Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, обґрунтовуючи позов тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 2010 року по 29 січня 2013 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2013 року. Від шлюбу вони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. За домовленістю з відповідачем місце проживання доньки визначено із нею, що підтверджується рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2013 року. На даний час дитина проживає з нею за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що з грудня 2011 року відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, останнім часом ухиляється від виплати аліментів в розмірі, встановленому судом, що підтверджується довідкою - розрахунком заборгованості по аліментам від 10 лютого 2014 року, виданої Відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, а також від надання матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини. Відповідач систематично відмовляється надати у передбаченому законодавством порядку, дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої, при цьому не наводячи жодних аргументів. Протягом 2012-2013 р. р. позивач неодноразово зверталася до відповідача з усними проханнями надати такий дозвіл, а 17 лютого 2014 року звернулася письмово, надіславши на адресу відповідача лист з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення та відпочинку на море до Єгипту та/або Туреччини та/або Кіпру в період з 20 квітня 2014 року по 15 травня 2014 року, що підтверджується квитанцією про оплату послуг пошти та повідомленням про вручення поштового відправлення від 24 лютого 2014 року. Проте, жодної відповіді на свої усні та письмові звернення позивач не отримала. Позивач вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує права дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими обов'язками. Також, позивач зазначила, що відповідач взагалі відмовляється спілкуватися із нею, ніколи не цікавиться життям та здоров'ям дитини, постійно змінює та приховує своє фактичне місце проживання. Отже, з урахуванням зазначених обставин та особи відповідача, який не має постійного місця проживання та мінімальної заробітної плати, знайти відповідача та змусити його спілкуватися з приводу надання дозволу на виїзд дитини за кордон практично не можливо. Тому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд надати їй дозвіл на багаторазові короткочасні виїзди її доньки - [PERSON], [INFO], - за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] строком на 1(один) рік з дати набрання судовим рішенням законної сили; дозволити їй без згоди батька [PERSON] оформлювати проїзні документи та згоди (заяви) для багаторазових короткострокових виїздів за кордон малолітньої [PERSON], [INFO], у супроводі третіх осіб за межі України строком на 1(один) рік з дати набрання судовим рішенням законної сили. Під час судового розгляду позивач [PERSON] вимоги підтримала, в своїх поясненнях посилалася на обставини викладені в позові, зазначив, що виїзд спрямований на відпочинок та оздоровлення дитини. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, з посиланням на те, що він не перешкоджає виїзду за кордон дитини, але він не знає до яких країн мати буде виїзджати з дитиною. Представник Печерської районної в м. Києві державної адміністрації в особі Служби у справах дітей в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Між тим, явка представника у дане судове засідання та надання ним висновків відповідно до ст. 19 СК України не є обов'язковою. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2013 року було розірвано шлюб, зареєстрований між сторонами 24.02.2010 року у відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Від цього шлюбу у сторін є малолітня дитина, [PERSON], [INFO]. Як встановлено із фактичних обставин у справі, дитина на час розгляду справи проживає разом із матір'ю, позивачем по справі. Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2014 року [PERSON] звернулася до [PERSON] із письмовою заявою про надання останнім згоди на перетин державного кордону України у її супроводі, малолітньої доньки [PERSON], а саме на море з метою оздоровлення та відпочинку до Єгипту та/або Туреччини та/або Кіпру на термін з 20 квітня 2014 року по 15 травня 2014 року (а. с. 8). Проте, [PERSON] в добровільному порядку не надає письмової згоди на виїзд дитини за кордон, мотивуючи свою незгоду надати дозвіл на виїзд дитини за кордон оскільки, на його думку, позивач хоче використати його дозвіл на виїзд за кордон їх дитини [PERSON], з метою приховування від нього дитини за межами України. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 4 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися складні неприязні стосунки, які на даний час та в подальшому впливатимуть на інтереси дитини, так як суд не побачив прагнення батька надати дозвіл матері на виїзд за кордон дитини на відпочинок та оздоровлення, так як пояснення відповідача зводяться лише до того, що позивач приховує від нього доньку та перешкоджає їхнім зустрічам. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідач не має постійного місця проживання та його заробітна плата складає 650 грн., що було підтверджено самим відповідачем, що фінансову допомогу йому надають батько та брат. Тому суд вважає вимоги позивача обгрунтованими та такими, що не суперечать інтересам дитини, а лише сприяють її здоров'ю та розвитку, а також, у зв'язку із тим, що існують ризики того, що в подальшому позивачу буде важко знайти відповідача та змусити його спілкуватися з приводу надання дозволу на виїзд дитини за кордон, з метою оздоровлення та відпочинку, суд вважає за доцільне надати дозвіл позивачу на багаторазові короткочасні виїзди її доньки - [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька строком на 1 (один) рік. За таких обставин, суд вважає, що з метою додержання інтересів дитини та для забезпечення її гармонійного, духовного, морального розвитку та оздоровлення, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved