Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Національного банку України, товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал», у якому просив: - визнати припиненим у зв'язку з виконанням кредитний договір №194/К/Ф-05, укладений 04 листопада 2005 року між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк»; - визнати іпотечний договір у зв'язку із виконанням основного зобов'язання за кредитним договором, укладений 04 листопада 2005 року між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк», посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П. та зареєстрований за № Д0746; - вилучити записи про обтяження з Державного реєстру Іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису № 8959666 від 03 жовтня 2006 року та № 8959632 від 03 жовтня 2006 року. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] 04 листопада 2005 року укладено з ТОВ «Український промисловий банк» Кредитний договір №194/К/Ф-05, відповідно до якого, надано кредит у розмірі 208 567,00 дол. США. Виконання [PERSON], зобов'язань за цим договором забезпечувалось заставою майнових прав на майбутню нерухомість в малоповерховому житловому комплексі «Західний» за адресою: Івано-Франківська обл., с. Угринів, урочище Чобіт, тип будинку «Компакт +», блок «К», № 14, загальною площею 106,83 м.кв., що відповідає 10683 вимірних одиниць та прибудинкова земельна ділянка площею 150 м.кв., погодженою заставною вартістю 240 567,28 грн., згідно договору № 41 про участь у Фонді фінансування будівництва від 04 листопада 2005 року. Позивач зазначає, що ним на виконання п. 2.4 розділу 2 Кредитного договору позичальником достроково повернуто Банку кошти за вказаним договором та повноту обсягу виконано свої зобов'язання перед останнім. Враховуючи дану обставину, [PERSON] звернувся до ТОВ «Український промисловий банк», з метою отримання документів, що підтверджують виконання ним договору та припинення обтяжень за Іпотечним договором, проте йому було повідомлено про те, що постановою правління Національного Банку України від 21 січня 2010 року № 19 відкликано у вказаного банку банківську ліцензію та ліквідацію з 21 січня 2010 року, а відтак позивач звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яким повідомлено щодо відсутності компетенції та передано до Національного Банку України. Таким чином, позивач вважає, що ним виплачена вся суму заборгованості по Кредитному договору, а тому зобов'язання повинно бути визнано припиненим у зв'язку з виконанням кредитного договору. Вислухавши представник позивача, який в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, а представник відповідача І позовні вимоги не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі, а належним чином повідомлений представник відповідача ІІ в судове засідання повторно не з'явився, а відтак, суд дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 04 листопада 2005 року між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» укладено Кредитний договір №194/К/Ф-05, відповідно до якого, надано кредит у розмірі 208 567,00 дол. США. Пунктом 2.5 кредитного договору передбачено, що кредит повертається лише у тій валюті, у якій він був виданий; сплата та нарахування процентів також здійснюється у валюті кредиту (п. 2.6-2.7 кредитного договору). Таким чином, кредит та відсотки за його користування повинні бути сплачені у валюті кредиту, тобто у доларах США. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» 04 листопада 2005 року було укладено Іпотечний договір №194/К/Ф-05, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.І. та зареєстрований за № Д0746. Відповідно до п. 1.2. Предметом іпотеки є майнові права на нерухоме майно, будівництво якого не завершено, право власності на яке виникне у Іпотеколавця в майбутньому, а саме: майнові права на будинок № 14 блоку «К» «Компакт +» малоповерхового житлового комплексу «Західний» в урочище «Чобіт», с. Угринів, Тисменицького р-ну, Івано-Франківської обл. Також, іпотека забезпечує зобов'язання за кредитним договором №194/К/Ф-05 від 04 листопада 2005 року укладеного між Іпотекодержателем і [PERSON], за умовами якого, останній зобов'язаний Іпотекодержателю до 03 листопада 2020 року повернути кредит у розмірі 208 567,00 грн., сплатити проценти за користування ним у розмірі 18 % річних та штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених Кредитним договором. 04 червня 2015 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Український промисловий банк», з метою отримання документів, що підтверджують виконання ним договору та припинення обтяжень за Іпотечним договором, проте листом від 23 червня 2015 року за № 422 йому було повідомлено про те, що постановою правління Національного Банку України від 21 січня 2010 року № 19 відкликано у вказаного банку банківську ліцензію та ліквідацію з 21 січня 2010 року, а відтак позивач звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яким листом від 09 червня 2015 року № 11-036-18513/15 повідомлено щодо відсутності його компетенції та передано за належністю до Національного Банку України. Відповідно до ст. 2 закону «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст.ст. 47, 49 цього закону операції банків щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Так, відповідно до ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, установлених законом. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 та ч. 2ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Виконання зобов'язання - це вчинення боржником саме тих дій, які він повинен виконати відповідно до договору чи закону, тобто передати річ, виконати роботу, надати послуги, відшкодувати шкоду тощо. Боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматись від них, а кредитор повинен прийняти виконане. Вчинення боржником дій, прийнятих кредитором, і буде виконання зобов'язання. Зобов'язання вважається виконаним належним чином, якщо дотримані всі вимоги, що висунуті щодо об'єкта, предмета, місця, часу і способу виконання зобов'язання. Якщо при виконанні зобов'язання порушується одна із наведених вище вимог, воно вважається виконаним неналежним чином і кредитор має право відмовитись від прийняття виконаного. Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої ЦК України. Норми даної глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо), зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою, смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора, ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина першастатті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. В даному випадку, жодних обставин, які необхідні для припинення зобов'язань за кредитним договором не відбулось, а тому посилання позивача на припинення основного зобов'язання не ґрунтуються на вимогах закону. В своїх позовних вимог позивач посилався на стягнення з нього заборгованості та посилався на повне виконання своїх зобов'язань за кредитним договором та необхідності визнання його припиненим на підставі ст. 599 ЦК України, за якою зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Проте, позивач не підтвердив належними доказами виконання зобов'язань за кредитним договором належним чином, а тому підстави для застосування статті 599 ЦК України відсутні. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях599 - 601, 604 - 609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Також, відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-157цс16 «Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу». А отже, правові підстави для задоволення вимог позивача в частині припинення правовідносин за кредитним договором № 194/К/Ф-05 від 04 листопада 2005 року, який укладено між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» у зв'язку із виконанням зобов'язань за кредитним договором, визнаються судом необґрунтованими та не доведеними, а отже заколенню не підлягають. Оскільки, суд не вбачає підстав для визнання припиненим Кредитного договору № 194/К/Ф-05, укладеного 04 листопада 2005 року, то й підстави для припинення іпотеки не відсутні. Наслідком визнання припиненим договору іпотеки є виключенням відомостей про обтяження предмету іпотеки, оскільки іпотека не є припиненою, відтак і відсутні підстави для вилучити записи про обтяження з Державного реєстру Іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису № 8959666 від 03 жовтня 2006 року та № 8959632 від 03 жовтня 2006 року. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed