Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок вказавши, що вона є володаркою домоволодіння № 55 по вул.Серафимовича в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. В даному будинку вона проживала зі своїм чоловіком [PERSON], який помер в 1974 р., та продовжує проживати у вказаному домоволодінні. Вважає, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, вона добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинок та утримує його з 1960 р., тому на підставі ст. ст. 344, 376, 1222, 1268 ЦК України просить визнати за нею право приватної власності на домоволодіння № 55 по вул. Серафимовича м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, до складу якого входить житловий будинок «А-1» загальною площею 147,4 кв.м., гараж «Д» площею 25,5 кв.м., літній душ «Е» площею 1,9 кв.м., водоколонка І, замощення ІІ, хвіртку № 2, огорожу № 1,3. В судовому засіданні, яке відбулось 02.11.2017, позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали з підстав, викладених в позові, просили задовольнити позов в повному обсязі. На засідання 06.11.2017 надали заяви про розгляд справи за їхньої відсутностію Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, до суду надійшли заперечення на позов, просять розгляд справи проводити за відсутності представника. Вислухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, домоволодіння № 55 по вул. Серафимова в м. Кривому Розі складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 147,4 кв.м., гаражу «Д» площею 25,5 кв.м., літнього душу «Е» площею 1,9 кв.м., водоколонки І, замощення ІІ, хвіртки № 2, огорожі № 1,3. Технічний паспорт на домоволодіння виготовлений Товарством з обмеженою відповідальністю «Деймос ЛТД» станом на 07 грудня 2016 р. (а.с. 5-12 копія техпаспорту). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили будівництво, так і їхні спадкоємці. За змістом положень ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, тобто до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (ст. 331 ЦК України). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно, право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Разом з тим, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (п. 7, 8), якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. \~ Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законність об'єкту володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Також, пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю,суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи до: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10, ст. ст. 57 та 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Право власності належить до числа таких субєктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу. Суд вважає, що позивачем не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені нею вимоги. Так, [PERSON] просить визнати право власності на домоволодіння на підставі ст.ст. 1222 та 1261 ЦК України ( в порядку спадкування після смерті чоловіка), ст. 331 ч.2 ЦК України (право власності на новостворене майно) та ст. 344 ЦК України (право власності за набувальною давністю), що є взаємовиключним, оскільки це різні способи захисту порушеного права та суд не може на свій розсуд вибирати той спосіб, який є підходящим для позивача, оскільки така прерогатива надається цивільним законодавством виключно позивачу, суд розглядає позовну заяву в межах заявлених вимог та визначає наявність чи відсутність порушення права. Крім того, позивачем взагалі не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, наданий суду технічний висновок стосується лише проведення технічного огляду домоволодіння щодо відповідності будівельним нормам та заперечує підстави заявленого позову, оскільки згідно п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. За таких обставин суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні предявлених вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed