Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про надання дозволу на виїзд та в'їзд неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 03.09.2011 року. Від цього шлюбу мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO]. 12.08.2013 року їх шлюб було розірвано, однак вони продовжують підтримувати шлюбні відносини та жити однією сім'єю. Влітку 2016 року вони вирішили сім'єю переїхати на контрольовану територію України до родичів чоловіка, тому що місцем їх реєстрації неможливо було спокійно жити та працювати. З того часу вони мешкають у м. Курахове. Але батьки позивача залишились проживати у м. Торезі. В теперішній час у позивача виникла необхідність відвідати разом із донькою своїх батьків, які залишились на непідконтрольній території України. Однак, відповідач чине їй перешкоди та не надає нотаріально засвідченої згоди на виїзд та в'їзд їх доньки на тимчасово окуповану територію України. З зазначених підстав просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд та в'їзд на непідконтрольну Україні територію їх доньки без згоди її батька. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 224-228 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. На підставі ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну» за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Так, з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [INFO] року народилася [PERSON], батьками якої записані [PERSON] та [PERSON]. Оскільки батько життям дитини не цікавиться, не приймає участі в її вихованні, суд вважає можливим надати дозвіл на вивезення неповнолітньої дитини за кордон без згоди її батька.

Outcome: approved