Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого вказала, що на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, їй належить однокімнатна квартира, загальною площею 34,3 кв.м, з них житловою - 17,1 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру зареєстровано на її ім'я Димитровським бюро технічної інвентаризації. З 26.10.2007 року по теперішній час за її згодою за адресою розташування її квартири зареєстрований відповідач, який є її сином та який жодного дня не мешкав у вказаній квартирі та не з'являвся за місцем реєстрації. Будь-яких матеріальних витрат щодо утримання квартири відповідач не несе. Крім того, відповідач у 2007 році виїхав до Російської Федерації, де зареєстрував шлюб, від якого в нього є неповнолітня донька, він створив сім'ю та не має наміру повертатися. У 2015 році відповідач отримав громадянство Російської Федерації. Вона ж є людиною похилого віку, їй важко підтримувати квартиру у належному стані, вона потребує допомоги сторонніх осіб. Також, для здійснення певних угод щодо квартири для забезпечення власних потреб необхідна згода проживаючих в ній осіб. За таких обставин вона змушена сплачувати за відповідача житлово-комунальні послуги, які розраховується з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні. Реєстрація відповідача в житловому приміщенні не дозволяє їй розпорядиться даною нерухомістю на свій розсуд і значно обмежує її законні права. Тому позивач, посилаючись на ст.405 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, повідомлений про час і місце розгляду справи відповідно до цивільно-процесуального законодавства. Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області Богатовим С.Г. Право власності позивача на придбану квартиру зареєстровано у БТІ м.Димитров 03.08.2007 року у реєстровій книзі № 15 за реєстровим № 16, що підтверджується відповідним договором, Витягом з Державного реєстру правочинів, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Бюро технічної інвентаризації м.Димитров (а.с.8, 9, 10). У даній квартирі зареєстровані: з 14.08.2007 року позивач [PERSON], 1951 року народження, та з 26.10.2007 року син позивача - відповідач [PERSON], 1972 року народження, про що свідчать довідка приватного підприємства «ПЖФ Гарант-Сервіс» від 30.03.2015 року, копія свідоцтва про народження відповідача (а.с.11, 13). Відповідно до акту приватного підприємства «ПЖФ Гарант-Сервіс» від 25.03.2015 року, виготовленого комісією у складі спеціалістів підприємства за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON] з 2007 року по день складання акту за адресою: [ADDRESS], не проживав (а.с.14). Дану обставину ус удовому засіданні підтвердили допитані свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] вона підтримує дружні стосунки на протязі останніх десяти років, вона разом з нею працювала на шахті і не один раз бувала в неї вдома за адресою: м.Димитров, м-н «Восточний». Позивач мешкає сама. У неї є доросла донька [PERSON], яка проживає від неї окремо у своїй квартирі в м.Димитров. Також їй зі слів позивача відомо, що у той є син Радик, якого вона ніколи не бачила, оскільки той не проживає в Україні і до матері не приїжджає. Чоловіка у [PERSON] немає. У квартирі позивача вона чоловічих речей не бачила. З часу, як вона стала спілкуватися з позивачем, окрім доньки позивача, ані сина, ані будь-якого чоловіка у [PERSON] вона не бачила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] приходиться сестрою її чоловіка. Позивач проживає на м-ні «Восточний» в м.Димитров. Донька позивача [PERSON] мешкає окремо від матері в м.Димитров. Син позивача - [PERSON] перебуває в м.Москва, куди він поїхав на заробітки, обзавівся там сім'єю. Раніше він приїжджав до матері в гості, зараз не приїжджає. Останній раз вона бачила його років сім тому. [PERSON] живе одна, інших дітей в неї немає, з чоловіком вона розійшлась, той вже помер. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою проживання позивача у якості повнолітнього члену її сім'ї та не є співвласником спірної житлової площі. Також судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою з 2007 року по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З'ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла понад 7 років, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі ст.150 СК України, 405 ЦК України,

Outcome: approved