Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаною позовною заявою та зазначила, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідач по справі є чоловіком позивача, з яким у неї припинені шлюбні відносини. Позивач подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. [PERSON] зареєстрований у квартирі позивача з 2017 року, однак з січня 2019 року не проживає у цій квартирі, не використовує житлову площу за належністю. На теперішній час відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] , і у добровільному порядку не бажає зніматися з реєстрації у квартирі позивача. Тим, що відповідач зареєстрований у квартирі позивача, порушується право останньої на власність, а саме: у випадку необхідності розпорядження даним майном з метою придбання іншого реєстрація відповідача та його право на проживання у квартирі стануть перешкодою у здійсненні [PERSON] відчуження. Тому позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, але подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує повністю, не заперечує проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач у справі у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, але також звернувся до суду із заявою, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував проти задоволення позову, слухання справи просив провести без його участі. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, визнання позову відповідачем, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання позову відповідачем не суперечать вимогам законодавства України і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову у підготовчому засіданні. Судом враховано, що за змістом ст.ст.12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 грудня 2010 року, копії Витягу про державну реєстрацію прав від 03 грудня 2010 року та копії технічного паспорту на квартиру позивач [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , і вказана квартира є її особистою власністю. Відповідно до копії довідки про склад сім`ї №607 від 03 лютого 2020 року, виданої виконавчим комітетом Пологівської міської ради, та відповіді органу місцевого самоврядування на запит суду від 18 лютого 2020 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] не проживає у будинку позивача з січня 2019 року по теперішній час, що підтверджується Актом від 11 лютого 2020 року, який підписано сусідами позивача та долучено до матеріалів справи. Згідно копії рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 27 березня 2020 року, яке міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили 07 серпня 2020 року. Судом враховано, що у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення, 2) позбавлення права користування житловим приміщенням, 3) виселення, 4) визнання особи безвісно відсутньою, 5) оголошення особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно зі ст.169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Судом встановлено, що відповідач не є власником квартири, на час розгляду справи вже не є членом сім`ї власника квартири, не є наймачем квартири, не проживає у ній з січня 2019 року, витрати по її утриманню не несе. Тобто, на даний час відсутні правові підстави для збереження за ним житлового приміщення. Факт реєстрації відповідача у квартирі позивача може створити перешкоди для здійснення власником квартири свого права на її відчуження, а можливість заявлення відповідачем про своє право на проживання у вказаній квартирі може створити перешкоди позивачу у користуванні своїм майном. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved