Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 19 липня 2016 року, в подальшому неодноразово уточнюючи вимоги, востаннє 13 січня 2021 року (т.2 а.с.199-205), в якій просить суд: зобов`язати [PERSON] оформити трудові відносини з працівником, продавцем консультантом [PERSON] , яка фактично виконувала роботу без укладання трудового договору в магазині « [INFO] »; зобов`язати [PERSON] нарахувати та виплатити працівнику [PERSON] заробітну плату за відповідний період, без у рахування фактично виплаченої заробітної плати; зобов`язати [PERSON] нарахувати та виплатити відповідно до законодавства податок на доходи фізичних осіб та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи [PERSON] ; визнати вину [PERSON] в не проведені остаточного розрахунку із звільненим працівником [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] нарахувати та виплатити працівнику [PERSON] середній заробіток по день фактичного розрахунку; визнати звільнення [PERSON] наказом №14 від 22 квітня 2016 року з 13 січня 2016 року без законних підстав та з порушенням встановленого порядку; визнати продавця-консультанта магазину « [INFO] » [PERSON] такою, яка була звільнена за п.1 ст. 40 КЗпП України; зобов`язати [PERSON] нарахувати та сплатити працівнику [PERSON] заробіток за весь час вимушеного прогулу. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що з 09 березня 2015 року [PERSON] була офіційно працевлаштована на посаду продавця-консультанта в магазин « [INFO] » ФОП [PERSON] , розташований за адресою: [ADDRESS] . При працевлаштуванні між нею як робітником та ФОП [PERSON] як роботодавцем було укладено трудовий договір, внесений відповідний запис про її працевлаштування до виданої на її ім`я трудової книжки, які знаходяться у роботодавця. За умовами трудового договору, за виконання покладених на неї обов`язків їй повинна була нараховуватись та виплачуватись мінімальна заробітна плата (з листопада 2015 року по квітень 2016 року 1378 грн., з травня по листопад 2016 року 1450 грн., грудень 2016 року 1600 грн., з січня 2017 року 3200 грн.). Фактично востаннє заробітну плату вона отримала в грудні 2015 року, після чого ФОП [PERSON] припинила виплачувати заробітну плату, а її звернення з приводу порушення трудових прав [PERSON] як найманого працівника ігнорувала. Після звернення позивача до суду, в ході розгляду справи вона дізналась, що наказом №14-К від 22 квітня 2016 року її звільнено із займаної посади у ФОП [PERSON] на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України (за прогули). Копію наказу про звільнення вона отримала 08 лютого 2017 року в судовому засіданні. На її переконання, наказ про звільнення є незаконним, оскільки жодних прогулів вона не допускала. У той же час, при звільненні ФОП [PERSON] не провела з нею повного розрахунку, не виплатила заборгованість по заробітній платі. На підставі викладеного, позивач просить застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст.116, 117, 235 КЗпП України, та задовольнити зазначені вище її позовні вимоги. Ухвалою суду від 03 серпня 2016 року (головуючий суддя Євтушенко О.І.) провадження по справі відкрито. 21 червня 2017 року відповідач ФОП [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] , в подальшому уточнивши вимоги 02 березня 2018 року (т.2 а.с.5-8), в якій просить суд: стягнути з [PERSON] на її користь 3 959 грн. 50 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору 640 грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу 2 000 грн. 00 коп. В обґрунтування вимог зустрічного позову ФОП [PERSON] зазначила наступне. 05 листопада 2015 року [PERSON] дійсно була прийнята на роботу на посаду продавця-консультанта в магазин « [INFO] » ФОП [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . При працевлаштуванні [PERSON] не надавала трудової книжки, а тому ФОП [PERSON] ,

Outcome: approved