Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя, вказавши, що з 03 серпня 2003 року по 04 травня 2011 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу вони придбали сумісне майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою : [ADDRESS] покупцем квартири був зазначений [PERSON] З моменту придбання квартири вона проживала в ній разом з відповідачем та їх дитиною. Сім'я їх розпалася ще в 2006 році, а з 2007 року відповідач в спірній квартирі не проживає. Відповідач з нею не спілкується, її право власності на половину спірної квартири не визнає, не бажає вирішити питання поділу спірної квартири. Тому, просить визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Щодо заперечень представника відповідача проти позову зазначила, що строк позовної давності при зверненні до суду з дійсною позовною заявою не був пропущений, оскільки її довіритель з моменту придбання спірної квартири та по теперішній час проживає в ній разом з дитиною. Відповідач ніколи не оспорював право власності позивача на належну їй частину квартири. Коли позивачка з метою документально закріплення за собою право власності на частину квартири звернулася до суду з дійсним позовом, то відповідачам почав не погоджуватись з позовом та спростовувати право власності позивача на спірну квартиру. Вважає, що строк позовної давності почав свій перебіг з моменту звернення до суду з дійсним позовом. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, мотивуючи тим, що за вимогами позивача сплив трирічний строк позовної давності, оскільки з моменту розірвання шлюбу та до звернення з позовом до суду минуло більше п'яти років. Вважає, що позивачка дізналась про порушення свого права щодо поділу майна ще у 2007 році, коли фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені. Також позивачка утворила борги за комунальні послуги за адресою спірної квартири, які був вимушений сплачувати відповідач. Просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 серпня 2003 року, який було розірвано 04 травня 2011 року (а.с.4,5). В період шлюбу сторони придбали нерухоме майно квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.07.2004 року. Відповідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником вищезазначеної квартири значиться [PERSON] (а.с.7). Вказана квартира складається з однієї кімнати , загальною площею 29,8 кв.м., житлова площа 14,7 кв.м. (а.с. 8-9). Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Судом встановлено, що майно, про поділ якого заявлено вимоги, а саме квартира розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстрована на відповідачеві [PERSON], однак даний факт не спростовує презумпції належності вказаної квартири до спільної сумісної власності подружжя. Як вже було встановлено судом шлюб між сторонами розірвано, однак в результаті розірвання шлюбу співвласники перестають бути подружжям, але правовий режим їхнього майна, набутого за час шлюбу, залишається попереднім - спільною сумісною власністю, але вже колишнього подружжя, тобто спірна квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Як встановив суд, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме сторін у справі позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] є квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Тобто сторони мають право на поділ вищевказаної квартири. За взаємною згодою сторони вказану квартиру не розділили. При поділі квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] частки сторін є рівними, оскільки іншого не визначено домовленістю між ними. В свою чергу, відповідач та його представник просили суд застосувати строк позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду, оскільки з моменту розірвання шлюбу між сторонами минуло більше п'яти років. Виходячи з зазначених відповідачем та його представником обставин, суд дійшов наступних висновків. Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Таким чином, вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності, слід виходити не з часу, коли відбулося розірвання шлюбу, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі після спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим з подружжя, не може свідчити про порушення права одного з подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Представник позивача пов'язує момент обізнаності про порушення майнового права позивача з поданням нею дійсного позову 29 квітня 2016 року, оскільки до моменту звернення останньої з позовом, відповідач її право власності на належну їй частину квартири не оспорював. Представником відповідача це не спростовано та не наведено доводів того, що до моменту звернення до суду з дійсним позовом між сторонами був спір стосовно спірної квартири. Ті доводи представника відповідача, що позивач дізналась про порушення свого права ще у травні 2007 року, з моменту фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, судом до уваги не приймаються, оскільки особисті стосунки сторін, ніяким чином не впливають на їх майнові права. А тому суд вважає, що строк на звернення до суду з позовом [PERSON] не пропущено, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності. Також судом не приймаються до уваги доводи представника відповідача, що позивачка допустила утворення заборгованості по комунальним платежам за адресою спірної квартири, яку був змушений сплачувати відповідач, оскільки несення власником майна витрат по його утриманню не стосується спору, який виник між сторонами з приводу поділу майна подружжя. Згідно викладеного, враховуючи те, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] що належить сторонам на праві спільної сумісної власності та є неподільною річчю, а відповідно не може бути поділено між сторонами в натурі, відповідно до їх часток, суд вважає визнати ідеальні частки сторін у цьому майні без його реального поділу та залишити майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, підлягають задоволенню вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя. Питання судових витрат вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved