 календарних днів. Враховуючи вищенаведене, вважає, що сума компенсації повинна бути розрахована виходячи з 24 календарних днів (148-124) і повинна складати 7406,39 грн. Крім того, в порушення ст.116 КЗпП України, в день звільнення відповідачем їй не були виплачені всі суми, що належать їй від підприємства. В звязку з чим, відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст.117 КЗпП України. Обчислення середнього заробітку проводиться відповідно до Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, виходячи з посадового місячного окладу відповідно до штатного розпису. Таким чином, її середній заробіток за час затримки розрахунку на день предявлення позову становить 42422,16 грн. Також, позивачка зазначає, що грубо порушуючи трудове законодавство України зазначеними незаконними діями відповідач наніс їй суттєву моральну шкоду, оскільки не маючи на руках трудової книжки, вона не мала змогу влаштуватися на нову роботу, або стати на облік у центр зайнятості як безробітній, що позбавило її можливості утримувати себе та свою сімю. Розмір заподіяної їй шкоди вона оцінює у 25000,00 грн. Таким чином, загальний обсяг її позовних вимог складає 141547,50 грн., з яких: 22656,45 грн. середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, 25000,00 грн. заподіяна їй моральна шкода; 44062,45 грн. сума відпускних; 7406,39 грн. компенсація за невикористану відпустку; 42422,16 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку. Враховуючи зайво нараховану та виплачену їй суму компенсації за невикористану відпустку 23029,80 грн., вважає, що обсяг належних до виплати їй відпускних підлягає коригуванню і складає 21035,62 грн., а тому загальний обсяг позовних вимог після коригування складає 111111,25 грн., які позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь, а також зобовязати ДП ВК «Краснолиманська» змінити дату її звільнення на фактичний день видачі їй трудової книжки. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, у яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідач в порушення положень ст. 115 КЗпІІ, проводив виплату заробітної плати не в повному обсязі. При звільненні з Підприємства з позивачем не був проведений повний розрахунок, хоча законодавством про працю передбачений чіткий порядок розрахунку при звільненні. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органа належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України при відсутності суперечки про їхній розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за увесь час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі п. 1 розділу I и п. 2 розділу II Порядку нарахування середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, з послідуючими змінами та доповненнями, середній заробіток позивача для нарахування середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні повинен розраховуватися за два місяці до звільнення. Встановлено, що позивач [PERSON] з 14.06.2010 року по 19.06.2015 року працювала на ДП ВК «Краснолиманська» на посаді головного бухгалтера. Даний факт підтверджується записами в її трудовій книжці (а.с. 5-8). Була звільнена за власним бажанням. Стосовно вимог позивача про стягнення середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку, та затримку при видачі трудової книжки суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що фактично позивачка отримала трудову книжку 29.08.2015 року, фактично вона була відправлено позивачу поштою 25.08.2015 року. Однак із заявою про звільнення [PERSON], та повернення трудової книжки звернулася до відповідача 16.06.2015 року, про що є відповідне підтвердження про вручення поштового повідомлення (а.с. 10.12). В матеріалах цивільної справи відсутні підтвердження того, що в цей час [PERSON] перебувала на лікарняному, а тому заперечення представника відповідача в цій частині не можуть бути прийняті судом. Таким чином, позивач отримала від відповідача трудову книжку із затримкою у більш ніж два місяці. Також представником відповідача суду не було надано відповідного підтвердження, того що позивач отримав усі виплати, належні йому при звільненні, а тому суд задовольняє вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку видачі трудової книжки та при звільненні за період з 19.06.2015 року по 27.10.2015 року, відповідно до заявлених вимог та відповідного розрахунку, у розмірі 42422,16 грн. (а.с. 76), оскільки період затримки видачі трудової книжки, входить в період затримки розрахунку при звільненні. Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 237-1 ч. 1 КЗпП України, працівникові проводиться відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, повязанні із тим, що затримка розрахунку належних йому сум відобразилася на його матеріальному стану. Він був вимушений позичати гроші. Тобто був порушений його звичайний уклад життя, він став нервуватися, у нього порушився сон. Дана ситуація є прямим наслідком дій відповідача у добровільній невидачі належних позивачу грошових коштів. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер, глибину душевних страждань позивача, і виходячи з засад розумності та справедливості, задовільняє позовні вимоги частково [PERSON] та стягує на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. Щодо вимог позивача щодо стягнення не нарахованих їй сум відпускних у 2014 та 2015 роках за відпустками, які їй нібито надавалися на підставі наказів за підписом генерального [PERSON] (а.с. 38-45), суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Суд приймає в даному випадку позицію представника відповідача, про те, копії зазначених наказів про відпустки [PERSON] підприємством ніколи не видавалися, не реєструвалися та не приймалися до виконання. Оскільки 14.02.2012 року наказом №19-к/к міністра МЕВП України на посаду генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» було призначено [PERSON] 29.08.2014 р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі №201/10382/14ц на посаді генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» було поновлено [PERSON]. 05.09.2014 р. у відповідності до вищезазначеного рішення [PERSON] приступив до виконання обовязків генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська». 07.10.2015 р. Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/10382/14ц від 29.08.2014 р. було скасовано, та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено у повному обсязі. Таким чином, у період з 05.09.2014 року до 07.10.2014 року посаду генерального директора обіймав [PERSON] 01.10.2014 року наказом № 147-к/к міністра МЕВП України [PERSON] було звільнено з посади генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська». 01.10.2014 року наказом № 148-к/к міністра МЕВП України виконуючим обовязки генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» було призначено [PERSON]. 06.10.2014 року наказом № 149-к/к міністра МЕВП України [PERSON] було призначено генеральним директором ДП «ВК «Краснолиманська». 17.04.2015 р. наказом № 52-к/к міністра МЕВП України [PERSON] було звільнено з посади генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» (а.с. 65-72). Також позивачкою у судовому засіданні не було в судовому засіданні оригіналів даних наказів про її відпустки. Таким чином, жодні правові підстави вважати копії наказів, наданих [PERSON] в підтвердження вимог щодо оплати наданих відпусток, відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: partial