Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та повернення сторін у первинний стан, зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що 24 лютого 2001 року між нею та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №732, за яким вона (позивач) подарувала, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок №19 з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Кіровограді по вул.2-га Світлогорська. 24 лютого 2013 року [PERSON] помер. Позивач також зазначила, що [PERSON] був її братом, який на той час був громадянином [PERSON] і для вирішення питання його постійного місця проживання, громадянства виникла необхідність щодо наявності у нього нерухомості, придбання на потім особисто, з умовою повернення даного будинку їй (позивачу) як власнику. Крім того, позивач вказала, що на час укладання договору дарування вона перебувала у шлюбі з [PERSON] з 30 березня 1973 року та зазначений вище будинок був придбаний 17 липня 1990 року нею та її чоловіком за спільні кошти у [PERSON] та є спільною власністю подружжя. [PERSON] помер 05 березня 2008 року та після його смерті спадкоємцем першої черги були вона (позивач) та їх син [PERSON] Позивач вказала, що при нотаріальному посвідченню договору дарування [PERSON] не втручався в ці питання, та нотаріусом не було розяснено його право і необхідність його як чоловіка згоди на посвідчення такого договору щодо будинку, який перебував у спільній власності подружжя. Сину [PERSON] до теперішнього часу не було теж відомо про зазначені обставини. В свою чергу, [PERSON] та його родина протягом усього часу визнавали, що саме вона (позивач) залишається власником будинку, вони ніколи не претендували на даний будинок, визнаючи його її (позивача) власністю, не приймали участі у відновленні будинку, підтримання його у належному стані, проведенні ремонтних робіт, оплаті комунальних послуг. Вона (позивач) продовжує володіти та користуватися зазначеним будинком. Для спрощення повернення сторін за договором дарування у первісний стан була досягнута домовленість шляхом повернення їй (позивачу) будинку по оформленню заяви про прийняття спадщини, разом з тим, після смерті [PERSON], зясувалося, що останній залишив заповіт, за яким серед спадкоємців вона (позивач) не значиться, спадкоємцями за законом, які подали заяви про прийняття спадщини, є син спадкодавця [PERSON] та дружина спадкодавця [PERSON] З огляду на викладене вище, та з посиланням на ст.ст.48, 61, 153 ЦК України (в редакції 1963 року), позивач просила визнати договір дарування від 24 лютого 2001 року, укладений між нею та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №732, щодо житлового будинку №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді недійсним з моменту укладення та повернути сторони у первісний стан. Ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 12.02.2014 року допущено до участі в зазначеній цивільній справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], в якому просив визнати договір дарування від 24 лютого 2001 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №732, щодо житлового будинку №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді недійсним з моменту укладення та повернути сторони у первісний стан, з тих підстав, що зазначений договір не відповідає вимогам закону та порушує його (третьої особи) права. На обгрунтування позовних вимог зазначив, що спірний будинок було придбано 17 липня 1990 року його батьками позивачем [PERSON] та [PERSON], які перебували у шлюбі, за їх спільні кошти, та є спільною власністю подружжя. На час придбання будинку він був неповнолітнім, після придбання будинку він разом з батьками проживав та був зареєстрованим за вказаною вище адресою. Після смерті батька [PERSON], який помер 05 березня 2008 року він залишався спадкоємцем першої черги як син спадкодавця, та має право на частину спірного будинку від належної його батьку як подружжю 1/2 частини будинку. Крім того, зазначив, що [PERSON] є його дядьком та братом його матері [PERSON] на меті переїзду якого в м.Кіровоград на постійне місце проживання, отримання громадянства було необхідним наявність у нього будь-якої власності нерухомого майна, що мало наслідком укладення між [PERSON] та [PERSON] 24 лютого 2001 року договору дарування. Окрім того, зазначив, що після смерті дядька [PERSON], йому стало відомо про наявність зазначеного договору дарування, який був укладений між ним ([PERSON]К.) та позивачем (його матірю [PERSON]К.) без згоди його батька [PERSON], якому належить 1/2 частина як спільного майна подружжя. Ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 23.04.2014 року позовну заяву [PERSON], третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] в частині позовних вимог до приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] залишено без розгляду, та в порядку ст.35 ЦПК України залучено приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідача. Ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 19.12.2014 року залучено до участі в зазначеній цивільній справі в якості співвідповідача [PERSON] та в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON]. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові, просила позов задовольнити. Позивач [PERSON], будучи присутньою в судовому засіданні 09.04.2015 року, позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позові, просила позов задовольнити, на обгрунтування позовних вимог зазначила, що дійсно 24 лютого 2001 року між нею та її братом [PERSON] було укладено договір дарування, за яким вона подарувала брату будинок №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, при цьому зазначений договір було укладено формально з метою можливості переїзду її брата на постійне місце проживання разом з сімєю з [PERSON], наявності у брата зареєстрованого місця проживання та наявності у нього на праві власності нерухомого майна, отримання ним громадянства України, створення брату комфортних умов для проживання, при цьому її брат, а також вся його сімя на родинній раді вважали, що будинок належить їй і вона залишається власником будинку. Крім того, зазначила, що після укладення договору дарування вона постійно проживала разом з братом в зазначеному будинку, фактично будинок брату не передавався, за свої особисті кошти проводила ремонтні роботи в будинку, провела в будинок газо-, та водопостачання, електропостачання, оплачувала за власні кошти комунальні послуги. Також зазначила, що на час укладення договору дарування вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], і про це було достеменно відомо приватному нотаріусу [PERSON], однак остання не розяснила їй про необхідність обовязкової згоди її чоловіка на укладення договору дарування. Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, причини не явки суду не відомі. Представник третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON], будучи присутньою в попередніх судових засіданнях, позовні вимоги підтримала, посилаючись при цьому на обставини, зазначені в позові третьої особи, просила позов задовольнити, вказуючи на те, що третя особа [PERSON] проживав разом з батьками, будинок №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді був придбаний у 1990 році під час перебування батьків у шлюбі, у звязку з чим він належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя, тобто по 1/2 частині зазначеного будинку. Після смерті батька [PERSON], який помер 05.03.2008 року, він (третя особа [PERSON]О.), будучи спадкоємцем першої черги за законом, фактично прийняв спадщину після смерті батька. Про укладення 24 лютого 2001 року між його матірю [PERSON] та його дядьком [PERSON] договору дарування будинку №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, без нотаріально наданої згоди його батька [PERSON], третя особа [PERSON] дізнався лише з моменту предявлення позивачем [PERSON] позову, при цьому третя особа [PERSON] вважає, що зазначеним договором дарування порушуються його майнові права, так як він, як спадкоємець першої черги за законом мав право на 1/2 частину зазначеного спірного будинку, яка за законом, який регулює сімейні правовідносини, належала його батьку [PERSON] Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнала, вважаючи позови позивача [PERSON] та третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] необгрунтованими та безпідставними, просила відмовити в їх задоволенні. На обгрунтування заперечень зазначила,що із змісту договору дарування від 24.02.2001 року, який було укладено між позивачем [PERSON] та [PERSON], позивач [PERSON] не ставила будь-яких умов щодо повернення їй будинку №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, приватним нотаріусом договір дарування було посвідчено без будь-яких умов, що підтверджується договором дарування. Крім того, представник відповідача зазначила, що безпідставними з посиланням на ст.48 ЦК України ( в редакції 1963 року) являються твердження позивача [PERSON] про те, що договір дарування є недійсним, так як він на момент заключення не відповідав вимогам закону, так як на момент укладення договору дарування позивач перебувала в шлюбі з [PERSON] і спірний будинок є їх спільною сумісною власністю, та при посвідченні договору дарування, нотаріусом не було розяснено їй права чоловіка та необхідність його згоди на посвідчення договору дарування, з тих підстав, що на момент посвідчення договору дарування позивач [PERSON], як дарувальник за Договором, надала нотаріусу паспорт, в якому був відсутній штамп про реєстрацію шлюбу, крім того, в оригіналі договору дарування є підпис позивача [PERSON] під її заявою про те, що будинок є її особистою власністю і що в шлюбі вона не перебуває. Крім того, є підпис обдаровуваного [PERSON] про те, що йому відомо про вищезазначені дарувальником факти. Крім того, на момент укладення договору дарування позивач була зареєстрована [INFO] по вул.Володарського у м.Кіровограді, [PERSON] на момент укладення договору дарування був зареєстрований [INFO], де проживав до моменту смерті 05.03.2008 року. В будинку №19 по вул.2-га Світлогорська позивач [PERSON] та члени її сімї не проживали, при цьому позивачем не проводився капітальний ремонт будинку, не несла вона і витрат на оплату комунальних послуг за утримання зазначеного будинку, Представник відповідача також зазначила, що [PERSON] умисно ввела в оману нотаріуса про те, що на момент укладання договору дарування вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі, на підставі чого оспорювати зазначений договір дарування мав право лише чоловік [PERSON] [PERSON], в свою чергу, останній, протягом 8-ми років, і до моменту смерті, з позовом до суду про визнання договору дарування недійсним не звертався. Окрім того, вважає, що договором дарування від 24 лютого 2001 року не порушені також і права третьої особи з самостійними вимогами [PERSON], оскільки на момент укладення Договору, останній був повнолітнім, будь-якого відношення до будинку, який було подаровано позивачем [PERSON] [PERSON] він не мав, він також не являвся і власником зазначеного будинку. Обдаровуваний [PERSON] помер 24 лютого 2013 року і лише після його смерті позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, встановленого ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року), який не підлягає поновленню, та є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлений судом про час та місце судового розгляду справи, в порядку ч.2 ст.158 ЦПК України подав заяву від 23 лютого 2015 року про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги вважав обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Третя особа без самостійних вимог на предмет позову [PERSON] повідомлена про час та місце судового розгляду справи, шляхом направлення за адресою [ADDRESS], та отримання останньою 18.02.2015 року судових документів (судової повістки, ухвали по залучення її до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору від 19.12.2014 року, копій позовних заяв [PERSON], третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON]О.), разом з тим, до суду не зявилася, позицію з приводу предявлених позовів не висловила, заяви, клопотання на адресу суду не надходили. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, разом з тим, будучи присутньою в попередніх судових засіданнях надала пояснення з приводу предявлених позовів позивача [PERSON] та третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON], вважаючи позови безпідставними, просила відмовити в їх задоволенні, при цьому, не заперечувала факту, що нею дійсно 24 лютого 2001 року був посвідчений договір дарування, сторонами за яким були дарувальник [PERSON] та обдаровуваний [PERSON], при цьому, при укладенні зазначеного договору [PERSON] був наданий паспорт серії ЕА235761, виданий 31 січня 1997 року Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області, в якому на сторінці «Сімейний стан» не було штампу про реєстрацію шлюбу, в звязку з чим дарувальник надала їй заяву про самостійне придбання житлового будинку, зміст якої був доведений до відома обдаровуваного. Ніяких додаткових умов щодо повернення [PERSON] подарованого будинку [PERSON] в договорі не зазначалось, так як про це сторони їй не заявляли. Договір ними був прочитаний і підписаний в тій редакції, яка була з ними узгоджена. Крім того, приватний нотаріус також зазначила, що якщо позивач дійсно, на момент укладання договору дарування перебувала в зареєстрованому шлюбі, то вона сама особисто ввела в оману нотаріуса та обдаровуваного, при цьому, претензії щодо неправомірності дій при відчуженні будинку мав би предявляти безпосередньо сам чоловік позивача [PERSON] [PERSON], однак жодних дій з цього приводу останнім не здійснювалося. На момент укладання договору дарування позивач була зареєстрована і мешкала за адресою [ADDRESS], а обдаровуваний був зареєстрований в [INFO] в будинку по вул.Кримській, 114. Також вважає, що позивач [PERSON] пропустила строк позовної давності на звернення до суду з позовом без поважних причин. Заслухавши представника позивача [PERSON] адвоката [PERSON], заперечення проти позову представника відповідача [PERSON] адвоката [PERSON], враховуючи надані в попередніх засіданнях пояснення представника третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] адвоката [PERSON], третьої особи без самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса [PERSON], дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позовів, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулися позивач та третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON], а також позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, право вибору способу судового захисту належить позивачеві і такі способи захисту визначені законом, при цьому способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.1 ст.16 ЦК України. За приписами ст.4 ЦПК України при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом. Окрім того, умовою звернення до суду повинно бути дійсне або добросовісно передбачуване порушення субєктивного права позивача, будь-яке інше звернення до суду є зловживання правом. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 лютого 2001 року між позивачем [PERSON], як Дарувателем, та [PERSON], як Обдарованим, було укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Кіровограді по вул.2-ій Світлогорській, 19, який належить Дарувателю на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого Кіровоградським обласним державним нотаріальним архівом 22.02.2001 року за реєстром №26, зареєстрованого Кіровоградським БТІ 22.02.2001 року за №21141/120. Зазначений договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №732. Судом також встановлено, що 24 лютого 2013 року [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ОЛ №172789, актовий запис за №565. 25 червня 2013 року до приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за законом, яка зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ під №4, звернулася [PERSON] (приватним нотаріусом заведена спадкова справа за №03/2013), якій спадкодавець був рідним братом. 03 серпня 2013 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом, складеному спадкодавцем [PERSON], та посвідченому 07.02.2007 року державним нотаріусом першої Кіровоградської державної нотаріальної контори за реєстром №3-242, яка зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ під №7 звернувся син спадкодавця [PERSON]. Відповідно до заповіту, складеному [PERSON] 07.02.2007 року, належні йому на праві приватної власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку, на якій він розташований, що знаходиться у м.Кіровограді на вул.Кірова за №62, автомобіль марки ВАЗ210443, 2005 року випуску, [PERSON] заповів [PERSON]; належні йому на праві приватної власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку, на якій він розташований, що знаходиться у м.Кіровограді на вул.Світлогорській за №19, [PERSON] заповів [PERSON]. 30 серпня 2013 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою на підставі ст.49 Закону України «Про нотаріат», п.п.31, 32, 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її брата [PERSON], [INFO], який помер 24 лютого 2013 року, на житловий будинок №19, який розташований у м.Кіровограді, вул.2-га Світлогорська. Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом заявнику [PERSON] вказано на те, що вона є спадкоємцем 2-ої черги за законом, при цьому, крім неї, спадкоємцями є дружина спадкодавця [PERSON] [PERSON], яка прийняла спадщину в порядку ст.1268 ЦК України, та син спадкодавця [PERSON] [PERSON], який прийняв спадщину за заповітом, складеному спадкодавцем [PERSON] 07.02.2007 року, Крім того, [PERSON] також не вказана серед спадкоємців спадкодавця [PERSON] за зазначеним заповітом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, який вважає, що його субєктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Відповідно до ст.34 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, мають усі процесуальні права та обовязки позивача. Підставу позову складають власне не норми матеріального права, які просить застосувати позивач, а зазначення фактичних обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин. Як на підстави позовних вимог про визнання договору дарування недійсним позивач посилалася на те, що на час укладання 24 лютого 2001 року зазначеного вище Договору вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], та предмет договору дарування - будинок №19 по вул. 2-ій Світлогорській у м.Кіровограді є спільною сумісною власністю подружжя, так як був придбаний у шлюбі, при цьому нотаріусом їй не було розяснено необхідність отримання згоди чоловіка на посвідчення договору. На зазначені підстави позовних вимог посилався також [PERSON] як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору. Крім того, позивач, як на підстави позовних вимог посилалася також на те, що договір дарування є формальним, будинок фактично не передавався за договором дарування стороні договору [PERSON], після укладення договору дарування вона проживала разом зі своєю сімєю в будинку та несла особисті витрати на його утримання та оплату комунальних послуг. В свою чергу, третя особа з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON], крім підстав позову, зазначених вище, посилався також на те, що спірний будинок було придбано 17 липня 1990 року його батьками позивачем [PERSON] та [PERSON], які перебували у зареєстрованому шлюбі, за їх спільні кошти, а тому він є спільною власністю подружжя, на підставі чого, при нотаріальному посвідченні даного договору необхідним було отримання письмової згоди чоловіка [PERSON] та його батька [PERSON], крім того, після смерті батька [PERSON], який помер 05 березня 2008 року, він залишався спадкоємцем першої черги як син спадкодавця, та має право на спадкування за законом на частину спірного будинку від належної його батьку як подружжю 1/2 частини будинку. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.717 ЦК України (в редакції 2003 року) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо), - є прийняттям дарунка (ч.ч.1, 4 ст.722 ЦК України). Цивільний кодекс України передбачає наступні підстави припинення договору дарування, до яких належать: відмова однієї зі сторін від договору; розірвання договору дарування та визнання договору недійсним. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи те, що цивільні відносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року, суд вважає за необхідне при вирішенні спірних правовідносин застосувати положення Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року, які також кореспондують вищезазначені норми. Зокрема, відповідно до ст. 243 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу (ст.244 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року). За правилами ст.227 та 244 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір дарування повинен бути укладений в письмовій формі, нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин, та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Крім того, статтею 153 ЦК (в редакції 1963 року) визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній у належних випадках формі за всіх істотних умов досягнуто згоди. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Окрім того, цивільний закон визначає, що при укладенні правочину, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх дітей. При цьому, з дослідженого в судовому засіданні договору дарування судом встановлено, що відповідно п.п.8, 9 Договору сторони (Даруватель та Обдарований) підтвердили, що зазначений договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди, зі змістом ст.ст.48, 55-58 Цивільного кодексу сторони ознайомлені. Зміст ст.243 ЦК України, ст.4 Закону України «Про власність» , ст.ст.22, 30 Земельного кодексу України сторонам розяснено. Крім того, із змісту зазначеного договору дарування, будь-які додаткові умови щодо повернення обдарованим [PERSON] будинку дарувателю [PERSON] не зазначені. Судом також встановлено, що в момент нотаріального посвідчення договору дарування волевиявлення дарувальника [PERSON] було вільним, відповідало її волі, що підтверджується її підписом в договорі дарування, та не спростовані зазначені обставини позивачем та в її інтересах представником під час судового розгляду справи. 24 лютого 2001 року зазначений Договір посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за №732. Момент вчинення правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до статей 210, 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією. Така умова передбачалась і вимогами статті 128 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна виникає з моменту його реєстрації та передачі цього майна. Відповідно до інформації ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 20 лютого 2015 року [PERSON] була власником житлового будинку з надвірними будівлями на підставі договору дарування від 17.07.1990 року №1-1493 (в подальшому дублікат від 22.02.2001 року договору купівлі-продажу від 17.07.1990 року р1-1493), який подарувала [PERSON] (договір дарування від 24.02.2001 року №732), при цьому, судом відзначається, що зазначений договір дарування, відповідно до вимог чинного на час укладення договору дарування законодавства, був зареєстрований в Кіровоградському ООБТІ, тим самим відбулася державна реєстрація даного договору відповідним органом, а обдаровуваний за договором дарування [PERSON] прийняв дарунок та набув права власності на будинок №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді. Положеннями ст.ст.42, 43, 44 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) визначалося, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній); письмові угоди повинні укладатись в письмовій формі; у письмовій формі повинні укладатись угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР;інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (ст.45 ЦК України в редакції 1963 року). Стаття 47 ЦК Української РСР визначала, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до ст.48 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до ст.ст.22, 23 Кодексу про шлюб та сімю (в редакції 1969 року, чинній на момент виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Крім того, відповідно до п.10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та нотаріального посвідчення договору дарування, який є предметом спору) при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій, і особу громадянина, який підписався за нього. Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина. Документи, що посвідчують особу громадян, які звернулись за вчиненням нотаріальних дій, їх представників або представників установ, підприємств і організацій, повертаються особам, що їх подали, без залишення копій, але в реєстрі записується найменування документа, його номер, дата видачі й найменування установи, яка видала документ. Відповідно до п.