Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області, в якій просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на літню кухню під літ. «Б, б», сарай під літ. «Г», погріб (льох) під літ. «В», огорожу під № 1-2, що розташовані у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , в порядку спадкової трансмісії після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з надвірними спорудами: літньою кухнею під літ. «Б, б», сараєм під літ. «Г», погребом (льохом) під літ. «В», огорожею під № 1-2, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та належав померлій на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 15 серпня 1997 року. При цьому, зазначила, що житловий будинок під літ. «А-І, а» загальною площею 50,7 кв. м., житловою площею 18,4 кв. м., повністю зруйновано внаслідок пожежі. Спадкоємицею [PERSON] була матір позивачки у справі [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину після смерті останньої, однак так і не оформила свої спадкові права. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина. Позивач у справі [PERSON] , як спадкоємець [PERSON] першої черги за законом, і, взагалі, єдиний спадкоємець після смерті останньої, у встановлений законом строк подала до приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Старовойтова О.С., за місцем відкриття спадщини, заяву про прийняття спадщини, однак отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , не змогла у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього, виданих на ім`я спадкодавиці. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 25 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 18 вересня 2020 року, запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 18 вересня 2020 року справу було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючої судді Миколаєнко Т.А. на лікарняному. Повторне підготовче судове засідання призначено на 22 жовтня 2020 року. 22 жовтня 2020 року за клопотанням позивача проведення підготовчого розгляду справи відкладено до 03 грудня 2020 року. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 26 січня 2021 року, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про проведення розгляду справи за її відсутності, в якій заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача - Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області звернувся до суду з письмовою заявою, у якій проти задоволення позовних вимог не заперечив та просив суд розгляд справи провести без його участі. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно із частиною 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За змістом частин 5,6 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести підготовче засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що [INFO] померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 25 вересня 1998 року виконкомом Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області, актовий запис № 102 /а.с. 12/. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, до складу якої увійшов житловий будинок з надвірними спорудами: літньою кухнею під літ. «Б, б», погребом під літ. «В», сараєм під літ. «Г», навісом під літ. «Д», вбиральнею під літ. «Е», літнім душем під літ. «Ж», огорожею під № 1-2, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та належав померлій на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 15 серпня 1997 року /а.с. 17, 18-19/. З довідки Руськополянської сільської ради № 22 від 17 січня 2020 року вбачається, що станом на 25 вересня 1998 року в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , разом з [PERSON] , на момент смерті останньої, були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с. 13/. Відповідно до довідки Відділу РАЦС по Соснівському району міста Черкаси № 87113-03-37 від 27 травня 2008 року, до запису акта № 1921 від 08 грудня 1992 року про народження на [PERSON] внесено зміни, а саме: в графі 1 прізвище дитини з « [PERSON] » на « [INFO] », в графі 3 по-батькові з « [PERSON] » на « [INFO] ». Внесено відомості про батька дитини: [PERSON] , [INFO] , громадянин України /а.с. 74/. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20 серпня 2011 року вбачається, що 20 серпня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу [PERSON] стала іменуватись прізвищем « [PERSON] » /а.с. 10/. З листа приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Старовойтова О.С. № 231/01-16 від 04 вересня 2020 року встановлено, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, заповіти від імені спадкодавця не складалися /а.с. 38/. Згідно з вимогами статті 529 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. За приписами ст. 548 та ст. 549 ЦК УРСР від 18.07.1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до частини другої статті 553 ЦК УРСР від 18.07.1963 року таким, що відмовився від спадщини, вважався той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Згідно з частиною першою статті 561 ЦК УРСР від 18.07.1963 року свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, законом, чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , було визначено, що спадщина є належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, якщо він її прийняв. ЦК УРСР від 18.07.1963 року не було встановлено граничного строку, за спливом якого спадкоємцеві не може бути видане свідоцтво про право на спадщину. Зважаючи на те, що [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована та проживала разом із [PERSON] , яка згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12 січня 1966 року є її матір`ю /а.с. 48/, на момент смерті останньої в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , а також беручи до уваги той факт, що вона була зареєстрована та проживала за вищевказаною адресою до дня своєї смерті, що стверджується довідкою Руськополянської сільської ради № 612 від 26 листопада 2019 року /а.