Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права спільної власності на майно та його поділ. В обґрунтування позовних вимог вона зазначає, що з грудня 2005 року по травень 2015 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у період якого, як зазначає позивач у них було сумісно нажито спільне майно, а саме: житловий будинок та земельна ділянка. Оскільки домовленостей про добровільний поділ набутого під час шлюбу майна між сторонами не досягнуто, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, згоден на розподіл житлового будинку, заперечуючи проти розподілу земельної ділянки та сплати судових витрат. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, причини неявки суду не відомі. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 16 грудня 2005 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, актовий запис № 1068. 13 травня 2015 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області вказаний шлюб було розірвано. 17 листопада 2004 року відповідач придбав у власність на підставі договору дарування земельної ділянки № 1538 дві земельні ділянки розміром 0,100 га та 0,0682 га за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгороднє, вул. Перемоги, 1 -в. Згідно до державного акту ЯА № 830703 від 13 жовтня 2005 року відповідач отримав у власність земельну ділянку з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування господарських будівель і споруд. Згідно до державного акту ЯА № 830704 від 13 жовтня 2005 року відповідач отримав у власність земельну ділянку з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства. В процесі будівництва власного житлового будинку, на земельній ділянці яка належить відповідачу він отримав рішення Підгороднянської міської ради Дніпропетровської області на узаконення житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгороднє, вул. Перемоги, б. 1 -в. Тобто, на вищенаведеній земельній ділянці. 20 лютого 2008 року будинок було введено в експлуатацію, про що був виданий відповідний акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків від 17 березня 2008 року. 19 березня 2008 року право власності на вказаний будинок було зареєстровано, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності. Надаючи правову кваліфікацію викладеним у позовній заяві обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин, враховуючи вищезазначені норми права,\~суд вважає доведеним той факт, що сторонами під час шлюбу набуте вищезазначене майно, яке є їх спільною сумісною власністю як подружжя. Відповідно до ч.1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. При вирішенні спору щодо поділу спільного майна поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст.ст.\~68,\~69,\~70 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Що стосується земельної ділянки, що була придбана відповідачем на підставі договору дарування до шлюбу з позивачем. Відповідно до ст. 186 Цивільного кодексу України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Земельна ділянка, на якій розташований будинок сторін, є похідною річчю, оскільки за її допомогою обслуговується даний будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, встановивши, що спірне нерухоме майно було придбане сторонами під час шлюбу, враховуючи вимоги ст.ст. 63, 69 СК України, ч.4, ст.174 ЦПК України суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. Визначаючись в питанні розподілу судових витрат, суд вважає, що на підставі\~ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України\~з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 418 грн. 62 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved