Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним. Змінивши та уточнивши позовні вимоги, просить визнати валютою кредитування національну валюту - гривню на підставі умов п.7.2 кредитного договору для придбання бувшого у користуванні автомобіля, визнати несправедливими та недійсними умови кредитного договору, посилаючись на те, що 26 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк»та нею укладено договір кредиту на придбання бувшого у користуванні автомобіля Mersedes-bens, модель VITO, рік випуску 2000 на прохання її сина [PERSON] , який і займався оформленням договору та процедурою купівлі автомобіля. В подальшому він же проводив погашення кредиту, платіжні квитанції після смерті сина не збереглися. Згідно умов, визначених пунктом 7.2 кредитного договору для придбання бувшого у користуванні автомобіля були видані кошти у національній валюті, що повністю підтверджується бухгалтерськими проводкам. Тобто предметом, згідно умовам підписаного кредитного договору, є кредит у національній валюті на придбання експлуатованого протягом семи років автомобіля. З 16 квітня 2010 року, банк, безпідставно, змінивши її розрахунковий рахунок по заробітній платі з [NUMBER] на [NUMBER], без попередження, відповідно до п.2.2.5., 2.3.5. кредитного договору, став списувати кошти в погашення кредиту. Безконтрольно списуючи кошти в погашення суми кредиту, зазначає позивач [PERSON] , банк на її неодноразові звернення не надавав інформацію про рух коштів, суми списання в погашення поточної заборгованості, про валюту розрахування, посилаючись на банківську таємницю, передбачену ст.60 ЗУ «Про банківську діяльність», чим порушив п.2.1.4. кредитного договору (ухилення від надання консультаційних послуг з питань виконання договору), а також злісно ухилявся від надання боржнику виписок по рахунку, зазначаючи у відповідях різну суму виданого кредиту. Так, ПАТ КБ «Приватбанк» в своїх відповідях на її запити стверджує, що позичальник отримала кредит у розмірі 146 131,29 доларів США, в інших відповідях - 17 619,18 доларів США та відповідно - 13 067, 17 доларів США. В позовній заяві, поданій до Малиновського районного суду м.Одеси ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки від 02.07.2013 року (справа № 521/10596/13-ц) банк стверджує, що позичальник отримала кредит у розмірі 13 067, 17 доларів США з яких 11 910,87 доларів США на купівлю автомобіля, 1 156, 30 доларів США на оплату страхових платежів, комісії та внесення в Державний реєстр обтяжень рухомого майна. За умовами ж п. 7.1. Договору банк зобов`язався надати позивачу кредитні кошти на строк з 26.12.2007 по 25.12.2012 року, включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 17 619,18 доларів США, з яких: 11 910,87 доларів США на купівлю автомобіля (споживчі цілі); 6,75 доларів США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2; 911,31 доларів США на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №ODILAE000013914 від 26.12.2007, договором особистого страхування № ODILLK000013914 від 26.12.2007 на строк до 25.12.2008р.; 238,24 доларів США винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі; 4 552,01 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7. даного договору; за користування Кредитом відсотки складають 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом; щомісячна винагорода Банку складає 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля; відсотки, за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10 даного Договору зазначені в п.7.5. (2% від суми кредиту, що погашається достроково) та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11. договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Щомісяця, починаючи з наступного місяця в період оплати, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 310,06 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. У додатку №1 до кредитного договору (загальна вартість кредиту) сума кредиту зазначена у розмірі 13 067,17 доларів США, а початковий внесок 25 755,00 доларів США. При цьому, банком не визначена загальна вартість кредиту в графі «Разом витрати». У заяві [PERSON] на видачу готівки №1 від 26.12.2007 року сума кредиту визначена у розмірі 11 910,87 доларів США, що еквівалентно 60 149, 89 грн. Однак, як убачається з п.7.2 кредитного договору, при кредитуванні бувших у користуванні автомобілів для придбання автомобілів кредит надається готівкою через касу банку в сумі 60 095,00 грн. Водночас і згідно приєднаного до матеріалів справи звіту (без номера) про експертну оцінку транспортного засобу від 07.12.2007 року та сертифікату, виданого [PERSON] на придбання автомобіля вартістю 85 850,00 грн. за умови внесення першого внеску не менше 25 755,00 грн. (іноземна валюта кредиту в звіті про експертну оцінку та сертифікаті не зазначена) до придбання позичальником автомобіль перебував в експлуатації 7 років, тобто мало місце кредитування договору купівлі-продажу бувшого у користуванні автомобіля, з огляду на що і у відповідності до умов п.7.2. кредитного договору мало місце кредитування у національній валюті. Позивач [PERSON] також вважає, що у кредитному договорі наявні суперечності, що свідчить про порушення банком Закону України «Про захист прав споживача», у даному випадку, при придбанні бувшого у користуванні автомобіля та підтверджено висновками економічної експертизи, проведеної експертом Новоселовою В.В. Так, пунктом 2.1.2 кредитного договору врегульовано, що з метою надання і обслуговування кредиту банк зобов`язується відкрити рахунок, зазначений у п.7.2 даного договору, тобто рахунок [NUMBER] , однак, як свідчать бухгалтерські проводки, зазначені у заяві на видачу готівки №1 від 25.12.2007 року, кредитні кошти були надані з рахунку № [NUMBER] (Дт) через касу банку рахунок № [NUMBER] (Кт), в результаті чого, банк порушив фінансову дисципліну та умови оспорюваного договору, отже, згідно виписки з рахунку № [NUMBER] (Дт), передбачені п.7.1 розділу 7 кредитного договору: 6,75 доларів США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2. - 26.12.2007 року за призначенням платежу (№ 7122680020 ) були проведені як обмін валюти; 911,31 доларів США для сплати страхових платежів за договором страхування ТЗ № ODILAE000013914 від 26.12.2007, договором особистого страхування №ODILLK000013914 від 26.12.2007 на строк до 25.12.2008 року, - 26.12.2007 року були розбиті на два платежі (№ 7122680034 на суму 59,62 долара США і №7122680030 на суму 851,69 долар США) і також за призначення були проведені як обмін валюти; 238,24 доларів США замість винагороди за надання фінансового інструменту, - 26.12.2007 року за призначенням платежу, знову-таки, були проведені як обмін валюти (№ 712268002 Y), - що не відповідає умовам оспорюваного договору. Окрім цього банк перед укладенням кредитного договору не надав їй, як споживачу, усю необхідну інформацію про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту; приховав та неправильно відобразив фактичні дані і відомості щодо значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору, та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах. Їй не був наданий і графік платежів, тим самим банк в односторонньому порядку, без її згоди, вирішив, яка сума із щомісячного платежу, що дорівнює 310,06 доларів США, зараховується на погашення тіла кредиту, а яка на сплату процентів та інших платежів. В додатку № 1 «Загальна вартість кредиту» до кредитного договору № ODILLK000013914 від 26.12.2007, не вказано базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, не визначено сукупну вартість кредиту в грошовому виразі у валюті платежу ні за весь період кредитування ні в розрізі кожного платіжного періоду та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді абсолютного значення подорожчання кредиту в розрізі кожного платіжного періоду, графік платежів на дослідження не наданий, що не відповідає п. 3.1 та п.3.2.. Правил НБУ № 168. В графі додатку № 1 «Загальна вартість кредиту» до кредитного договору ODILLK000013914 від 26.12.2007 яка має назву «Реальна процентна ставка, %» інформація про реальну процентну ставку за кожним платіжним періодом відсутня, вказано тільки узагальнений показник реальної процентної ставки за весь період кредитування в розмірі 15,30%, що не відповідає п. 3.2. Правил НБУ № 168. Графа, яка повинна мати назву «Абсолютне значення подорожчання кредиту, долара США» у Додатку № 1 «Загальна вартість кредиту» до кредитного договору ODILLK000013914 від 26.12.2007, взагалі не вказана, інформація про показник абсолютного подорожчання кредиту за кожним платіжним періодом не значиться, що не відповідає п. 3.2. Правил НБУ № 168. В додатку № 1 до договору ODILLK000013914 від 26.12.2007 графаз найменуванням - «Сума платежу за розрахунковий період» не відображена. Також у додатку №1 не відображені графи №№ 1-4, які передбачені п.3.3. Правил, а саме: -графа №1( дата платежу); -графа №2 (сума платежу); -графа №3 (погашення основної суми ); -графа №4 (проценти), що є порушенням п.3.2. Правил НБУ №168. Графи, що мають назви «щомісячна винагорода, % від суми наданого кредиту», «разова винагорода за надання фінансового інструменту», «страхування рухомого майна», «особисте страхування», не мають бази нарахування у грошовому виразі, що є порушенням п.2.1. Правил. Окрім того, грошові показники у додатку №1 вказано у різних валютах, а саме: -сума кредиту та винагороди банку вказані у доларах США; -суми страхових внесків вказані у гривнях. Документи, що підтверджують попередження споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; надання інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, на дослідження