Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], за участю третіх осіб: [PERSON], [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності належить 1/3 квартири [ADDRESS] співвласниками в рівних частках є її доньки [PERSON] та [PERSON] В зазначеній квартирі з 07.03.2007 року зареєстровані як члени сім'ї [PERSON] та його син [PERSON], які з червня 2014 року припинили мешкати у квартирі, проте знятися з реєстрації в добровільному порядку не бажають. у зв'язку з викладеним, просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, пояснення надала аналогічні викладеним у заяві. Відповідачі [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином (а.с.15; 18), про причини неявки суду не повідомили. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяви відповідно до яких просять розглянути справу за їх відсутності (а.с.21). Суд, заслухавши позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.07.1995 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Зазначене підтверджується довідкою Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» №315-3/045/01 від 07.02.2017 року (а.с.5). Як вбачається з довідки Комунального підприємства «ЖЕК №4» №376 від 02.02.2017 року, у вищевказаній квартирі зареєстровані - [PERSON] з 01.02.2007 року, [PERSON] з 29.08.1990 року, [PERSON] та [PERSON] з 07.03.2007 року (а.с.6). Відповідно до акту Комунального підприємства «ЖЕК №4» від 16.02.2017 року, комісія у складі майстра КП «ЖЕК №4» [PERSON] та квартиронаймачів [PERSON], [PERSON] склали дійсний акт про те, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS], однак не мешкають за вказаною адресою з червня 2014 року (а.с.7). Крім того, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що вона є знайомою [PERSON] та їй достовірно відомо, що [PERSON] та [PERSON] не проживають та не з'являлися в квартирі [ADDRESS] з 2014 року, при цьому [PERSON] не чинила їм жодних перешкод у їх проживанні. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що вона знає родину [PERSON], оскільки працювала листоношею на ділянці, де вони мешкають, у зв'язку з чим вони часто бачилися та їй достовірно відомо, що [PERSON] та [PERSON] не мешкають в квартирі [ADDRESS] близько двох останніх років. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року № 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що з пояснень позивача та свідків, наданих суду документів достовірно встановлено, що колишні члени сім'ї позивача, а саме [PERSON] та [PERSON], були відсутні за адресою - [ADDRESS], без поважних на те причин, з червня 2014 року, тобто понад два роки, будь-яких домовленостей між ними та власником житла в судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає, що вони втратили право на користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітнього [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Оскільки суд прийшов до висновку, що [PERSON], який є батьком неповнолітньої дитини - [PERSON], втратив право користування житловим приміщенням, відповідно і неповнолітній [PERSON] також втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, який передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідачі у спірній квартирі не мешкають, тому наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved