Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: поділити автомобіль марки MITSUBISHI (модель ASX), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами) JMBXNGA1WFE707549, тип загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер [NUMBER], між нею та відповідачем по ? частці як спільне майно подружжя; визнати за відповідачем [PERSON] право власності на вказаний автомобіль; стягнути з відповідача на її користь 152\~330,00 грн. компенсації в рахунок ? частини у праві спільної сумісної власності. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18.05.2013 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 06.07.2016 року. Зазначає, що за час перебування у шлюбі сторонами вчинялись значимі угоди в інтересах сімї, в тому числі і придбання спірного автомобіля. Однак, у звязку з тим, що відповідач мав документ про право керування транспортним засобом, придбаний автомобіль зареєстровано на нього. Стверджує, що вказаний автомобіль придбаний за кошти у сумі 304660,76 грн., які були спільною сумісною власністю подружжя, а також за кошти у сумі 174 339,24 грн., отримані відповідачем за згодою позивача у кредит на підставі кредитного договору, зобовязання відповідача за яким забезпечено договором застави вищевказаного автомобіля та договором поруки, згідно якого вона є поручителем за зобовязаннями [PERSON] А відтак, з урахуванням тих обставин, що спірний автомобіль набутий сторонами за час шлюбу і є неподільним рухомим майном, просить позов задоволити. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Додатково пояснила, що з метою захисту майнових прав та інтересів позивача, складу спільного майна подружжя, яке є предметом спору, його поділ має бути проведено з врахуванням вимог ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України та ст.ст.183, 364, 370, 372 ЦК України, тобто шляхом припинення права власності позивача на спірне майно і присудження йому з відповідача грошової компесації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги заперечив у повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні викладеним в письмових запереченнях, просить в задоволенні позову відмовити. Пояснив, що спірний автомобіль є його особистою власністю, оскільки всі документи, на підставі яких здійснювалось придбання автомобіля, в тому числі і оформлення договору добровільного страхування ризиків, повязаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, оформлені на його імя. Зазначив, що не проживає з позивачем з червня 2014 року та ствердив, що саме у нього була основна частина грошових коштів, необхідних для придбання майна, оскільки 08.09.2015 року ним продано належне йому на праві власності нерухоме майно, а недостатню суму він отримав у кредит, який також оформлено на його імя. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зясувавши її дійсні обставини та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.05.2013 року між позивачем та відповідачем у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-СГ №209606, виданим Міським відділом ДРАЦС Львівського міського управління юстиції. Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 06.07.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду не оскаржувалось та набуло законної сили, 18.07.2016 року. З врахуванням змісту вказаного судового рішення, при розгляді справи судом не встановлено тих обставин, що сторони проживають окремо з 2014 року та з цього часу не ведуть спільне господарство і не підтримують подружні стосунки. Судом встановлено, що 15.09.2015 року, тобто під час перебування у шлюбі, за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль марки MITSUBISHI (модель ASX), 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами) JMBXNGA1WFE707549, тип загальний легковий універсал-В, реєстраційний номер [NUMBER]. Даний автомобіль придбаний за ціною 479000,00 грн., оплата здійснена шляхом сплати 14.09.2015 року на підставі рахунку-фактури №1509-14001/1, у якому платником вказано відповідача, грошових коштів у сумі 311350,00 грн. та шляхом сплати грошових коштів у сумі 174339,24 грн., що отримані відповідачем за нотаріально посвідченою згодою позивача у кредит на підставі кредитного договору №608/2015 від 16.09.2015 року. Зобовязання відповідача за вказаним кредитним договором забезпечено договором застави вищевказаного автомобіля від 17.09.2015 року, нотаріальну згоду на укладення якого надано позивачем, та договором поруки №608/2015/2 від 16.09.2015 року, згідно якого поручителем за зобовязаннями відповідача [PERSON] є позивач [PERSON] У заяві [PERSON], яка посвідчена нотаріально 17.09.2015 року, зазначено про надання відповідачу згоди на підписання кредитного договору та договору застави спірного автомобіля, так як вказане рухоме майно набуто [PERSON] під час перебування в зареєстрованому шлюбі за кошти, які були спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач жодних застережень щодо змісту вказаної заяви [PERSON] не висловлював та використав вказану заяву для отримання кредиту і укладення договору застави рухомого майна спірного автомобіля. Згідно ч.3\~ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього\~майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Ст.57 СК України визначено підстави існування права особистої приватної власності дружини та чоловіка на майно, в тому числі і те, яке набуто під час шлюбу. Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте до шлюбу; майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали особисто одному з подружжя, тощо. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно набуте за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою власністю. Відповідно до п.24 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавсвтва при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї, як це визначено ч. 4 ст. 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї. Судом під час розгляду справи не здобуто доказів придбання спірного майна виключно за особисті кошти відповідача, оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази щодо фактичного отримання [PERSON] грошових коштів на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.09.2015 року у сумі 1503995,03 грн. та використання їх саме на придбання спірного автомобіля, а також відсутні інші докази належності грошових коштів у сумі 311\~350,00 грн., які 14.09.2015 року були оплачені за транспортний засіб, до особистих коштів відповідача. Також судом не здобуто доказів окремого проживання позивача та відповідача у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 2014 року, в тому числі і на час придбання спірного майна 15.09.2015 року. Натомість з врахуванням коштів, які були використані для придбання спірного майна, в тому числі отриманих коштів на підставі укладення кредитного договору відповідачем і за згодою позивача, та передачі спірного автомобіля в заставу, як майна придбаного за кошти, що були спільною сімісною власністю подружжя, за нотаріальною заявою-згодою позивача, суд приходить до висновку що спірний автомобіль придбано за спільні кошти подружжя, в тому числі і за кредитні кошти, отримані сторонами спільно в інтересах сімї. А відтак, позовні вимоги [PERSON] щодо поділу автомобіля як спільної сумісної власності її та відповідача [PERSON], є підставними та підлягають до задоволення. Ст.63 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1\~ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на жиловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, яка висвітлена в п.22 постанови від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Пунктом 25 вказаної Постанови Верховним Судом України розяснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі №6-37цс13, відповідно до якої при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, пята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Вказана правова позиція Верховного Суду України усуває неоднакове застосування судами ст.365 ЦК України при поділі спільного майна подружжя з одночасним застосуванням ст.ст. 60, 69, 71 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України. Щодо випадків поділу спільного майна подружжя в іншому порядку, ніж це зазначено в ч.4 ст.71 СК України, слід віднести правила поділу майна, що перебуває у спільній власності, встановлені ЦК України, зокрема, виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, на підставі ст.364 ЦК України. Частиною 1 ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ч.2 вказної статті, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників згідний отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не згідна її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений співвласник в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі ст.364 ЦК України. При розгляді даного спору суд враховує і рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60\~Кодексу). Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61\~Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69\~Кодексу. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71\~Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364\~ЦК України). Як вбачається із змісту заявленого позову, [PERSON] просить суд провести поділ спільного майна подружжя саме на підставі ст.364 ЦК України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя. При прийнятті рішення суд враховує, що спірне майно автомобіль марки MITSUBISHI (модель ASX), 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], з урахуванням його цільового призначення, відповідно до ч.2 ст.183 Цивільного кодексу України, є неподільною рухомою річчю, а спільне користування автомобілем позивачем та відповідачем є неможливим. Зроблений позивачем розрахунок вартості її частки у спільному майні подружжя не оспорений і не спростований відповідачем, при його обрахунку позивачем враховано суму кредитних коштів, отриманих для придбання спірного автомобіля, та відповідно до вимог ст.65 СК України кредитні кошти у розмірі 174\~339,24 грн. виключено з загальної суми коштів, затрачених на придбання автомобіля. У звязку з чим, сума грошової компенсації, яку просить присудити позивач за її частку у спільному майні подружжя у розмірі 152330,38 грн., відповідає фактичним витратам сторін, повязаних з придбанням спільного майна та майновому балансу прав як позивача, так і відповідача. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічне нормативне положення закріплено у ст.372 ЦК України. За змістом ч.1\~ст. 71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Таким чином, враховуючи встановленні судом фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору по суті, на підставі комплексного аналізу норм цивільного та сімейного законодавства щодо поділу спільного майна подружжя, їх тлумачення Конституційним Судом України та практикою Верховного Суду України щодо їх застосування, заявлені [PERSON], в тому числі і на підставі ст.364 ЦК України, вимоги щодо поділу спільно майна подружжя, яке є рухом і неподільним, шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації, є підставними та обґрунтованими і підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно\~до\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з наведеним, з відповідача підлягає стягненню 1523,30 грн. судового збору на користь позивача. На підставі ст.ст.\~60,\~63,\~69,\~70,\~71 Сімейного Кодексу України, ст.ст.\~364, 368,\~370,\~372 ЦК України, та

Outcome: approved