не надані, що не відповідає вимогам п. п. Правил НБУ №168. Отже, на думку позивача та за результатами проведеного дослідження оформлення з надання кредиту ПАТ КБ «Приватбанк» по кредитному договору № ODILLK000013914 від 26.12.2007 нормативно та документально необґрунтовано. Позивач також посилається на неправомірність включення до умов кредитного договору додаткових послуг при цьому зазначає, що, зокрема, в п. 22 Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року, визначено, що Держави-члени ЄС повинні мати право приймати або вводити в дію національні положення, які забороняють кредитору вимагати від споживача відповідно до кредитного договора відкривати рахунок у банка, або укладати договір у відношенні іншої додаткової послуги, або виконувати платежі або сплачувати комісію для таких банківських рахунків або інших додаткових послуг. У Державах-членах ЄС, в яких подібні комбіновані пропозиції дозволені, споживачі повинні бути проінформовані до закінчення строку дії кредитного договору про будь-які додаткові послуги, які є обов`язковими для кредита, який може бути отриманий одночасно або відповідно до умов ринку. Платежі, які підлягають оплаті у зв`язку з цими додатковими послугами, повинні бути включені в загальний розмір кредиту, або, якщо розмір цих платежів не може бути визначений раніше, споживачі повинні отримати достатню інформацію про наявні платежі на попередній стадії укладення договору. Кредитор має бути обізнаний про платежі на додаткові послуги, коли він сам пропонує їх споживачу або діє від імені третьої особи, якщо ціна цього залежить від конкретних особливостей або матеріального становища споживача. Отже, визначені в п.п.3.7., 6.2., 7.1. спірного кредитного договору додаткові послуги, вважає позивач, є нічим іншим, як непотрібні їй кредитні послуги. Крім цього, формування штрафу, визначеного у п.4.3. кредитного договору (При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн.+5% від суми позову) є подвійною відповідальністю за одне і теж порушення, що створює подвійну відповідальність. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком (стаття 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Згідно з пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на час укладення договору, банки зобов`язані у кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Отже, нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також - можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Як зазначалося вище, пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що банк зобов`язався надати позичальнику кредит - за користування кредитом відсотки складають 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; щомісячна винагорода банку складає 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки, за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10 даного договору зазначені в п.7.5. (2% від суми кредиту, що погашається достроково) та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11. договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Позивач також вважає, що слід визнати недійсними і умови, визначені в п.2.2.9. кредитного договору, дослівно - «На підставі наданих банком підтверджуючих документів, відшкодувати витрати/збитки банку, які виникли у зв`язку із наданням бюро кредитних історій інформації про позичальника (банк повідомляє позичальника про назву та адресу бюро до якого передаватиме інформацію про позичальника), а також сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав банку за даним договором, а також за договорами застави, поруки і т.п. укладеними з метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором. До послуг, вказаних у цьому пункті відносяться доставка застави на місце зберігання, зберігання застави; послуги, пов`язані з реалізацією застави; представництво інтересів банку в суді й перед третіми особами й таке інше. Позичальник зобов`язується відшкодувати банку в повному обсязі витрати на надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів інших осіб (при залученні їх для представництва інтересів банку), пов`язаних з розглядом суперечок за даним договором у судах всіх інстанцій у т.ч. апеляційної й касаційної, а також на всіх підприємствах, організаціях всіх форм власності, в органах державної влади й управління - у строк, зазначений у письмовій вимозі банку», оскільки, як було зазначено вище, пунктом 3.6. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка затверджена Постановою Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, передбачено заборону банкам встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Вивчивши матеріали справи, заслухавши позивача [PERSON] , суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. В судовому засіданні позивач [PERSON] просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник ПАТ КБ « Приватбанк» у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 грудня 2007 року між «Приватбанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту на придбання колишнього у користуванні автомобіля Mersedes-bens, модель VITO, рік випуску 2000. Згідно умов, визначених пунктом 7.2 кредитного договору для придбання бувшого у користуванні автомобіля були видані кошти у національній валюті, що повністю підтверджується бухгалтерськими проводкам. Тобто предметом, згідно умовам підписаного кредитного договору, є кредит у національній валюті на придбання експлуатованого протягом семи років автомобіля. З 16 квітня 2010 року, банк, безпідставно, змінивши розрахунковий рахунок [PERSON] по заробітній платі з [NUMBER] на [NUMBER], без попередження, передбаченого п.2.2.5., 2.3.5. кредитного договору, став списувати кошти в погашення кредиту. Як вбачається із матеріалів справи, безконтрольно списуючи кошти в погашення суми кредиту, банк на неодноразові звернення [PERSON] , не надавав інформацію про рух коштів, суми списання в погашення поточної заборгованості, про валюту розрахування, посилаючись на банківську таємницю, передбачену ст.60 ЗУ «Про банківську діяльність», чим порушив п.2.1.4. кредитного договору (ухилення від надання консультаційних послуг з питань виконання договору), а також злісно ухилявся від надання боржнику виписок по рахунку, зазначаючи у відповідях різну суму виданого кредиту. Так, ПАТ КБ «Приватбанк» в своїх відповідях на запити споживача [PERSON] стверджує, що позичальник отримала кредит у розмірі 146 131,29 доларів США, в інших відповідях - 17 619,18 доларів США та відповідно - 13 067, 17 доларів США. В позовній заяві, поданій до Малиновського районного суду м.Одеси ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки від 02.07.2013 року (справа № 521/10596/13-ц) банк стверджує, що позичальник отримала кредит у розмірі 13 067, 17 доларів США з яких 11 910,87 доларів США на купівлю автомобіля, 1 156, 30 доларів США на оплату страхових платежів, комісії та внесення в Державний реєстр обтяжень рухомого майна. За умовами ж п. 7.1. Договору банк зобов`язався надати позивачу кредитні кошти на строк з 26.12.2007 по 25.12.2012 року, включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 17 619,18 доларів США, з яких: 11 910,87 доларів США на купівлю автомобіля (споживчі цілі); 6,75 доларів США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2; 911,31 доларів США на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №ODILAE000013914 від 26.12.2007, договором особистого страхування № ODILLK000013914 від 26.12.2007 на строк до 25.12.2008р.; 238,24 доларів США винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі; 4 552,01 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7. даного договору; за користування Кредитом відсотки складають 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом; щомісячна винагорода Банку складає 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля; відсотки, за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10 даного Договору зазначені в п.7.5. (2% від суми кредиту, що погашається достроково) та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11. договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Щомісяця, починаючи з наступного місяця в період оплати, позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 310,06 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. У додатку №1 до кредитного договору (загальна вартість кредиту) вартість автомобіля вказана сума автомобіля 60095,00грн, сума кредиту зазначена у розмірі 13 067,17 доларів США, а початковий внесок 25 755,00 доларів США. При цьому, банком не визначена загальна вартість кредиту в графі «Разом витрати». У заяві [PERSON] на видачу готівки №1 від 26.12.2007 року сума кредиту визначена у розмірі 11 910,87 доларів США, що еквівалентно 60 149, 89 грн. Однак, як убачається з п.7.2 кредитного договору, при кредитуванні бувших у користуванні автомобілів для придбання автомобілів кредит надається готівкою через касу банку в сумі 60 095,00 грн. Водночас і згідно приєднаного до матеріалів справи звіту (без номера) про експертну оцінку транспортного засобу від 07.12.2007 року та сертифікату, виданого [PERSON] на придбання автомобіля вартістю 85 850,00 грн. за умови внесення першого внеску не менше 25 755,00 грн. (іноземна валюта кредиту в звіті про експертну оцінку та в сертифікаті не зазначена) до придбання позичальником автомобіль перебував в експлуатації 7 років, тобто мало місце кредитування договору купівлі-продажу бувшого у користуванні автомобіля, з огляду на що і у відповідності до умов п.7.2. кредитного договору мало місце кредитування у національній валюті. Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутній видатковий касовий ордер, який відповідно до ст. 9 Закону № 996, пп. 2.1.1. п. 2.1. ст.2 Положення № 556, Інструкції №337 міг би бути документальним підтвердженням здійснення господарської операції з видачі через касу ПАТ «Приватбанк» кредитних коштів - в сумі 11 910,87 доларів США [PERSON] видача фізичній особі кредиту (грошових коштів) з каси банку в іноземній валюті мала здійснюватися на підставі заяви про видачу готівки з поточного позичкового рахунку, відкритого позичальнику на договірних засадах, у даному випадку з рахунку [NUMBER] , а не з рахунку [NUMBER] , який є особовим рахунком банку. Окрім того, у додатку №1 до кредитного договору № ODILLK000013914 від 26.12.2007, у графі «вартість автомобіля» вказана сума 60095,00грн. Також у графах «страхування рухомого майна» і «особисте страхування» вказано ставку страхування 5% і 0,50% від суми кредиту на автомобіль відповідно, а у грошовому виразі вказана сума 4292,50грн. і 300,48грн. відповідно. В додатку № 1 «Загальна вартість кредиту» до кредитного договору № ODILLK000013914 від 26.12.2007, не вказано базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, не визначено сукупну вартість кредиту в грошовому виразі у валюті платежу ні за весь період кредитування ні в розрізі кожного платіжного періоду та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді абсолютного значення подорожчання кредиту в розрізі кожного платіжного періоду, графік платежів на дослідження не наданий, що не відповідає п. 3.1 та п.3.2.. Правил НБУ № 168. В графі додатку № 1 «Загальна вартість кредиту» до кредитного договору ODILLK000013914 від 26.12.2007 яка має назву «Реальна процентна ставка, %» інформація про реальну процентну ставку за кожним платіжним періодом відсутня, вказано тільки узагальнений показник реальної процентної ставки за весь період кредитування в розмірі 15,30%, що не відповідає п. 3.2. Правил НБУ № 168. Графа, яка повинна мати назву «Абсолютне значення подорожчання кредиту, долара США» у Додатку № 1 «Загальна вартість кредиту» до кредитного договору ODILLK000013914 від 26.12.2007, взагалі не вказана, інформація про показник абсолютного подорожчання кредиту за кожним платіжним періодом не значиться, що не відповідає п. 3.2. Правил НБУ № 168. В додатку № 1 до договору ODILLK000013914 від 26.12.2007 графаз найменуванням - «Сума платежу за розрахунковий період» не відображена. Також у додатку №1 не відображені графи №№ 1-4, які передбачені п.3.3. Правил, а саме: -графа №1( дата платежу); -графа №2 (сума платежу); -графа №3 (погашення основної суми ); -графа №4 (проценти), що є порушенням п.3.2. Правил НБУ №168. Графи, що мають назви «щомісячна винагорода, % від суми наданого кредиту», «разова винагорода за надання фінансового інструменту», «страхування рухомого майна», «особисте страхування», не мають бази нарахування у грошовому виразі, що є порушенням п.2.1. Правил. Окрім того, грошові показники у додатку №1 вказано у різних валютах, а саме: -сума кредиту та винагороди банку вказані у доларах США; -суми страхових внесків вказані у гривнях. Документи, що підтверджують попередження споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; надання інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, на дослідження не надані, що не відповідає вимогам п. п. Правил НБУ №168. Отже, суд погоджується з результатами проведеного дослідження оформлення з надання кредиту ПАТ КБ «Приватбанк» по кредитному договору № ODILLK000013914 від 26.12.2007 про нормативну та документальну необґрунтованість оформлення при наданні кредиту [PERSON] . Таким чином, згідно умов п.7.2 кредитного договору для придбання б/в автомобіля позичальнику були видані кошти у національній валюті, що повністю підтверджується бухгалтерськими проводками у заяві на видачу готівки. Нормою ч.1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями ст.1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Крім того, відповідно до ч.3 ст.1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунків грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документу, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Відповідно до ст.33 Закону України «Про національний банк України» порядок ведення касових операцій для банків встановлює Національний банк України. Згідно ст.40 вказаного Закону саме Національний банк встановлює Правила, форми і стандарти розрахунків банків та інших фізичних і юридичних осіб в економічному обігу України із застосуванням як паперових, так і електронних документів, а також платіжних інструментів та готівки, координує організацію розрахунків. Відповідно до п.7 ч.1 ст.15 Закону України «Про національний банк України» до повноважень Правління Національного банку України відноситься видача нормативно-правових актів Національного банку. Документальним підтвердженням виконання сторонами умов договору (усного правочину) є