Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом (у подальшому уточнений) до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є стягувачем за виконавчим провадженням №63416487 з примусового виконання рішення Придніпровського райсуду м. Черкаси від 27.04.2020р., за яким видано виконавчий лист по справі №711/7695/19. Боржником є [PERSON] . За судовим рішенням стягнуто з відповідача на її користь судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768грн. 40коп. та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5000грн. Це рішення набрало законної сили 07.08.2020р. Відповідач судове рішення добровільно не виконав. Виконавчий лист був пред`явлений до органів ДВС 26.10.2020р. Відповідач протягом часу з 07.08.2020р. по 30.12.2020р. погасив лише 221грн. 24коп. боргу, а залишок станом на 30.12.2020р. становить 5547грн. 16коп. Відповідно до ст. 625 ЦК за період з 07.08.2020р. по 30.12.2020р. 3% річних становить 66грн., інфляційні втрати - 145грн. 27коп. Отже, позивач просить суд, - стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та судові витрати. Ухвалою суду від 29.01.2021р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання позивач не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Зазначив, що судові витрати складаються із сплаченого судового збору 840грн. 80коп. та витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги позивачу 5000грн., які слід стягнути з відповідача на користь позивача. В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позову. Відзив на позов не подав. Зазначив, що він є пенсіонером, отримує мінімальну пенсію, державним виконавцем були заблоковані всі банківські рахунки і здійснювалися відрахування з його пенсії. На даний час повністю погашена заборгованість, але постанови про закінчення виконавчого провадження він не має. Останній платіж вніс 12.03.2021р. Судові витрати теж не визнає, оскільки, як зазначив, «немає ніякої справи», позивач штучно створила даний позов. Крім того, він утримує свою матір, якій 86 років. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що на виконання з рішення Придніпровського райсуду м. Черкаси від 27.04.2020р. (справа №711/7695/19) з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 768грн. 40коп. та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 5000грн., з врахуванням ухвали від 23.09.2020р. про виправлення описки у виконавчому документі, видано виконавчий лист №711/7695/20, який звернутий до виконання через органи ДВС. Придніпровським ВДВС відкрите виконавче провадження №63416487. За даними листа від 24.12.2020р. №83541 начальника відділу ДВС Трохименка Ю.В., залишок боргу станом на 24.12.2020р. складає 5547грн. 16коп. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Таким чином, судом встановлено, що обов`язок відповідача [PERSON] щодо сплати заборгованості перед [PERSON] виник на підставі судового рішення від 27.04.2020р., яке набрало законної сили і підлягало виконанню, відповідно до ст. 18 ЦПК та Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, станом на 30.12.2020р. заборгованість у розмірі 5547грн. 16коп. ним не погашена. При цьому, доводи відповідача щодо заперечень проти позову, не знайшли свого підтвердження. Крім того, ним не доведено належними, допустимими та переконливими доказами той факт, що станом на час розгляду справи повністю погашена заборгованість на виконання судового рішення від 27.04.2020р. На думку суду, спір стосується порушення грошового зобов`язання, а тому є підстави для стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, відповідно до статті 625 ЦК України. Слід зазначити, що заборгованість - 3% річних - 66грн. та інфляційні втрати - 145грн. 27коп. виникла за період з 07.08.2020р. до 30.12.2020р. і не спростована відповідачем, а тому позовні вимоги підлягають до повного задоволення. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 840грн. 80коп., то такі витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід покласти на відповідача, враховуючи, що позивачем надано дублікат квитанції від 29.12.2020р. про сплату таких коштів за подачу даного позову. Крім того, відпоідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268). Представником позивача адвокатом Глущенко О.С. на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу надані: ордер від 29.12.2020р. серія СА №1007553, виданий на підставі договору б/н від 10.12.2018р., розрахунок суми судових витрат, додаткову угоду №3 від 20.12.2020р. до договору від 10.12.2018р., прибутковий касовий ордер б/н від 20.12.2020р., за яким [PERSON] сплачено адвокату Глущенко О.С. 5000грн. 00коп. Крім того, у позовній заяві зазначено про те, що витрати на правничу допомогу адвоката орієнтовно складають 5000грн., але їх попередній розрахунок не наведений. Враховуючи ціну позову (211грн. 27коп.), категорію справи, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, час, витрачений адвокатом на участь в одному судовому засіданні, заперечення відповідача та його фінансовий стан (є пенсіонером), суд вважає, що 5000грн. витрат на правничу допомогу адвоката є явно завищеним. Крім того, стороною позивача не надано до суду безпосередньо договір про правничу допомогу, за яким можливо було б перевірити перелік послуг, які передбачено надати адвокатом позивачу [PERSON] у зв`язку з розглядом даної справи. Також слід зазначити, що додатковою угодою №3 від 20.12.2020р. не передбачено такого виду послуг, як отримання відповіді на запит від органів ДВС та направлення позовної заяви до суду, а тому вони не можуть бути віднесені до витрат на правничу допомогу, враховуючи норми ст.ст. 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно, не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача і в частині визначення порядку оплати правничих послуг та їх розміру (чи то гонорару), враховуючи те, що у додатковій угоді №3 вказано про те, що адвокат отримав від замовника гонорар в сумі 5000грн.00коп. Суд виходить із того, що предмет спору в цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних та здійснення значних розрахунків, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а тому суд вважає, що обґрунтованим і пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу є сума 200 грн. 00коп. В іншій частині слід відмовити. При цьому, беручи до уваги принцип співмірності, слід звернути увагу, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Крім того, визначаючи розмір, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, суд враховує баланс інтересів учасників справи, оскільки не можливо допустити для відповідача нести надмірний індивідуальний тягар у вигляді сплати правничої допомоги у розмірі 5000грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial