Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON]. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування позову вказавши наступне. 25.07.2016 року між сторонами було укладено договір позики на суму 200 доларів США, що станом на 25.07.2016 року становить 5000 гривень. На підтвердження зазначеного договору Відповідач надала позивачу розписку про отримання вказаної суми грошових коштів та зобовязалася повернути грошові кошти позивачу у строк до 25.10.2016 року. На теперішній час Відповідач не повернула Позивачу суму коштів за договором позики. У звязку з неповерненням позичальником суми боргу, Позивач звернулася до суду та просить стягнути у судовому порядку з Відповідача суму заборгованості за договором позики, що станом на час подачі позовної заяви за офіційним курсом НБУ становить 5591 гривень, 3% річних за користування коштами у розмірі 335,46 гривень, інфляційні втрати за весь час прострочення у розмірі 1304,72 гривень, а всього стягнути 7231, 18 гривень та судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 28.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. В судове засідання позивач та її представник не зявилися, суду надали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність без проведення фіксації судового процесу, в якій зазначили, що підтримують позовні вимоги та просять їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання повторно не зявилася, про час і місце судового засідання повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не наддала, заяв про розгляд справи у її відсутність не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4\~ ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У звязку з чим, на підставі ст.ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25.07.2016 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 200 доларів США. На підтвердження укладення договору позику відповідач надала позивачу розписку про отримання вказаної суми грошових коштів, відповідно до якої зобовязалася повернути позивачу грошові кошти у строк до 25.10.2016 року. Згідно\~ст. 1046 ЦК України\~ за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Отже, умови договору позики позивачем було виконано у повному обсязі, шляхом надання грошових коштів у розмірі 200 доларів США, що підтверджується власноруч написаною розпискою [PERSON] про отримання грошових коштів. У справі № 6-63 цс13 , № 6-50 цс 16 та в інших справах Верховний Суд України зробив правовий висновок у відповідності до якого: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Оцінюючи зміст розписки, суд приходить до висновку, що за формою та змістом вказана вище розписка, яка є предметом позову, містить всі необхідні умови передбачені договором позики, а саме містить посилання на отримання коштів,суму позики термін позики та термін її повернення, тому зазначена розписка являється - договором позики. Також, судом встановлено, що у зазначений в розписці (договір позики) термін, відповідач позичені кошти позивачу не повернув, отже не виконав умов договору. Стаття 1049 ЦК України\~передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. ст.\~525,\~526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 615 ЦК України\~передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що позичальник належним чином не виконала прийнятих на себе зобов'язань і не повернула позивачу отримані у позику кошти у встановлений термін. За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Таким чином, строк виконання зобовязання за договором позики від 25.07.2016 року настав 25.10.2016 року. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Так, в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБУ розмір основної суми боргу становить 5591 гривня, що підтверджується наданим розрахунком позивача (200 х 27,95 (26,29 грн. за один долар США станом на 07.11.2018 року, дату подання позовної заяви). Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що на час розгляду справи судом сума заборгованості позичальником не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по погашенню заборгованості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] за договором позики, грошових коштів у загальному розмірі 7 231, 46 гривень, що складаються з суми основного боргу у розмірі 5 591 гривня, трьох процентів річних у розмірі 335, 46 гривень, інфляційні втрати у розмірі 1304, 72 гривень, що підтверджується розрахунком позивача. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 гривень, що документально підтверджені.

Outcome: approved