Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дитини та поділ сумісного майна. За ухвалою від 20.07.2020 року судом було роз`єднано вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дитини та поділ сумісного майна. Позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дитини виділено у самостійне провадження та передано до цивільної канцелярії суду для присвоєння реєстраційного номеру та повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, згідно вимог ст. 14, 188 ЦПК України. За ухвалою від 08.09.2020 року судом було відкрите провадження у справі № 308/6703/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про поділ сумісного майна, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. З 25 жовтня 2014 року вона перебувала з відповідачем - [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , актовий запис № 546. Приблизно з листопада 2019 року вони не проживали разом. Вона дізналась, що її чоловік [PERSON] зраджує їй з іншою жінкою і їх стосунки з цього моменту різко закінчились. Враховуючи те, що чоловік проживав в її будинку, після того, як вона дізналась про зраду, чоловік з її наполегливих прохань покинув будинок. Згідно рішення суду по справі № 308/682/20 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. За час спільного проживання було придбане рухоме майно, а саме автомобіль марки Nissan Теаnа, 2006 року випуску, рама № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який був оформлений на позивача. В липні 2019 року відповідач почав благати надати йому довіреність на продаж вказаного автомобіля і він обґрунтовував це тим, що нібито є несправності в авто і він зможе обміняти цей автомобіль на кращий або продати його за ціну, яка дасть їм змогу купити в подальшому кращий автомобіль. Практично весь липень відповідач звертався до позивача з проханням надати йому таку довіреність. Вже згодом вона зрозуміла навіщо йому була ця довіреність. 23 липня 2019 року відповідач все ж такі вмовив позивача надати йому таку довіреність, але довіреність була надана строком на місяць. В процесі експлуатації автомобіля позивач не бачила ніяких несправностей його і заявила відповідачу, що не буде продовжувати йому довіреність так як не бачить сенсу змінювати цей автомобіль. 16 серпня 2019 року вона прийшла додому та побачила, що автомобіль переоформлений на інші номери. В той день у них з відповідачем була сварка з приводу переоформлення, так як позивач дізналась, що він переоформив даний автомобіль на свою мати - [PERSON] . Свій вчинок відповідач пояснив, що нібито боявся, що позивач не дасть йому продати цю машину, а у нього є варіанти придбати кращий автомобіль продавши цей. Відповідач запевнив позивачку, що після продажу автомобіля Nissan Теаnа, 2006 року випуску, рама № [NUMBER] , буде придбаний новий автомобіль і він буде оформлений на її ім`я. В листопаді 2019 року відповідач покинув її будинок, в якому вони проживали після вимоги позивача покинути його. Крім того, відповідач завіряв позивачку, що віддасть або машину їй або гроші за неї. Станом на 27.04.2020 року відповідач не зробив обіцяного, що змусило позивача звернутися до суду за компенсацією своєї частки в спільному сумісному майні. 16.08.2019 року згідно договору купівлі-продажу № 1/1106 від 16.08.2019 року автомобіль був переоформлений на громадянку України [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Ця людина являється матір`ю відповідача. Позивач стверджує, що дані дії відповідача були спрямовані на позбавлення її частки в спільному сумісному майні. Згідно отриманих порівняльних даних з сайту продажу автомобілів «AUTO RIA», автомобіль марки Nissan Team, 2006 року випуску, мінімальну вартість даного авто становить 6000 доларів США. Згідно офіційного курсу валют (сайт https://bank.gov.ua/markets/exchangerates?date-27.04.2020&period=daily) курс долара США до гривні становить: 1 долар США дорівнює 27 гривням. Відповідно вартість автомобіля в гривні становить 162 000 (сто шістдесят дві тисячі) гривні. Згідно з вищевказаного, автомобіль марки Nissan Теапа, 2006 року випуску, рама № [NUMBER] є спільним сумісним майном, яке належить позивачу та відповідачу в рівних частках, що в грошовому еквіваленті дорівнює по 81000 (вісімдесят одній) тисячі кожному. Виходячи з вищевказаного, знаючи про те, що відповідач неправомірно вчиняв дії на позбавлення її частки в спільному сумісному майні, відчужив спільне сумісне майно не віддавши належну їй частку в грошовому еквіваленті, просить суд стягнути з відповідача компенсацію вартості спільного сумісного майна в розмірі 81 000 (вісімдесяти однієї тисячі) гривень. Відповідач подав до суду письмовий відзив від 28.09.2020 року за яким просить суд відмовити у задоволенні позову повністю з наступних підстав. У 2019 році вони вирішили продати належний їх сім`ї автомобіль. Коли ним був знайдений покупець автомобіля, [PERSON] видала на його ім`я довіреність від 23.07.2019 року, що посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А. за № 1558. Вказаною довіреністю [PERSON] уповноважила відповідача - [PERSON] , бути представником в органах ДАІ та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, пов`язаних з вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та продажу (за ціну та інших умовах за його розсудом) належного їй на праві власності автомобіля, марки NISSAN TEANA 2006 року випуску. Вказана довіреність була чинна до 23.08.2019 року. 16.08.2019 року саме [PERSON] є стороною договору комісії із ТОВ «АВТОМОТО ГРУПИ» про продаж належного їй автомобіля NISSAN TEANA 2006 року випуску. У подальшому Товариством «АВТОМОТО ГРУПП» виконано договір - укладено договір купівлі-продажу автомобіля за №1/1106 від 16.08.2019 року, за ціною 33000,00 грн. У даних спірних відносинах, спільне сумісне майно було відчужено дружиною (на час укладення договору), від імені якої діяв її чоловік, отже майно було відчужено подружжям за їх взаємною згодою. Згідно роз`яснень Верховного Суду України, що містяться в пункті 24 Постанова Пленуму від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Оскільки, автомобіль марки NISSAN TEANA 2006 року випуску був проданий в 2019 році на підставі договору купівлі-продажу та зареєстрований за іншим власником, то такий транспортний засіб з часу його державної реєстрації за новим власником, не є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача. Вказаний автомобіль був проданий за визначеною подружжям вартістю у розмірі 33000 грн., що підтверджується наданими позивачкою договорами та відповідає її волевиявленню зазначеному у довіреності. Грошові кошти отримані від продажу автомобіля були використані ними спільно в інтересах сім`ї, в тому числі ними було придбано путівку на море у Єгипет, куди вони поїхали всією сім`єю, разом з їх сином та сином позивачки від першого шлюбу. Отже, спільне сумісне майно було відчужене позивачкою, за час шлюбу за згодою із відповідачем, а грошові кошти отримані від продажу автомобіля були витрачені спільно в інтересах та на потреби сім`ї, а тому, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача. Позивач та її представник до суду не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи були судом належним чином повідомлені, проте подали до суду клопотання від 02.07.2021 року про залишення позовної заяви у справі № 308/6703/20 без розгляду, за яким також просили суд розглянути клопотання без їх присутності, що свідчить про обізнаність позивача та його представника про час і місце розгляду справи, проте свідоме небажання прибувати на розгляд справи. Зазначене клопотання було залишене судом без розгляду, оскільки подане представником позивача з приватної електронної адреси без ЕЦП та не підтверджено оригіналом, що суперечить вимогам діючого законодавства. Заслухавши відповідача та його представника, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] 25 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. За рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.06.2020 року у справі № 308/682/20 шлюб, укладений 25 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що зроблений актовий запис № 546 та видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] (повторно) був розірваний. Після розірвання шлюбу [PERSON] відновлене дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, судом при винесенні рішення у цій справі було встановлено, що на протязі останніх років сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Між