Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 17.07.2014 року в частині покупця та зміну правовіднощення щляхом переведення на неї прав і обов'язків покупця частини квартири. Свій позов обґрунтовує тим, що з 2012 року по 27.05.2016 року вона проживала однією сім'єю з [PERSON] Шлюб між ними був зареєстрований 21.03.2013 року. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. З 2012 року по липень 2014 рік вона з [PERSON] проживали в квартирі її матері за адресою: [ADDRESS]. В період з 02.04.2013 року по 04.04.2014 рік [PERSON] відбував покарання в Катеринівській виправній колонії управління ДПтС України в Рівненській області, а вона проживала в квартирі матері. 04.04.2014 року [PERSON] був звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання. За роки вона встигла заощадити кошти, та її матір позичила у сторонніх людей для придбання ними квартири 15 000 доларів США, які повернула самостійно. 17.07.2014 рік вони придбали у [PERSON] квартиру в с. Струмівка Луцького району. У зв'язку із неодноразовим ув'язненням [PERSON] вона боялася оформляти квартиру на себе чи чоловіка. Тому, на пропозицію матері чоловіка - [PERSON] договір купівлі-продажу квартири був оформлений на її ім'я. [PERSON] запевнила, що єдиними власниками квартири будуть вона та її чоловік [PERSON] Договір купівлі-продажу вони уклали 17.07.2014 року у приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Красневича О.А. Покупцем квартири [PERSON] була зазначена формально. Після купівлі житла вони робили ремонт в квартирі власними силами та за власні кошти. [PERSON] ніколи не цікавилася, як проходить ремонт в квартирі та за які кошти. Крім того, на придбання квартири надавалася половина коштів, які є її особистою власністю та протягом всього часу користування та володіння квартирою нею особисто сплачувалися всі комунальні та супутні витрати по утриманні цієї квартири. Так, 26.05.2016 року її чоловік [PERSON], перебуваючи у неадекватному стані, вчиняючи лайку не впустив її з дитиною в квартиру. Всі її подальші спроби потрапити до квартири виявилися марними. 17.10.2016 року рішенням Луцького міськрайонного суду шлюб між ними розірвано. Покликаючись на викладені обставини, просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 17.07.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневичем О.А., зареєстрований в реєстрі за №1131 в частині покупця недійсним, змінити правовідношення шляхом переведення з [PERSON] на [PERSON] прав та обов'язків покупця 67/100 частини квартири [ADDRESS] та стягнути з [PERSON], [PERSON] в її користь сплачений судовий збір. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав із підстав, зазначених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, будучи неодноразово повідомлена про дату, час та місце розгляду справи за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у задоволенні позову просили відмовити. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в задоволенні позову просив відмовити за безпідставністю. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Красневич О.А. надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. З пояснень сторін, представників сторін, матеріалів справи, судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 21.03.2013 року та розірваний за рішенням Луцького міськрайонного суду від 17.10.2016 року (а.с. 7). [PERSON] та [PERSON] мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача [PERSON] з 14.02.2003 року є [ADDRESS](а.с.5). Син сторін [PERSON], [INFO], зареєстрований у спірній квартирі в [ADDRESS], в якій був зареєстрований батько дитини [PERSON] 17.07.2014 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневичем О.А. за реєстровим № 1131, був посвідчений договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] було продано [PERSON] квартиру [ADDRESS], оціночна вартість якої становила 372 929 грн. (а.с. 63-88). Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно Інформаційнеої довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дата державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] 17.07.2014 року(а.с.9). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 2.2 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири передбачено, що сторони домовилися, що вартість предмету договору становить 149 000 грн. Ця сума повністю сплачена покупцем готівкою і отримана продавцем особисто до підписання цього договору. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків(а.с.64). Крім того, 10.07.2014 року між [PERSON], як потенційним продавцем та [PERSON] - чоловіком [PERSON], як потенційним покупцем, був укладений договір про завдаток, за яким останній передав потенційному продавцю 1000 доларів США в рахунок належних за договором платежів та забезпечення укладення договору купівлі-продажу квартири в [ADDRESS](а.с.119,120). Судом встановлено також, що рахунки на всі комунальні послуги по квартирі в [ADDRESS] оформлені на [PERSON] як власника квартири, вона ж проводить оплату за отримані комунальні послуги(а.с.25,26). Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої - третьої, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обґрунтовуючи позов, позивач посилалась на вимоги статті 233 щодо правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини, статті 235 ЦК України щодо удаваного правочину, а в подальшому також на статтю 217 ЦК України щодо правових наслідків недійсності окремих частин правочину. Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. 2. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдана їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Під тяжкими обставинами необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми. Правочин, визначений ст. 233 ЦК України, належить до оспорюваних правочинів, тобто може бути визнаний недійсним лише за позовом потерпілої сторони або іншої заінтересованої особи. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до п. 9 зазначеної Постанови згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Із матеріалів справи вбачається, що спірний договір було укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально, сторонами договору є [PERSON] - продавець та [PERSON] - покупець, які дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору та виконали його. Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Звертаючись до суду із позовом, позивач вказує, що [PERSON] не мала наміру купувати квартиру, лише формально була зазначена в договорі в якості покупця. При цьому дійсним покупцем квартири є [PERSON] та [PERSON], які розрахувалися за неї власними коштами, частина з яких була особистою приватною власністю [PERSON] Проте з такими твердженнями позивача суд погодитись не може з огляду на наступне. Відповідачі у справі, зокрема, чоловік позивача [PERSON], проти задоволення позову заперечили. Отже, [PERSON] не визнає, що він та на той час його дружина [PERSON], розрахувалися за квартиру власними коштами. В підтвердження своїх вимог [PERSON] надала суду договір позики та розписку від 20.05.2014 року, за якими матір позивача [PERSON] отримала в позику у [PERSON] 15000 доларів США на строк до 17.12.2017 року та повернула останній борг 07.12.2014 року та кредитний договір, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] 14.05.2012 року на суму 27100 грн. (а.с.10,11,13-16). Разом з тим, зазначені докази жодним чином не підтверджують позику коштів на купівлю квартири позивачем та її чоловіком та передачу цих коштів останнім. Показання [PERSON] як свідка в судовому засіданні щодо цього суд до уваги не приймає, оскільки вона є матір'ю позивача [PERSON] і може бути заінтересована у вирішенні справи на користь останньої. [PERSON] не пояснила суду також джерело отримання коштів, крім заробітної плати за місцем роботи, для повернення суми боргу позикодавцю. Крім того, цільове призначення кредитного договору, укладеного між нею та ПАТ «ВТБ Банк» - на споживчі потреби та цей договір був укладений за два роки до купівлі спірної квартири. Не є доказом купівлі квартири за власні кошти надані позивачем товарні та касові чеки на придбання меблів та матеріалів для проведення ремонту. Крім того, згідно наданих чеків придбавалися товари на незначну суму без зазначення особи покупця(а.с.27,28). Позивачем не надано також належних доказів на підтвердження факту наявності у них з чоловіком необхідної суми спільних коштів для купівлі спірної квартири станом на час її придбання, як і не підтверджено відсутності можливості у [PERSON] придбати зазначену квартиру. Отже, на основі викладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 17.07.2014 року. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Що стосується переведення прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу квартири від 17.07.2014 року, то згідно ч.4 ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. В даному випадку позивач [PERSON] не є співвласником квартири в [ADDRESS], отже обраний нею спосіб захисту в цій частині не встановлений ні договором, ні законом. Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову. На підставі ст.41 Конституції України, ст.ст.203, 215- 217, 233, 235, 321, 328, 657 ЦК України,

Outcome: dismissed