п.27, 28 Розділу ІІІ Інструкції нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають:договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу). Нотаріуси зобов'язані роз'яснити сторонам зміст і значення поданих ними проектів угод і перевірити, чи відповідає зміст посвідчуваних угод вимогам закону і дійсним намірам сторін. Угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю ( 2006-07 ) (п.35 Розділу ІІІ Інструкції). Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку або підприємством, установою, організацією, в якій він працює чи навчається, житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала. В свою чергу, відповідно до п.36 Розділу ІІІ Інструкції угода про відчуження або заставу майна, яка потребує обов'язкової нотаріальної форми, може бути посвідчена без згоди другого з подружжя, якщо з правовстановлюючого документа, свідоцтва про шлюб та інших документів видно, що зазначене майно є не спільною, а особистою власністю одного з подружжя (набуте до реєстрації шлюбу, одержане під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, здійснено поділ майна, набутого під час перебування в зареєстрованому шлюбі тощо). Про перевірку цієї обставини нотаріус робить відмітку на примірнику договору (угоди), що залишається в державній нотаріальній конторі чи у приватного нотаріуса, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до договору. При посвідченні договору про відчуження або заставу майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена чи неодружений, в шлюбі не перебуває, вдова, вдівець), в державну нотаріальну контору чи приватному нотаріусу відчужувачем подається письмова заява про це. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника угоди, який на підтвердження того, що ця обставина йому відома, підписується на заяві. Така заява повиннавиходити особисто від відчужувача, а у разі вчинення угоди через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні угоди подавати від його імені відповідні заяви. З огляду на зазначені положення, судом відзначається, що в договорі дарування від 24 лютого 2001 року дарувальник [PERSON] заявою підтвердила про те, що згаданий в договорі жилий будинок з надвірними будівлями вона придбала самостійно, в шлюбі не перебуває. Обдаровуваний [PERSON] в договорі зазначив про те, що йому про зазначений факт відомо. При нотаріальному посвідченні договору дарування факт самостійного придбання жилого будинку відчужувачем нотаріусом перевірено по відсутності штампу ЗАГСу у паспорті, реквізити якого записані в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Відповідно до витягу з реєстру реєстрації нотаріальних дій під номером нотаріальної дії №732, зазначено особу, для якої вчинено нотаріальну дію [PERSON], [INFO], місце проживання [INFO], документ, що встановлює громадянина - паспорт серії ЕА 235761, виданий 31 січня 1997 року Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області. Під час судового розгляду справи судом було безпосередньо досліджений наданий позивачем [PERSON] паспорт серії ЕА 235761, виданий 01 січня 1997 року Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області, в якому в Розділі «Сімейний стан» відсутні відомості щодо зареєстрованого шлюбу з [PERSON] Зазначені обставини позивачем [PERSON], не спростовані, при цьому відсутність в паспорті відомостей щодо зареєстрованого шлюбу з [PERSON] позивач пояснила тим, що попередній паспорт нею було втрачено, взамін втраченого паспорта вона отримала новий паспорт, в якому дійсно відсутні відомості щодо зареєстрованого шлюбу з [PERSON], відсутність зазначених відомостей пояснила не внесенням їх до паспортного документа органом, який його видавав. З огляду на встановлені судом обставини, судом не приймаються до уваги твердження позивача, а так само доводи представника третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, про те, що нотаріусом їй (позивачу) не було їй розяснено необхідність письмової згоди чоловіка, крім того, нотаріусу було достеменно відомо про її перебування у шлюбі з [PERSON], оскільки вони є голослівними, та не підтверджуються належними доказами, в той час як доказування не може грунтуватися на припущеннях. Як на іншу підставу позову позивач [PERSON] вказувала на те, що передача дарунка, яким є обєкт нерухомого майна житловий будинок №19-а по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, не відбулася, договір було укладено формально, з метою отримання [PERSON] громадянства України, після укладення договору дарування вона залишалася власником будинку, несла витрати на його утримання, з тих підстав, що як встановлено вище, після укладення договору дарування та його нотаріального посвідчення, будинок було зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] в ООБТІ, останній проживав в будинку до моменту смерті, 24 лютого 2013 року, що не заперечувалося і позивачем по справі, крім того, підтверджується довідкою УДМС України в Кіровоградській області від 14.08.2013 року, згідно з якою постійно зареєстрованим з 28.05.2002 року по 24.02.2013 року місце проживання [PERSON], [INFO], громадянина республіки [PERSON], значилося за адресою м.Кіровоград, вул.2-га Світлогорська, 19. Крім того, з наданих представником відповідача [PERSON] фотокопій розрахункових книжок по оплаті житлово-комунальних послуг та квитанцій по оплаті за житлово-комунальні послуги, зокрема, електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення, судом встановлено, що розрахункові книжки виписані на імя споживача [PERSON], від імені якого здійснювалися періодичні проплати за надані послуги, крім того, в розрахункових книжках вказано кількість прописаних осіб 1 особа, чим спростовуються доводи позивача про те, що в зазначеному будинку вона проживала разом зі своєю сімєю. Окрім того, встановлено, що [PERSON] ніс витрати по утриманню будинку, що підтверджується, зокрема, договором про надання платних послуг технічним відділом від 14 липня 2008 року ВАТ по газифікації та газопостачанню «Кіровоградгаз», актом приймання виконаних робіт на видачу технічних умов та погодження робочого проекту за 14 липня 2008 року. В свою чергу, доводи позивача [PERSON] про те, що вона була зареєстрована та фактично проживала за вказаною адресою, одноособово несла витрати по утриманню будинку, оплачувала комунальні послуги, суд оцінює критично, оскільки, як встановлено під час судового розгляду справи, остання зареєструвалася за вказаною адресою в 2013 році, після смерті [PERSON], належних доказів оплати комунальних послуг за період з 2002 року по 2013 рік позивачем не надано, також не надано належних доказів щодо проведення в будинку ремонтних робіт за рахунок позивача. Критично суд оцінює і надані позивачем укладені нею, як з власником будинку №19-а по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, з ОКВП «Кіровоградводоканал» та ВАТ «Кіровоградгаз» договорів на водо- та газопостачання, з тих підстав, що вони укладені у 2014 році, після смерті [PERSON], та після звернення позивача до суду, крім того, відзначається, що договір №38849 від 08.01.2014 року про надання населенню послуг з газопостачання [PERSON] не підписаний, а договір про надання населенню послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення від 08.01.2014 року, який укладено з [PERSON] як з власником будинку, при цьому з інформації ОКВП «Дніпро-Кіровоград» від 06.05.2014 року встановлено, що 08.01.2014 року на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.1990 року та оглянутого оригіналу домової книги з [PERSON], яка являється абонентом підприємства, було укладено договір про надання послуг з централізованого питного водопостачання №150466 від 08.01.2014 року. При цьому, судом відзначається, що 22 лютого 2001 року державним нотаріусом Кіровоградського обласного державного нотаріального архіву [PERSON] було видано дублікат зазначеного договору купівлі-продажу від 17 липня 1990 року замість втраченого оригіналу договору купівлі-продажу. Допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача [PERSON] свідки надали суду пояснення відповідно до яких, власником будинку №19-а по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді вони вважали [PERSON], її брат [PERSON] за життя завжди вважав власником будинку [PERSON] Так, свідок [PERSON]Й, яка проживає за адресою [INFO] з 1966 року, пояснила, що будинок №19 по вул.2-га Світлогорська у 1990 році купила позивач [PERSON], провела в будинок газ, воду, в подальшому забрала на постійне місце проживання з [PERSON] свого брата [PERSON], та проживала разом з ним та зі своєю сімєю за вказаною адресою, при цьому, [PERSON] визнавав, що будинок належить на праві власності його сестрі [PERSON], дружина [PERSON] - [PERSON] за вказаною адресою не проживала, бачила її декілька разів, причини не проживання їй не відомі. Крім того, свідок пояснила, що [PERSON] звернулася до неї з проханням написати заяву про не проживання за вказаною адресою [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає по сусідству з 1960 року, у 1990 році [PERSON] придбала будинок, після чого постійно проживали в будинку [PERSON], її чоловік [PERSON] та їх син [PERSON], в будинку також періодично проживали родичі [PERSON], при цьому [PERSON] в будинку на вул.Кірова у м.Кіровограді поселила племінника [PERSON] з сімєю, в будинку по вул.2-га Світлогорська проживали її брат [PERSON], дружина її брата [PERSON] [PERSON] проживала або в Ташкенті, або у сина у м.Кіровограді за іншою адресою. Зі слів [PERSON] їй відомо, що останній визнавав, що будинок належить на праві власності [PERSON] і вона залишається власником будинку, він власником будинку себе не вважав, всі ремонти в будинку проводила [PERSON], на теперішній час в будинку ніхто не проживає, періодично навідується до будинку [PERSON] Свідок [PERSON] зазначила, що вона є головою квартального комітету №21 з квітня, 2010 року і по теперішній час, довідки про місце проживання особи видає на підставі відомостей з будинкової книги та паспортних даних. Вказала, що влітку, 2013 року до неї звернулися [PERSON] із сином про видачу довідки про місце проживання [PERSON] за адресою м.Кіровоград, вул.2-га Світлогорська, 19-а у м.Кіровограді, та нею було видано таку довідку, в подальшому до неї звернулася [PERSON], яка повідомила їй, що [PERSON] за вказаною адресою не проживає, у звязку з чим нею було опитано сусідів, та в подальшому складено акт від 06.09.2013 року про те, що видана нею довідка №907 від 30.07.2013 року про те, що [PERSON] проживає за вказаною вище адресою є недійсною, так як була виписана згідно реєстрації в будинковій книзі без перевірки фактичного проживання особи. Судом не приймаються до уваги покази зазначених свідків, оскільки, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, більш того, як розяснив в п.12 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Не приймаються судом до уваги і доводи третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] про те, що він як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька [PERSON], який помер 05 березня 2008 року, має право на спадкування належного батьку у спільній сумісній власності подружжя майна, а саме: 1/2 частини будинку №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, який було придбано батьками у період зареєстрованого шлюбу, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] народився 11 травня 1977 року, актовий запис за №456, його батьками в свідоцтві про народження зазначені мати [PERSON] та батько [PERSON] 05 березня 2008 року [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть, актовий запис в Книзі реєстрації смертей за №781 від 06 березня 2008 року. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Під час судового розгляду справи судом не встановлено, що будинок №19 по вул.2-га Світлогорська у м.Кіровограді, чи його частина входив до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], який помер 05 березня 2008 року, і за життя батько третьої особи [PERSON] [PERSON] не вважав свої права порушеними та до суду за захистом порушених прав не звертався, права власності на вказаний будинок не набував, а так само не ставив питання про визнання договору дарування не дійсним. Представник відповідача [PERSON] зазначала також про те, що позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, встановленого ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року), який не підлягає поновленню, та є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском строку позовної давності. З огляду на зазначене, судом відзначається, що згідно з п.п.6, 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України ( у редакції від 16.01.2003 року) правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, правила про позовну давність застосовуються за положеннями ЦК Української РСР. Відповідно до ст.ст.71, 75, 80 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлювався в три роки, при цьому, вимога про захист порушеного права приймалася до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Підставою для відмови в позові було закінчення строку позовної давності до предявлення позову. Позовна давність застосовувалася судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до положень ЦК України (в редакції 2003 року) загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч.ч.2, 3, 4, 5 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В свою чергу, як розяснив в п.11 Постанови «Про судове рішення в цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 Пленум Верховного Суду України, - встановивши, що строк для звернення з заявою пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Із аналізу змісту положень ст.ст. 1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України випливає, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача, при цьому суд захищає лише порушені права позивача, обставини дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач, та відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. З огляду на викладене вище, судом також відзначається, що за принципом змагальності, визначеним в ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача [PERSON], третю особу з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] поряд із обовязком довести факт порушення свого субєктивного права відповідачами, також покладено обовязок довести підставу позову, а саме: обставини, якими вони обґрунтовують свої позовні вимоги і з якими закон повязує настання певних правових наслідків, тобто, із цих положень випливає необхідність доведення таких фактів: наявність обставин, з якими закон повязує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його субєктивного права відповідачем, в свою чергу, позивач [PERSON] та в її інтересах представник, третя особа з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] та в його інтересах представник, під час судового розгляду справи не довели суду, шляхом подання належних та допустимих доказів, зазначених фактів, що є підставою для відмови в задоволенні як позову позивача [PERSON], так і позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed