Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права особистої приватної власності позивача на нерухоме майно, посилаючись на те, що 20 лютого 1999 року між позивачем та відповідачем був зареєстрован шлюб. Вони спільно проживали, вели сумісне господарство, мали загальний бюджет, спільно харчувалися, купували загальні покупки. [INFO] у них народився син- [PERSON]. За час спільного проживання ними було придбане майно, що є об'єктом спільної сумісної власності, а саме квартира [ADDRESS]. Квартира була придбана за сумісні кошти. В подальшому за спільною згодою квартира була зареєстрована на ім'я відповідача [PERSON] В жовтні 2013 року сімейні відносини між ними припинені остаточно, скільки вони не досягли взаємної згоди щодо порядку поділу майна, вимушені були звернутися до суду. У ході розгляду справи позивачем було уточнено позовні вимоги які були доповнені з урахуванням того, що відповідач продав їй свою частину квартири, про що ним було надано їй розписку згідно якої він отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000 грн., за належну йому 12 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. На підставі вказаного, позивач остаточно просить у позовній заяві визнати за нею право власності на 12 частину квартири за адресою: [ADDRESS] яке є об»єктом спільної сумісної власності подружжя набуте у період шлюбу, а також визнати дійсним договор купівлі- продажу 12 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON], укладений між нею та [PERSON] згідно розписки від. 24.01.2014 року та визнати за нею право приватної власності на спірну квартиру в цілому. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позова наполягає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутності, з позовними вимогами згоден, притензій щодо спірної квартири до позивача немає. Суд, дослідивши письмові докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог знаходить, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Як вбачається із свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 20.02.1999 року, актовий запис № 43.(а.с.9). Згідно із свідоцтва про народження вбачається, що сторони мають дитину- [PERSON], [INFO] (а.с.10). Із договору купівлі-продажу від 08.11.2006 року та реєстрації права власності (а.с.11-12,14) вбачається, що [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] у період перебування у шлюбі з позивачкою. Згідно із розписки (а.с.15), вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] 2000 гривень за 12 належної йому частини квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Згідно зі ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно зі ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно до ст: 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачи майна. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 328 ЦК України проголошує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 657 ЦК України вказує, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з ст: 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а также у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved