Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона на підставі договору дарування є власником будинку за адресою: [ADDRESS]. В будинку, крім позивача зареєстрований її прийомний син [PERSON], [INFO]. З травня 2013 року відповідач не проживає за місцем реєстрації, мешкає з невідомою позивачу жінкою, за місцем реєстрації не з'являється, особистих речей не має, в будинку не проживає. Позивач не може користуватися повною мірою своїм будинком, оскільки її право власності на будинок обмежено. Просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позовних вимог, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився по невідомій суду причині, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права i взаємовідносини сторін i немає необхідності вислуховувати особисті пояснення осіб, які не з'явилися до суду. Враховуючи позицію позивача, яка не заперечувала проти розгляду справи заочно, те, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, суд дану справу розглядає у порядку заочного провадження. Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування від 11.03.1988 року є власником будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3-4, 5-7). Згідно з довідкою з місця мешкання та про склад сім'ї, разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] з 17.03.2009 року зареєстрований її син [PERSON], 1993 року народження (а.с. 8). Згідно з актом від 11.08.2015 року, складеним квартальною [PERSON], за адресою [ADDRESS], [PERSON], [INFO] фактично не мешкає травня 2013 року (а.с. 13). Вказані обставини та факт непроживання відповідача в будинку за адресою: [ADDRESS] без поважної причини, був підтверджений в судовому засіданні поясненнями свідків. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивача знає як подругу. Також знає відповідача, це син позивача. Син з позивачем не мешкає дуже давно, більше 2-х років. Де саме мешкає відповідач, їй невідомо. У позивача вона буває раз на тиждень. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач є її матір'ю. Відповідач не мешкає з матір'ю 2 роки. Кажуть, що бачили його з дівчиною, але де він фактично мешкає - ніхто не знає. У позивача буває практично кожен день. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивача знає більше 10 років, разом з нею працювали. Знає сина відповідача. 2 роки його взагалі не бачила, останній раз бачила на ринку, бажала побалакати з ним, але він від цього відмовився. Відповідач не мешкає разом з позивачем більше 2-х років. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, що мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Згідно з частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При з'ясуванні причин відсутності відповідача [PERSON] у будинку, понад встановлені законодавством строки, судом не виявлені поважні причини за яких відповідач не користувався спірним житлом та був відсутнім, як встановлено у судовому засіданні, принаймні з 2013 року, даних про укладення угод між позивачем та відповідачем щодо порядку користування зазначеним будинком, суду не надано і у судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає можливим визнати відповідача таким, що втратив право на користування будинком номер 178 по вул.Белінського в місті Димитров Донецької області. На підставі ст.ст. 386, 405 ЦК України, 150 ЖК України, ст.ст.10, 60, 130, 174, 213-215, 224-226, 294 ЦПК України, суд

Outcome: approved