Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з названим позовом та просить виселити [PERSON] , [INFO] , з будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстраційного обліку. Посилається на те, що будинок [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане 21.08.2012 року сільським головою Шевченківської сільської ради. В зазначеному будинку зареєстровані та проживають син позивача - [PERSON] , [INFO] та колишній чоловік - [PERSON] . Позивач перебувала у шлюбі з відповідачем з 23.03.2002 року. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 27.01.2012 шлюб розірвано. Відповідач веде аморальний спосіб життя, є хронічним алкоголіком з агресивним характером в стані алкогольного сп`яніння. Виїхати з будинку відповідач відмовляється. Відповідач ніде не працює, постійно пиячить та піднімає руку на позивача з сином. Чиним психологічний тиск, який супроводжується постійною лайкою. [PERSON] встановив замок на двері до кімнати в якій розмістився, нікого туди не пускає. В судове засідання позивач не з`явилась, на адресу суду подала заяву в якій позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`являєся, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлений належним чином. Заяв на адресу суд не направляє. Розгляд справи здійснюється відповідно до ч.3 ст. 211 та ст.280 ЦПК України. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 157 ЖК Української РСР установлено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо. Судом встановлено, що згідно термінових заборонних приписів стосовно кривдника Серії АА №019589 та Серії АА №019855 до [PERSON] , у зв`язку з скоєнням ним домашнього насильства було застосовано заборони в будь-якій формі контактувати з [PERSON] , зокрема строком на 3 доби з 22.10.2020 року по 25.10.2020 року та строком на 10 діб з 11.12.2019 по 21.12.2019. 20 грудня 2019 року [PERSON] постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КуАП України. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Суд звертає увагу на те, що доводи позивача про наявність реєстрації відповідача, створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, враховуються судом, однак підстав визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з цих підстав не визначені нормами матеріального права. Таким чином, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Питання стягнення з відповідача судових витрат позивачем не ставилось, тому судовий збір суд залишає за позивачем. На підставі викладеного

Outcome: partial