Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом 18.07.2016 року, в якому просила суд стягувати із відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання їх малолітньої дитини доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня предявлення позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття; допустити до негайного виконання судове рішення в межах суми платежу за один місяць. В обґрунтування предявлених\~ вимог вказала, що під час перебування з відповідачем в шлюбі 10.11.2006 року у них народилася дочка [PERSON], яка після припинення між сторонами шлюбних стосунків в травні 2016 року залишилась проживати з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач ухиляється від обовязку утримувати свою доньку, будь-якої допомоги на її утримання в добровільному порядку не надає. Вона не працює, оскільки весь час приділяє вихованню доньки та забезпеченню належних умов для її навчання та розвитку. [PERSON] є працездатною особою, інших аліментних зобовязань не має, а тому взмозі надавати їй допомогу на утримання дитини. Угоди про форму, в якій він братиме участь у вихованні дитини, розмір аліментів на її утримання між ними не досягнуто, у звязку з чим за захистом майнових інтересів доньки вона вимушена звернутися до суду. В судове засідання [PERSON] не зявилась, однак надала заяву про розгляд справи за її відсутності, предявлені вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання повторно не зявились, повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Згідно позиції відповідача [PERSON], викладеної в письмових запереченнях проти позову (а.с.29-30), останній просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність. Заперечуючи проти доводів позивача стосовно того, що він не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не приймає участі у її вихованні, він вказував, що навпаки бере активно участь у вихованні доньки [PERSON], купує їй одяг, іграшки, необхідні для навчання предмети та речі, забезпечує їй відпочинок влітку. Акцентував увагу суду, що він втратив постійне місце роботи, а тому вимушений виконувати важку роботи за наймом, щоб заробити кошти на життя, оплату комунальних платежів та не втратити повагу серед родичів та близьких людей. Фактично предявлення позивачем позову розцінює як намір припинити між ними подружні стосунки, які він прагне зберегти. Підтвердив, що дійсно з травня 2016 року сторони проживають окремо, позивач залишилась разом з донькою проживати в належній йому квартирі. Оцінюючи характер процесу та його значення для позивача, важливість предмета розгляду, який стосується майнових інтересів малолітньої дитини, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та недопущення зловживання відповідачем його процесуальними правами, суд вважає за можливе справу розглянути за його відсутності на підставі наявних доказів з ухваленням заочного рішення по справі відповідно до ст.224 ЦПК України, що узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України»\~ та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Суд,\~врахувавши позицію сторін, дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши оцінку в їх сукупності, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі, зареєстрованому 23.10.2004 року Відділом РАЦС Апостолівського РУЮ Дніпропетровської області, актовий запис №79 (а.с.7), у них народилася донька [PERSON], [INFO] (а.с.6). Як вказувала позивач, що також не оспорював відповідач, дитина зареєстрована та проживає разом з [PERSON] в належній відповідачеві квартирі за адресою: б-р. Вечірній 18/22, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область (а.с.8). Відповідач проживає окремо. Одним із основних прав дитини є право на утримання (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»), яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття і закріплене у ст.180 СК України, ст.27 Конвенції про права дитини. Згідно ст.ст.141,180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька, що кореспондується з положеннями ст.12 Закону України «Про охорону дитинства». Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, позивач посилалась на те, що відповідач не надає належним чином матеріальної допомоги на утримання їх спільної малолітньої дитини, участі у її вихованні не приймає. Заперечуючи проти задоволення предявлених [PERSON] вимог, відповідач посилався на їх недоведеність та невідповідність дійсним обставинам справи, оскільки, як він зазначив, участь у вихованні дитини він приймає, матеріально її забезпечує. Однак такі доводи відповідача суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Факт несення ним витрат по оплаті житлово-комунальних платежів за квартиру, в якій проживає позивач та їх спільна дитина [PERSON], що підтверджується квитанціями (а.с.33-34), в розумінні ст.182 СК України не є істотними обставинами, які б визначали доцільність зменшення аліментів або відмови в їх стягненні на утримання дитини. Позаяк, сам факт невизнання відповідачем розміру аліментів на утримання малолітньої дитини, заявленого позивачем, є свідченням наявності між сторонами спору та неможливості досягти згоди про їх розмір в добровільному порядку, у звязку з чим суд приходить до переконання щодо дійсності такого спору. Як вбачається з трудової книжки, виданої [PERSON], та довідки Криворізького міського центру зайнятості №03-07/7180 від 30.11.2016 року (а.с.32,35), [PERSON] 12.07.2016 року був звільнений з посади водія-інкасатора охоронця напрямку перерахунку та інкасації коштів КФ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін, з 15.08.2016 року йому надано статус безробітного. Посилання відповідача на той факт, що позивач не працює, а предявленням позову про стягнення аліментів має намір отримувати від нього її матеріальне забезпечення, суд оцінює критично, оскільки предметом спору є стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, в інтересах якої вона як мати звертається до суду, а не на її утримання як дружини відповідача. При цьому, у випадку, якщо відповідач вважає, що позивач може допускати нецільове витрачання коштів, які ним надаються на утримання дитини, він вправі це перевірити під час виконання рішення суду як самостійно, так і шляхом звернення до органу опіки та піклування для перевірки цих обставин або шляхом предявлення відповідного позову у відповідності до ч.2 ст.186 СК України. Аргументи позивача щодо вчинення відповідачем насильства в сімї, створнення перешкод в користуванні житловим приміщенням суд залишає поза увагою в силу їх недоведеності та відсутності їх значення для вирішення питання про стягнення аліментів. Враховуючи викладене, вимоги ст.182 СК України, а також те, що фактично від виконання покладеного на відповідача обовязку по сплаті аліментів останній не відмовляється, натомість в добровільному порядку визначити розмір аліментів на утримання дитини сторони не можуть, суд приходить до висновку, що будучи здоровою та працездатною особою, не маючи інших аліментних зобовязань, [PERSON] має можливість щомісячно сплачувати аліменти на користь позивача на утримання їх малолітньої доньки [PERSON],[INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 18.07.2016 року та до досягнення дитиною повноліття. Саме стягнення аліментів в такому розмірі, на думку суду, відповідатиме засадам розумності, справедливості та презумпції рівності обовязку обох батьків по утриманню дітей, у звязку з чим предявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Будь-яких доказів, які б дозволяли прийти до висновку про необхідність стягувати аліменти в іншому розмірі чи взагалі відмовити у їх стягненні, суду не надано та в ході судового розгляду не встановлено. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору,\~ тому відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір в розмірі 551,20 грн. за ставками, діючими на момент звернення позивача до суду 18.07.2016 року, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved