Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що 20 березня 2000 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно. Спадщину [PERSON] прийняли позивач [PERSON], її сестра [PERSON], а також дружина [PERSON] - [PERSON], подавши відповідні заяви до нотаріальної контори. У червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання за нею права власності на частину успадкованого після [PERSON] будинку, розташованого по вул.Фрунзе, 11, в с.Жовнине, Чорнобаївського району, Черкаської області. В ході розгляду зазначеної вище справи судом були витребувані документи, з яких виявилося, що право власності на 1/2 частину будинку неправомірно оформлено на [PERSON], а саме рішенням виконавчого комітету Жовнинської сільської ради №57 від 31 жовтня 2000 року вирішено оформити право власності, на основі даних господарських книг, по 1/2 частині будинку за [PERSON] та [PERSON] Спірний будинок був побудований у 1957 році [PERSON], його першою дружиною [PERSON] (матірю позивача), батьками [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] та [PERSON]. Головою сімї був [PERSON], а після його смерті у 1976 році - [PERSON], яка померла у 1988, та особовий рахунок було переведено на [PERSON]. Зазначений будинок відносився до суспільної групи господарства «господарство колгоспника», [PERSON] був членом колгоспного двору та проживав у спірному будинку, а [PERSON] там не проживала з 1956 року, не брала участь в утриманні будинку, а тому втратила право на частку в майні колгоспного двору. Незаконно набувши право власності на частину будинку, [PERSON] відчужила дане майно [PERSON], шляхом укладення 24 листопада 2000 року відповідного договору дарування. Посилаючись на те, що [PERSON] не набула права спільної власності на спірний будинок, оскаржуваними рішенням сільської ради, свідоцтвом про право власності та договором дарування порушені права позивача, оскільки зменшено спадкову масу, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Жовнинської сільської ради в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину будинку, визнати недійсним свідоцтво про право власності в частині встановлення права власності на частину будинку за [PERSON], визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити на підставах, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити. Пояснили, що [PERSON] набула право власності на частину спірного будинку на підставі отримання спадщини після смерті своєї матері [PERSON], яка склала на неї заповіт, а не на підставі рішення сільської ради. Також просили застосувати строк позовної давності. Представник Жовнинської сільської ради в судове засідання не зявився, надіслали листа з проханням розглядати дану справу без їхньої участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. У 1957 році [PERSON], його першою дружиною [PERSON] (матірю позивача), батьками [PERSON] та відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] був побудований будинок в с.Жовнине по вул.Фрунзе, 11. З наданих суду копій сторінок погосподарських книг вбачається, що головою сімї був [PERSON], а після його смерті з 1976 року - [PERSON], яка померла у 1988 році, та з 1988 року особовий рахунок було переведено на [PERSON], а після його смерті у 2000 році - на відповідача [PERSON] (а.с.51-68). 20 березня 2000 року помер [PERSON] (а.с.13), після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно. Спадщину [PERSON] прийняли позивач [PERSON], її сестра [PERSON], а також дружина [PERSON] - відповідач [PERSON], подавши відповідні заяви до нотаріальної контори. Рішенням виконавчого комітету Жовнинської сільської ради №57 від 31 жовтня 2000 року вирішено оформити право власності по 1/2 частині вказаного вище будинку за [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). На підставі вказаного вище рішення Жовнинською сільською радою 07 листопада 2000 року видано свідоцтво №165 про право власності [PERSON] та [PERSON] на спірний будинок (а.с.17). [PERSON] відчужила свою 1/2 частину спірного будинку, подарувавши його [PERSON], шляхом укладення 24 листопада 2000 року відповідного договору дарування (а.с.94). Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до розяснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року №5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сімї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. У відповідності до ст.126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови № 4 від 24 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті «г» пункту 6 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах права приватної власності», правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Оскільки голова двору [PERSON] померла у 1988 році, а тому посилання представника відповідача [PERSON]П на те, що право власності на 1/2 частину спірного будинку [PERSON] набула на підставі отримання спадщини за заповітом своє матері [PERSON], є помилковими, так як спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, а [PERSON] на той час не була останнім членом колгоспного двору. Відповідач [PERSON] з 1956 року вибула у м.Кременчук та не проживала у сімї [PERSON] з цього часу, що підтверджується відповідною довідкою Жовнинської сільської ради та даними погосподарських книг (а.с.15, 51-68). Таким чином [PERSON] не набула право на частку в майні колгоспного двору, а тому передача їй на підставі рішення сільської ради частки в майні колгоспного двору є неправомірним. Разом з тим, відповідно до статті 71 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст.75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. У відповідності до ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Статтею 80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Положеннями статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 рокуза №3477-IV, Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року та практику Європейського суду з прав людини визнано джерелом права в Україні та покладено на суди обов'язок при здійсненні судочинства застосовувати у своїх рішеннях тлумачення Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, які надані Європейським судом з прав людини. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки ставиться питання про позбавлення особи права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку має місце «непропорційне» втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції». Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позивач посилається на ту обставину, що вона довідалася про порушення свого права лише у 2014 році, але фактичні обставини справи свідчать, що вона могла безперешкодно дізнатися про порушення своїх прав та захистити їх, право позивача на пред'явлення позову виникло у 2000 році, натомість позивач з 2000 року по 2016 рік не вчинила жодних дій направлених на оформлення своєї власності, таким чином суд вважає, що позивач безвідповідально поставилася до своїх порушених прав. Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з викладеного, оскільки Позивач звернувся з позовом для захисту порушеного права після спливу загальної позовної давності тривалістю у три роки, причини пропущення позовної давності не є поважними, суд відмовляє у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed