Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Із позову вбачається, що позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу будинку. У будинку зареєстрований відповідач [PERSON], який є членом сім'ї попереднього власника цього будинку, який з 01.01.2009 року за зазначеною адресою не проживає, однак знятися з реєстрації не бажає. Відповідач права власності на будинок не має. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS]. У судове засідання позивачка не з'явилася, надала суду заяву з проханням справу слухати у її відсутність та про те, що позов підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, заяви про відкладення розгляду справи до суду не надав. Згiдно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разi неявки в судове засiдання вiдповідача, який належним чином повiдомлений i вiд якого не надiйшло повiдомлення про причини неявки, або якщо зазначенi ним причини визнанi неповажними, суд може ухвалити заочне рiшення на пiдставi наявних у справi доказiв, якщо позивач не заперечує проти такого вирiшення справи. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини по даній справі регулюються главою 29 Книга третя Цивільного Кодексу України. У судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі - продажу будинок [ADDRESS] належить позивачці [PERSON] (а.с.3-4) Згідно акту Комітету мікрорайону №6, відповідач [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] з 01.01.2009 року по теперішній час. (а.с. 15-16). Згідно витягу про державну реєстрацію прав будинок [ADDRESS] належить позивачці. Форма власності приватна (а.с. 5) Відповідно до довідки Відділу адресно - довідкової роботи Головного управління Державної міграційної служби в Донецькій області відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Право власності колишнього власника припинено у зв'язку з відчуженням об'єкта нерухомості (п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України). Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, проаналізувавши вищезазначені обставини та норми законів, суд приходить до висновку, що позивач, який в установленому законом порядку набув право власності на спірну квартиру, має право на визнання попереднього власника та членів її родини такими, що втратили право користування квартирою. За таких підстав суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню. На підставі викладеного й

Outcome: approved