належним чином оформлені первинні документи. Відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та пп.2.1.1 п.21 ст.2 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою НБУ від 30.12.1998 року за №56/3349, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Відповідно до п.1 глави І розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року №337, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 року за №768/8089, що діяла на час оспорюваних правовідносин, до касових документів, які оформляються згідно за касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать - заява на переказ готівки (додаток 6), прибутково-видатковий касовий ордер (додаток 7), заява на видачу готівки (додаток 8), прибутковий касовий ордер (додаток 9), видатковий касовий ордер (додаток 10), грошовий чек (додаток 11), а також рахунки на сплату платежів та документи, установлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі. Згідно з п.2 глави 3 розділу ІІІ Інструкції №337 - з каси банку готівка національної валюти видається на видатковими документами, в тому числі за заявою на видачу готівки - фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків та фізичними і юридичними особами переказ без відкриття рахунку (з представленням юридичною особою довіреності на уповноважену особу) за операціями з клієнтами (видача кредиту тощо). Пунктом 4 глави 3 розділу ІІІ Інструкції №337 визначено, що видача готівки іноземної валюти здійснюється за видатковими документами, в тому числі за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами; фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо. Пунктом 10 глави 3 розділу ІІІ Інструкції №337 передбачено, що операції з виплати готівки іноземної валюти з поточних, вкладних (депозитних) рахунків або фізичним особам за переказами без відкриття поточних рахунків здійснюються через касу банку за наявності цієї валюти в повній сумі. Отже, видача фізичній особі кредиту (грошових коштів) з каси банку в іноземній валюті мала здійснюватися на підставі заяви про видачу готівки з поточного позичкового рахунку, відкритого позичальнику на договірних засадах, у даному випадку з рахунку № [NUMBER] , а не з рахунку № [NUMBER] (Дт), який є особовим рахунком банку. Згідно ухвали ВССУ від 16.11.2011 року по справі №6-26103св11, заява на видачу готівки свідчить лише про намір позичальника отримати кредит готівкою, а не про факт отримання грошових коштів за видатковим ордером. Таким чином, згідно умов, визначених пунктом 7.2 кредитного договору для придбання бувшого у користуванні автомобіля були видані кошти у національній валюті, що повністю підтверджується бухгалтерськими проводкам. Тобто предметом, згідно умовам підписаного сторонами кредитного договору, є кредит у національній валюті на придбання експлуатованого протягом семи років автомобіля. Зважаючи на п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону №3161-ІV від 01.12.2005 року), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування (пп. «д», «є», «з»,«і» п.2 ч.2). В матеріалах справи письмове повідомлення споживача [PERSON] про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту варіанти повернення кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, відсутнє. Даними про скупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Банк також приховав від споживача при укладенні кредитного договору та неправильно відобразив фактичні дані і відомості щодо значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору, та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах, що підтверджується проведеним економічним дослідженням (висновки експерта 144/е від 07.02.2019 року) Суд також звертає увагу на те, що на час виникнення спірних правовідносин, вже набули чинності Правила надання банком України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808, якими банкам були надані відповідні роз`яснення. Отже, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке - значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо) (п.3.1). Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом (п.3.2). Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (п.3.3). Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках (п.3.4). Проте, як убачається з кредитного договору, він не містить вищезгаданих обов`язкових умов споживчого кредитування. У відповідності до позиції ВССУ, викладеної в ухвалі від 22.10.2014 року по справі №6-26251св14 про відхилення касаційної скарги ПАТ КБ «Надра» 22.10.2014 року по справі №6-26251св14 про відхилення касаційної скарги ПАТ КБ «Надра» (ухвалою ВССУ від 19.01.2015 року про справі №6-46847зп14 у допуску до провадження Верховного Суду України справи було відмовлено) зазначено дослівно «Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] та задовольняючи позов в цій частині частково, виходив із того, що в кредитному договорі від 26 серпня 2008 року №74-Б немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил визнані обов`язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. У наданому розрахунку не вказано повної орієнтованої вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для споживача… З огляду на наведене апеляційний суд вважав, що на порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. З огляду на наведене апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності , що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним…». Таким чином, суд вважає, що порядок видачі кредитних коштів на придбання бувшого у користуванні автомобіля був узгоджений сторонами у розмірі 60 095, 00 грн. готівкою через касу банку (п.7.2 кредитного договору), що не відповідає предмету договору про надання кредиту на придбання автомобіля в іноземній валюті; позивачу не була надана обов`язкова для споживача кредитування сукупна вартість кредиту з графіком погашення . Стаття 42 Конституції України гарантує захист прав споживачів державою. У висновках, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2-11 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст.634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визнання особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.041985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули) передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до конкретній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Водночас Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 по справі №1-26/2011 встановлено: «В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору». Окрім викладеного, банк перед укладенням кредитного договору, посилається в позові позивач, не надав їй, як споживачу, усю необхідну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; приховав та неправильно відобразив фактичні дані і відомості щодо значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору, та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах. Включення до кредитного договору умов, які є несправедливими, вводять споживача в оману та штучно створюють дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника. Така діяльність банку є недобросовісною. Несправедливими умовами спірного договору є сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, сплати відсотків за користування кредитом, щомісячної винагороди від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту. Зазначене, у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», не може вважатися послугами, кредитний договір також не містить методику розрахунку ануїтетного платежу, методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валют платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним; графік погашення платежів не складено, а кредитний договір не містить інформацію про сукупну вартість кредиту. Крім цього, при укладенні кредитного договору, зазначає позивач, банком порушені п.2.1., 2.2., 2.4., 2.5.; 3.1.-3.5.; 3.6.; 3.8. Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованої в Міністерстві Юстиції України 25.05.2007 за № 541/13808. Про що також зазначено у висновку економічної експертизи, який залучено до матеріалів справи. Пунктом 3.6. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка затверджена Постановою Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, передбачено заборону банкам встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Але держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди. Зокрема, в п. 22 Директиви визначено, що Держави-члени ЄС повинні мати право приймати або вводити в дію національні положення, які забороняють кредитору вимагати від споживача відповідно до кредитного договора відкривати рахунок у банка, або укладати договір у відношенні іншої додаткової послуги, або виконувати платежі або сплачувати комісію для таких банківських рахунків або інших додаткових послуг. У Державах-членах ЄС, в яких подібні комбіновані пропозиції дозволені, споживачі повинні бути проінформовані до закінчення строку дії кредитного договору про будь-які додаткові послуги, які є обов`язковими для кредита, який може бути отриманий одночасно або відповідно до умов ринку. Платежі, які підлягають оплаті у зв`язку з цими додатковими послугами, повинні бути включені в загальний розмір кредиту, або, якщо розмір цих платежів не може бути визначений раніше, споживачі повинні отримати достатню інформацію про наявні платежі на попередній стадії укладення договору. Кредитор має бути обізнаний про платежі на додаткові послуги, коли він сам пропонує їх споживачу або діє від імені третьої особи, якщо ціна цього залежить від конкретних особливостей або матеріального становища споживача. Отже, суд погоджується з позивачем [PERSON] , що, визначені в п.п.3.7., 6.2., 7.1. спірного кредитного договору додаткові послуги, є нічим іншим, як непотрібні їй кредитні послуги. Крім цього, формування штрафу, визначеного у п.4.3. кредитного договору (При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів. Позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн.+5% від суми позову) є подвійною відповідальністю за одне і теж порушення. Незаконність визначення цієї суми полягає в тому, що вона створює подвійну відповідальність споживача [PERSON] перед банком, що забороняється ст. 61 Конституції України відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Створює вказана сума грошових коштів подвійну відповідальність позивача, виходячи з того, що за теж саме порушення - несвоєчасне погашення процентів та/або тіла кредиту. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України, який в своїй постанові від 21.10.2015р. по справі №6-2003цс15 (обов`язковій до виконання) зазначив, що «Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення». Частинами першою-третьою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд також погоджується з позивачем що, оскільки, за умовами укладеного кредитного договору від 26 грудня 2007 року банк надав їй кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з частинами другою, п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком (стаття 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Згідно з пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на час укладення договору, банки зобов`язані у кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Отже, нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також - можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Як зазначалося вище, пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що банк зобов`язався надати позичальнику кредит - за користування Кредитом відсотки складають 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; щомісячна винагорода Банку складає 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки, за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10 даного Договору зазначені в п.7.5. (2% від суми кредиту, що погашається достроково) та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11. договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Слід також визнати недійсними умови, визначені в п.2.2.9. кредитного договору, які свідчать про те, що «На підставі наданих банком підтверджуючих документів, відшкодувати витрати/збитки банку, які виникли у зв`язку із наданням бюро кредитних історій інформації про позичальника (банк повідомляє позичальника про назву та адресу бюро до якого передаватиме інформацію про позичальника), а також сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав банку за даним договором, а також за договорами застави, поруки і т.п. укладеними з метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором. До послуг, вказаних у цьому пункті відносяться доставка застави на місце зберігання, зберігання застави; послуги, пов`язані з реалізацією застави; представництво інтересів банку в суді й перед третіми особами й таке інше. Позичальник зобов`язується відшкодувати банку в повному обсязі витрати на надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів інших осіб (при залученні їх для представництва інтересів банку), пов`язаних з розглядом суперечок за даним договором у судах всіх інстанцій у т.ч. апеляційної й касаційної, а також на всіх підприємствах, організаціях всіх форм власності, в органах державної влади й управління - у строк, зазначений у письмовій вимозі банку», оскільки, як було зазначено вище, пунктом 3.6. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка затверджена Постановою Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, передбачено заборону банкам встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Таким чином, умови п.7.1 кредитного договору №ОDILAЕ000013914 від 26 грудня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] для придбання бувшого у користуванні автомобіля підлягають визнанню недійсними в частині нарахування відсотків за користування кредитом, що складають 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; в частині нарахування щомісячної винагороди банку, що складає 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля; в частині нарахування відсотків, за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10 даного Договору зазначені в п.7.5. (2% від суми кредиту, що погашається достроково) та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11. договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. На підставі викладеного, ст.61 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року в справі № 15-рп/2011, Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року, Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168,

Outcome: approved