с. 14/, суд вважає доведеним, що [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а, отже, прийняла спадщину після смерті [PERSON] , однак юридично не оформила свої спадкові права. Суд зауважує, що [PERSON] (позивач у справі) станом на 25 вересня 1998 року також була зареєстрована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , разом з [PERSON] , та доводиться останній онукою. Враховуючи, що на час відкриття спадщини була живою матір позивачки, яка є дочкою [PERSON] , позивач не відносилась до спадоємців першої черги за законом після смерті останньої. [INFO] [PERSON] померла в с. Руська Поляна Черкаського району Черкаської області, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 12 вересня 2019 року виконавчим комітетом Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області, актовий запис № 92 /а.с. 11/. Після її смерті, відповідно до положень ст. 1220 Цивільного кодексу України, відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі, на житловий будинок з надвірними спорудами: літньою кухнею під літ. «Б, б», погребом під літ. «В», сараєм під літ. «Г», навісом під літ. «Д», вбиральнею під літ. «Е», літнім душем під літ. «Ж», огорожею під № 1-2, що розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на який вона отримала у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , однак юридично не оформила свої спадкові права. Водночас, відповідно до довідки Руськополянської сільської ради № 57 від 12 січня 2021 року, згідно даних книг погосподарського обліку, домоволодіння по [ADDRESS] належить померлій [INFO] [PERSON] . У вказаному домоволодінні ніхто зареєстрованим не значиться. При цьому, з довідки КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» № 7272 о від 02 грудня 2019 року вбачається, що житловий будинок під літ. «А-1, а» загальною площею 50,7 кв. м., житловою площею 18,4 кв. м., повністю зруйновано внаслідок пожежі /а.с. 15/. Згідно з відомостями, які надійшли на запит суду від приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Старовойтова О.С., після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , заведено спадкову справу № 65386390. Із заявою про прийняття спадщини звернулася її донька, позивач у справі [PERSON] . Заповіти від імені спадкодавця не складалися, свідоцтво про право на спадщину спадкоємиці не видавалося /а.с. 38 - 40, 51 - 53/. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 березня 2020 року встановлено, що приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Старовойтовим О.С. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , так як відсутні правовстановлюючі документи на вказане будинковолодіння, видані на ім`я спадкодавиці /а.с. 58/. За змістом статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. В силу вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. За приписами статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15 лютого 2006 року та свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20 серпня 2011 року встановлено, що позивач у справі [PERSON] є донькою [PERSON] /а.с. 9, 10/. Таким чином, позивач відноситься до першої черги на спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно з вимогами частин першої та другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В силу вимог частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже, судом установлено, що позивач у справі [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, яка прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , звернувшись у визначений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори з письмовою заявою про прийняття спадщини. Однак оформити свої спадкові права після смерті матері на господарські будівлі, що розташовані у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , вона не має змоги через відсутність правовстановлюючого документу на будинковолодіння, виданого на ім`я спадкодавиці, що підтверджено постановою приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Старовойтова О.С. від 11 березня 2020 року. При цьому, суд виходить з того, що відсутність реєстрації права власності на спірне домоволодіння за спадкодавицею [PERSON] , а також відсутність в останньої свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] , не є перешкодою для реалізації [PERSON] права на прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державної реєстрації такого права. З довідки виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 612 від 26 листопада 2019 року вбачається, що [PERSON] на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , одна, відтак, осіб, які б мали право на обов`язкову частку в спадковому майні після смерті [PERSON] , немає (а.с. 14). Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відтак, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При цьому, суд зауважує, що за змістом статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що зруйнування житлового будинку під літ. «А-1, а» внаслідок пожежі не є перешкодою для реєстрації речових прав на господарські будівлі, що розташовані у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . Оскільки судом установлено, що позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у неї немає, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Отже, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийняте судом. Оцінюючи надані суду докази на підставі повного, всебічного, об`єктивного їх дослідження в судовому засіданні, беручи до уваги відсутність заперечень з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позивач має право успадкувати право власності на спірне спадкове майно як спадкоємець за законом, оскільки вона прийняла спадщину після смерті матері, а інших спадкоємців судом не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, позивач у позовних вимогах не ставить питання про стягнення з відповідача судових витрат. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, сплачених останньою при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved