Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про зобов'язання скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в обґрунтування якого вказала, що з відповідачем перебувала у трудових відносинах з 08.09.2008р. до 25.02.2015р., працювала черговою бюро перепусток на ВП «Шахта Димитрова» ДП «Красноармійськвугілля». 25.02.2015р. її звільнили з роботи у зв'язку з упорядкуванням чисельності за п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, протиправним, таким, що суперечить ст.43 КЗпП України. Згідно вимог ст.43 КЗпП України, профспілка, членом якої є позивач, на подання адміністрації шахти про надання згоди на звільнення відповіло аргументованою відмовою у формі виписки із засідання профкому від 20.02.2015р., яке було своєчасно відправлено роботодавцю. У вказаному рішенні профоргану є у наявності обґрунтування відмови у наданні звільнення, тому адміністрація підприємства не мала права на звільнення позивача. Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення спору у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видання трудової книжки, які позивач отримала 26.02.2015р. У зв'язку з вищевикладеним, з врахуванням уточнених позовних вимог просить зобов'язати Державне підприємство «Красноармійськвугілля» скасувати наказ № 31 від 25.02.2015р. Відокремленого підрозділу «Шахта Димитрова» Державного підприємства «Красноармійськвугілля» в частині звільнення [PERSON] - чергової бюро перепусток дільниці адміністративно-побутовий комбінат згідно ст.40 п.1 КЗпП України; поновити на попередньому місці роботи у якості чергової бюро перепусток дільниці адміністративно-побутовий комбінат Відокремленого підрозділу «Шахта Димитрова» Державного підприємства «Красноармійськвугілля» [PERSON]; стягнути з Державного підприємства «Красноармійськвугілля» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.02.2015р. до дня поновлення на роботі та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. У судовому засіданні, позивач підтримала свої позовні вимоги та пояснила суду, що у неї середня освіта, є документ що вона навчалася на машиніста конвеєру, у неї є чоловік, який отримує пенсію у розмірі 2600 грн. та працює на шахті. Вона сама отримує пенсію за віком. Її попереджали 25.12.2014р. про звільнення, їй давали лист, але вона не підписувала нічого. Підпис її за наказом від 25.12.2014р. 25.12.2014р. ніяких спеціальностей їй не пропонували, більш нічого не підписувала. 25.02.2015р. вона працювала, отримала наказ про звільнення 28.02.2015р. Їй старша подзвонила 26.02.2015р. та сповістила, що вона звільнена, необхідно прийти за розрахунком. Якійсь гроші отримувала, але що саме - не знає. Підпис її на особовій картці. Гроші за вихідну допомогу отримала. Представник позивача підтримав позовні вимоги позивача. Представник відповідача позов не визнала та пояснила суду, що порядок проведення вивільнення працівників у зв'язку з впорядкуванням чисельності, проведений згідно трудового законодавства, галузевої угоди. Судом встановлено, що позивач працювала у відповідача у якості чергової бюро перепусток дільниці адміністративно-побутовий комбінат ВП «Шахта Димитрова» ДП «Красноармійськвугілля» та згідно наказу № 31 від 25.02.2015р. була звільнена у зв'язку зі скороченням чисельності за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.9-14, 19). 25 грудня 2014 року позивач була попереджена про її звільнення у зв'язку зі скороченням з 25.02.2015р. (а.с.63-64). Згідно довідки МСЕК від 26.03.2010р., позивач є інвалідом 2-ї групи безстроково за загальним захворюванням, протипоказана тяжка фізична праця, шкідливі умови праці (а.с.7). Згідно виписки з протоколу профкому первинної профспілкової організації НПГУ відповідача від 20.02.2015р., було відмовлено у наданні згоди на скорочення, зокрема й позивача, з наступних підстав: до профкому не надані для оцінки їх законності в порядку п.4 ст.259 КЗпП України, як обґрунтування правомірності звільнення наступні документи, зокрема, - протоколи попередження комісією по скороченню чисельності робітників та штату ш.Димитров, представлених до звільнення робітників, з переліком запропонованих їм вакансій по всім ВП ДП «Красноармійськвугілля». Порушені вимоги ст.42 КЗпП України про переважне право залишення на роботі при вивільненні робітників у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці. У порушення вимог ст.492 КЗпП України, вказаним працівникам не пропонувалися інші вакансії по ш.Димитрова, по підприємству по всім відокремленими підрозділам, в тому числі з врахуванням їх професійної перепідготовки. Адміністрацією шахти не надані документи про відсутність таких вакансій по всім структурним підрозділам підприємства, у тому числі по спеціальностям, які вимагають професійної перепідготовки за рахунок підприємства. Профкому не надані протоколи засідання комісії по скороченню чисельності та штату робітників згідно з наказами № 202 від 25.11.2014р., № 255 від 25.12.2014р., внаслідок відсутності яких робота цієї комісії вважається формальною, не підтвердженою відповідними рішеннями, які фіксуються в даних нею протоколах (а.с.15-18). Згідно довідки відповідача від 03.03.2015р., середньоденна заробітна плата позивача складає 165,94 грн. (а.с.20). Позивач має повну загальну середню освіту (а.с.36), а також посвідчення від 10.02.1995р. про навчання на машиніста конвеєру 3-го розряду (а.с.35-36). Згідно Списку вакансій ВП «Шахта Стаханова» ДП «Красноармійськвугілля», станом на 01.02.2015р., були вільні вакансії: - прибиральника виробничих приміщень на дільниці АБК-1 - 1 од.; - прибиральника території на дільниці УТКП - 3 од.; - прибиральника виробничих приміщень на дільниці УОСК - 1 од.; прибиральник території у ДДУ «Золушка» - 1 од., сторож у ДДУ «Радуга» - 1 од. (а.с.51-52, 57). Згідно особової картки № 6288 позивача, позивач отримала трудову книжку 25.02.2015р., що підтверджується її особистим підписом (а.с.66). Вислухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За змістом ч.3 ст.492 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст.48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Як вбачається зі Списку вакансій ВП «Шахта Стаханова» ДП «Красноармійськвугілля», станом на 01.02.2015р., були вільні посади прибиральника території, виробничих приміщень, сторожа, тобто вакантні посади, які взагалі не потребують спеціальних знань та на які могла претендувати позивач зі своєю освітою. Суду не були надані докази щодо того, що позивачу пропонувалася інша робота на цьому ж підприємстві, в тому числі на вищевказані посади та позивач від неї відмовилася. Згідно ч.2 ст.492 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Як вбачається з пояснень представника відповідача, ними не перевірялося переважне право на залишенні на роботі позивача по всьому підприємству, включаючи й інші відокремлені підрозділи ДП «Красноармійськвугілля». За змістом ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п.1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст.40 і п.п.2 і 3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Згідно ч.7 ст.43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). В матеріалах справи є обґрунтована відмова первинної профспілкової організації в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем за п.1 ст.40 КЗпП України, а саме адміністрацією підприємства: - не надано економічне обґрунтування скорочення саме вказаних працівників; - порушена ст.42 КЗпП України про переважне право залишення на роботі більш кваліфікованих працівників та інших; - жодному з працівників не запропонована інша вакансія на відокремлених підрозділах, не надані відмови від запропонованих вакансій. При цьому суд зауважує, що відповідно до абз.5 п.15 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Оскільки відповідачем був порушений порядок вивільнення працівників, передбачений ст.ст.40, 42, 43, 492 КЗпП України, то суд вважає, що наказ про звільнення позивача підлягає скасуванню, а сам позивач підлягає поновленню на роботі. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, суд вважає, що стягненню підлягає середній заробіток за період з 26 лютого 2015р. по 14 травня 2015р. з розрахунку: 50 днів х 165,94 грн. = 8297 грн., де 50 днів - кількість робочих днів з 26.02.2015р. по 14.05.2015р.; 165,94 грн. - середньоденний заробіток позивача; 8297 грн. - сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, повинна бути врахована отримана позивачем вихідна допомога у розмірі 2323,22 грн., яка була виплачена 05.03.2015р. (а.с.75). Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду 25.03.2015р., а трудову книжку отримала 25.02.2015р. Відповідно до ч.3 ст.2411 КЗпП України, строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Таким чином, оскільки позивач звернулася до суду в останній день строку, то суд вважає, що не було порушення ч.1 ст.233 КЗпП України. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 779,52 грн., як за задоволення вимог майнового та часткове задоволення вимог немайнового характеру. У зв'язку з вищевикладеним та на підставі ст.ст.40, 42 ч.1, 43, 492, 235 ч.2 КЗпП України,

Outcome: partial