сторонами та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги як передбачено вимогами ст. 55 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 23 липня 2019 року позивач - [PERSON] видала довіреність та посвідчила її нотаріально на ім`я [PERSON] , за якою уповноважила останнього бути її представником в органах ДАІ та всіх інших установах, підприємствах та і організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, пов`язаних з вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та продажу (за ціну та на інших умовах за його розсудом) належного їй на праві власності автомобіля, марки NISSAN TEANA, 2006 року випуску, загальний легковий універсал - В, шасі, рама № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію (технічним паспортом) [NUMBER] , виданим ТСЦ 5141, 04.05.2019 року. Довіреність була видана на строк - один місяць, тобто до 23.08.2019 року. 16.08.2019 року між ТОВ «Автомото Групп» (комісіонер) та [PERSON] (комітент) від імені якої діяв за дорученням [PERSON] був укладений договір комісії № 1/1106, за умовами п. 1 якого комісіонер зобов`язався за винагороду здійснити для комітента від свого імені продаж майна, марки і модель NISSAN TEANA, 2006 року випуску, номер свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , VIN, кузов [NUMBER] . Яке також у акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер, за ціною узгодженою сторонами в розмірі 50 грн., і в термін, визначений комісіонером і комітентом. На виконання вищезазначеного договору комісії, 16.08.2019 року ТОВ «Автомото Групп» (комісіонер, продавець) був укладений договір № 1/1106 купівлі - продажу із [PERSON] (покупець), за умовами п. 1.1, 2 якого комісіонер (продавець) зобов`язався передати майно у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти і сплатити за нього обумовлену грошову суму марки і модель NISSAN TEANA, 2006 року випуску, номер свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , VIN, кузов [NUMBER] . Продаж майна був вчинений за 33 000,00 грн., які отримані безпосередньо власником (комітентом) майна, про що складений гарантійний лист. Власником (комітентом) у цьому договорі розуміється особа, яка здала майно на комісію комісіонеру (продавцю) згідно договору комісії. Згідно акту огляду реалізованого транспортного засобу від 16.08.2019 року № 6887/19/002309 на підставі договору купівлі - продажу від 16.08.2019 року № 1/1106 складеного спільно ТОВ «Автомото Групп» та [PERSON] будь - які пошкодження або непрацюючі вузли та агрегати транспортного засобу відсутні. Позивач вважає, що відповідач неправомірно вчиняв дії на позбавлення її частки в спільному сумісному майні, відчужив спільне сумісне майно не віддавши належну їй частку в грошовому еквіваленті, тому просить суд стягнути з відповідача компенсацію вартості спільного сумісного майна в розмірі 81 000 гривень. Відповідач та його представник позов не визнали, оскільки вважають, що спільне сумісне майно було відчужене позивачкою, за час шлюбу за згодою із відповідачем, а грошові кошти отримані від продажу автомобіля були витрачені спільно в інтересах та на потреби сім`ї, а тому, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним судом у постанові від 05.10.2020 року у справі № 537/78/19 (провадження № 61-17347св19). З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами той факт, що автомобіль NISSAN TEANA, 2006 року випуску, був придбаний нею саме у шлюбі, тобто після 25 жовтня 2014 року, та, відповідно, є спільною сумісною власністю подружжя, проте цей факт зазначений нею у позовній заяві, тобто визнається позивачем, та не заперечувався відповідачем та його представником під час розгляду справи. Більш того, у письмовому відзиві від 28.09.2020 року відповідач зазначив, що: «За час шлюбу нами дійсно був придбаний автомобіль марки NISSAN TEANA 2006 року випуску. Вказаний транспортний засіб був оформлений (зареєстрований) на ім`я [PERSON] та в силу ст. 60 Сімейного кодексу України, був спільним майном подружжя позивача та відповідача.». Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З огляду на викладене суд вважає встановленим факт придбання автомобіля NISSAN TEANA 2006 року випуску у шлюбі позивачем та відповідачем та його статус спільної сумісної власності цього подружжя. Суд приймає до уваги доводи відповідача про те, що ціна автомобіля NISSAN TEANA 2006 року випуску була погоджена із позивачем, оскільки у довіреності від 23 липня 2019 року позивач - [PERSON] надала відповідачеві [PERSON] право продажу (за ціну та на інших умовах за його розсудом) цього автомобілю. Згідно договору купівлі - продажу цього автомобіля від 16.08.2019 року продаж майна був вчинений за 33 000,00 грн., які отримані безпосередньо власником (комітентом) майна, про що складений гарантійний лист. Власником (комітентом) у цьому договорі розуміється особа, яка здала майно на комісію комісіонеру (продавцю) згідно договору комісії. Проте відповідачем не надано суду гарантійний лист на підтвердження передання ним позивачу отриманих ним грошових коштів у сумі 33 000,00 грн. від продажу автомобілю. У судовому засіданні та письмовому відзиві відповідач стверджував, що всі ці кошти пішли на потреби сім`ї та були витрачені на сімейний відпочинок, проте жодних доказів на підтвердження цього факту суду не подав. Як зазначено у ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до ч. 3 ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що оскільки встановленим є факт, що автомобіль NISSAN TEANA, 2006 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідачем не доведений належними та допустимими доказами той факт, що він передав позивачу всі або частину від отриманих ним грошових коштів у розмірі 33 000,00 грн. за договором купівлі - продажу цього автомобілю, тобто не підтвердив факт негайного передання довірителеві всього одержаного у зв`язку з виконанням доручення, відтак позов є обґрунтованим частково, слід стягнути з відповідача на користь позивача 16 500,00 грн. компенсації вартості спільного сумісного майна, що становить Ѕ частину від вартості автомобіля NISSAN TEANA 2006 року випуску у розмірі 33 000,00 грн., зазначеної у п. 2 договору купівлі - продажу від 16.08.2019 року № 1/1106, укладеного ТОВ «Автомото Групп» із [PERSON] на виконання договору комісії від 16.08.2019 року № 1/1106, укладеного ТОВ «Автомото Групп» із [PERSON] , в інтересах якої діяв відповідач - [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю від 23.07.2019 року. Слід також зазначити, що решта доказів у цій справі була подана позивачем в обґрунтування позову в частині визначення місця проживання дитини, який було виділено судом у самостійне провадження, тому ці докази судом не досліджуються та їм не надається відповідна оцінка у межах цієї справи. Слід також зазначити, що судом не приймаються до уваги докази справедливої (ринкової) вартості автомобіля, надані позивачем, оскільки позивач у довіреності від 23.07.2019 року залишила вирішення цього питання на розсуд повіреного [PERSON] , а договори комісії від 16.08.2019 року та договір купівлі - продажу від 16.08.2019 року не були оскаржені нею у судовому порядку як такі, що не відповідають її інтересам, як довірителя. У відповідності до ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З урахуванням часткового задоволення позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне витрати із сплати судового збору покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме стягнути з відповідача 171,27 грн. судового збору, решту витрат із сплати судового збору у розмірі 669,53 грн. покласти на позивача. Слід також повернути позивачеві помилково зайво сплачений судовий збір у розмірі 838,40 грн., оскільки позивач при зверненні до суду із даним позовом повинен був сплатити 840,80 грн. судового збору за вимогу немайнового характеру про визначення місця проживання дитини та 840,80 грн. за вимогу майнового характеру про поділ спільного сумісного майна. Що ж стосується інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, то суд не вбачає документально обґрунтованих підстав для їх відшкодування позивачеві, оскільки за відсутності доказів їх неможливо співвіднести із розглядом цієї справи (не наданий навіть розрахунок витрат), що ж стосується відповідача то він повідомив суд про подання доказів протягом п`яти днів з дня винесення рішення судом у цій справі, що відповідає вимогам ч. 8 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial