Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] Свої вимоги обгрунтовує тим, що вона зареєстрована та постійно проживає в належному їй будинку в [ADDRESS]. Крім неї у вказаному будинку також зареєстрований, але не проживає, колишній чоловік її племінниці [PERSON] За вказаною адресою він не проживає з 2013 року, на даний час будь-яке його майно в будинку відсутнє, отже він втратив право користування даним житлом. Вирішити питання в добровільному порядку не вдається, тому вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку ( а.с. 16). Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. З копії свідоцтва про право власності від 06.03.2015 року вбачається, що [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] ( а.с. 3). Відомості про право власності також внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с. 4). Згідно розпорядження сільського голови Землянської сільської ради Конотопського району Сумської області № 11 від 15.02.2016 року вул. Пролетарську перейменовано на вул. Мерську. З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання жительки [ADDRESS] [PERSON] вбачається, що остання зареєстрована та проживає в [ADDRESS] одна. Разом з нею зареєстрований, але не проживає [PERSON], [INFO], особистих речей його в будинку не виявлено ( а.с. 6). Докази, які б свідчили про наявність поважних причин не проживання відповідача в будинку, у матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним. Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні, пояснила, що з позивачем односельці. Відповідача знає тривалий час, в [INFO] померла його дружина - племінниця позивача. З 2013 року відповідач в [PERSON] не проживає, чула, що він одружився вдруге. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні, пояснила, що з позивачем односельці. Відповідача знає близько з 1990 року, коли він одружився на племінниці [PERSON] В [INFO] племінниця [PERSON] померла, а [PERSON] з 2013 року в будинку позивача не проживає, одружився вдруге. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, про які повідомили свідки. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання підтверджуються і доповнюються іншими зібраними по справі доказами. Судом на підставі досліджених доказів встановлено, що право позивача порушено, оскільки реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] не дає змоги позивачу розпоряджатися своєю власністю в повній мірі. Встановлено також, що відповідач не є власником житлового будинку, не є членом сім'ї власника житлового будинку, тобто позивача, і не є на даний час наймачем житлового будинку (його частини). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що право позивача порушене і підлягає захисту. Вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, законні та обґрунтовані і знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved