Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської в м. Києві районної державної адміністрації про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивовані тим, що подружнє життя з відповідачем не склалося, вони не підтримують подружні стосунки, не ведуть спільне господарство. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем суперечать інтересам сім'ї. За таких обставин збереження шлюбу та подальше сумісне життя, як і примирення є неможливим. Крім того, зазначила, що на даний час відповідач відбуває покарання у місцях позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину. Вказала, що сторони від шлюбу мають малолітнього сина, [PERSON], [INFO], вихованням та утриманням якого позивачка займається сама, намагаючись максимально забезпечити всі потреби дитини. Відповідач свої батьківські обов`язки не виконує, про стан здоров`я, фізичний та духовний та моральний розвиток дитини не піклується, участі в її вихованні не бере, кошти на утримання дитини не надає. Навіть до ув'язнення [PERSON] не цікавився життям та вихованням сина, не виявляв бажання виховувати його виховувати, спілкуватися з ним, у зв'язку з чим позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської в м. Києві районної державної адміністрації про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав передано на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва у провадження судді Лужецької О.Р. В судовому засіданні, призначеному на 08 квітня 2015 року позивачка, [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Вказала, що протягом останнього часу спільного проживання з відповідачем він не працював, часто вчиняв побої, лаявся, принижував та піднімав руку на неї і дитину, зловживав алкогольними напоями. Також додала, що вона налякана такою поведінкою відповідача та боїться його, оскільки останній продовжує погрожувати їй навіть після ув'язнення. Відповідач в судове засідання не з'явився, оскільки перебуває в місцях позбавлення волі, про час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, будь-яких заперечень стосовно позовних вимог до суду не направляв. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи, Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу без їх участі надав суду письмовий висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього, [PERSON], [INFO], просив провести розгляд справи без його участі. Таким чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України за згодою позивачки постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, повно, всебічно та об'єктивно вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає встановленим наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 2006 року, про що зроблено актовий запис № 1126 Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.4). На даний час, [PERSON] відбуває покарання у Бориспільської виправній колонії № 119, що підтверджується повідомленням за вих. № 22-4597 від 23.08.2013 року. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи та наданих позивачкою пояснень, сторони втратили довір'я та повагу один до одного, шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, примирення між сторонами не можливе, а тому зберегти сім'ю не надається можливим і шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування. А частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. З матеріалів справи вбачається, що дитина проживає разом із матір'ю, позивач самотужки піклується про дитину та постійно займається вихованням сина. Разом з тим, відповідач, як батько самоусунувся від виховання дитини та нехтує батьківськими обов'язками: не виявляє турботи щодо свого сина, не цікавиться його особистим життям, здоров'ям та вихованням, не надає матеріальної допомоги, що протирічить принципам Конвенції ООН про права дитини та вимогам статей 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Наведене свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини - [PERSON]. За змістом ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до п. 2 частини 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Таким чином, обов'язок нести відповідальність за дитину, її фізичний і моральний розвиток, її соціальне буття, здійснення прав щодо її захисту покладено на батьків. Обставини справи свідчать про небажання батька займатися вихованням дитини, а саме відсутність будь-яких дій, які б свідчили про його намір змінити обставини свого життя та вчинити дії, спрямовані на виховання дитини. Доказів щодо спростування таких обставин в матеріалах справи немає. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Голосіївської РДА в м. Києві за вих. № 100-4 від 05 січня 2015 року [PERSON], який є батьком малолітнього [PERSON], [INFO] неодноразово судимий, з 26.08.2012 року перебуває під вартою відповідно до вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 20.03.2013 року засуджений за ст. 115 КК України до 7 років позбавлення волі та перебуває в Бориспільській виправній колонії № 119, за період відбування покарання зарекомендував себе негативно та має два не зняті та непогашені порушення вимог режиму утримання. Малолітній, [PERSON], [INFO] проживає разом із матір'ю - [PERSON] ха адресою: [ADDRESS], забезпечений усім необхідним для повноцінного життя та розвитку, що підтверджене актом обстеження умов проживання від 16.12.2014 року. [PERSON] не виконує батьківських обов'язків, передбачених Сімейним кодексом України, щодо виховання та розвитку дитини: не піклується про фізичний і духовний розвиток, не піклується у обсязі, необхідному для усвідомлення турботи про себе, не сприяє засвоєнню загальновизначених норм моралі, матеріально не утримує, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, що в свою чергу є підставою для позбавлення батьківських прав відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. На підставі рішення Комісії з питань захисту прав дитини від 17.12.2014 року, Орган опіки та піклування Голосіївської РДА в м. Києві вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні малолітній, [PERSON] пояснив суду, що має погані спогади про батька, який дуже часто його ображав, лаяв та бив. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зважаючи на встановлені по справі обставини, вимоги чинного національного та європейського законодавства, що регулюють спірні правовідносини, з максимальним врахуванням інтересів дитини, суд дійшов висновку, що відповідач по справі внаслідок винної поведінки та свідомого нехтування покладених на нього, як батька, обов'язків, ухилявся від їх виконання, у зв'язку з чим суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved