Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та повідомила, що 1 червня 2013 року відповідач позичила у неї 12500 доларів США, які зобов'язалася повернути до 01.07.2013 року. У подальшому в липні-грудні 2013 року відповідач позичила у неї ще 5500 доларів США, які обіцяла повернути на першу вимогу. Вказані обставини підтверджують розписка [PERSON] на 12500 доларів США від 01.06.2013 року та матеріали поліції щодо перевірки звернення [PERSON], а саме: пояснення відповідача [PERSON] від 25.04.2016 року, висновок по зверненню [PERSON] від 27.04.2016 року, затверджений 3 травня 2016 року начальником ВВП ГУНП у Вінницькій області [PERSON] Станом на момент звернення до суду відповідач не виконала свої зобов'язання, борг не повернула, тому позивач звернулася з даним позовом до суду та відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 25.01.2018 року просила суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь борг в сумі 18 000 доларів США (без визначення гривневого еквіваленту), а також судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві та запереченні на відзив, та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні при розгляді справи позов визнала частково з підстав, викладених у відзиві на позов від 18.01.2018 року, зокрема, у звязку з тим, що нею вже повернуто 9000 доларів США, а також сплачено частину боргу із заробітної плати. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, представника позивача, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов частково обгрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. \~ \~ Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти \~виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідено до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 01.06.2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики грошей у формі розписки, згідно якого відповідач отримала кошти в сумі 12 500 доларів США як позику з умовою їх повернення до 01.07.2013 року. Сторонами та свідками у судовому засіданні було визнано, що прізвище відповідача [PERSON] до розірвання шлюбу «Крапля», а тому в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню. У визначені строки та на день розгляду справи судом борг у повному обсязі повернутий не був, а відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Разом з тим, на суму 5\~500 доларів США позивачем не було надано договору позики або розписки, не зазначено навіть конкретних дат надання позики на вказану суму та строків її повернення, а відповідачем не було визнано факту отримання позики на вказану суму (визнана відповідачем [PERSON] обставина, що сума - 5\~500 доларів США є процентами за раніше наданою позикою заперечувалася позивачем [PERSON] з тих підстав, що вказана позика була безпроцентною), а тому суд приходить до висновку, що обставина отримання саме позики у розмірі 18\~000 доларів США відповідачем не визнавалася, а тому не є такою, що не підлягає доказуваннню в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України. При цьому, згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Також суд не бере до уваги зміст письмових пояснень [PERSON] та висновку по зверненню [PERSON] від 27.04.2016 року, оскільки відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що договір позики в письмовій формі сторони не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики сторони не надали, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача спірних грошових коштів, тобто не є допустимим доказом висновок працівника правоохоронного органу, зроблений на підставі відповідних пояснень боржника, отриманих в рамках кримінального провадження; згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання (відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду). Оскільки борг у розмірі 5\~500 доларів США обгрунтовується позивачем не з підстав нараховання процентів за позикою, то в силу диспозитивності цивільного процесу позов у частині стягнення 5 5000 доларів США не є доведеним та задоволенню не підлягає. Що стосується посилання відповідача [PERSON] на те, що нею було частково повернуто позику (у розмірі 9000 доларів США), однак не особисто позивачеві [PERSON], а іншій особі [PERSON] (допитано у судовому засіданні як свідка) в рахунок погашення боргу перед [PERSON], то суд звертає увагу на наступне. Так, ст. 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобовязання є його виконання належними субєктами. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобовязаний особисто виконати зобовязання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із частиною другою статті 527 ЦК України виконання зобовязання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами. Таким чином, за змістом цієї норми переадресування виконання боржником іншій особі можливе, якщо кредитор уповноважить на ці дії іншу особу.Аналіз норм частини першої статті 238, частини другої статті 527 ЦК України в контексті поняття «уповноважена особа» дає підстави для висновку, про те, що між нею і кредитором повинні існувати відносини представництва (статті 237, 242, 244 ЦК України).Отже, під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обовязку боржником.За змістом частини другої статті 527 ЦК України кредитор має можливість уповноважити іншу особу на прийняття виконання за зобовязанням, якщо зазначить про це у договорі чи у виданій довіреності.У разі нездійснення боржником перевірки особи кредитора чи наявності необхідних повноважень у іншої особи ризик можливих наслідків, за змістом цієї норми, покладається на боржника. У [PERSON] були відсутні повноваження як кредитора отримувати грошові кошти від відповідача [PERSON] замість позивача [PERSON], а тому частина позики у розмірі 9000 доларів США була повернута неналежному субєкту, внаслідок чого зобовязання і у цій частині не може вважатися належно виконаним. Щодо розміру та валюти стягнення боргу суд зазначає наступне. Як вбачається з заяви позивача про уточнення позовних вимог від 25 січня 2018 року, вона просить стягнути з відповідача на її користь борг за позикою у доларах США, а не його гривневого еквіваленту. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня; гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України); іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України); відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях; отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України; разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті; у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України; згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України); аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Оскільки борг за розпискою від 01.06.2013 року складає 12\~500 доларів США, а офіційний курс Національного банку України станом на 06.02.2018 року становить 2774,2448 гривень за 100 долларів США (27,742448 гривень за 1 доллар США), то гривневий еквівалент 12\~500 доларів США дорівнює 346\~780,60 грн. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на виконання заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.08.2016 року у цивільній справі № 127/11336/16-ц, яке було у подальшому скасоване, із заробітної плати відповідача [PERSON] було утримано 5027,96 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «[PERSON] Україна» від 18.01.2018 року. Отже, розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, підлягає зменшенню на вказану суму. Таким чином, суд приходить до висновку, що слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики (розпискою) від 01 червня 2013 року у розмірі 341\~752,64 грн. (346\~780,60 грн. - 5027,96 грн.), тобто про часткове задоволення позову. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3118,97 грн. судового збору, тобто пропорційно розміру задоволених позовних позовних вимог (позов задоволено на 69%).

Outcome: partial