Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі добросовісного придбання майна. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що 12.09.2008 року вона придбала на підставі договору купівлі-продажу у відповідача вищезазначену квартиру та зареєструвала право власності у встановленому законом порядку в КП «Артемівське БТІ», що підтверджується відповідним Витягом 318705303 від 16.09.2008 року. Крім того, в 2010 році, їй стало відомо, що відчужувана квартира була продана [PERSON] [PERSON] . за дорученням від [PERSON] без належних правових підстав та 13.11.2012 року договір купівлі-продажу квартири був визнаний недійсним. Однак позивач при здійсненні покупки вказаної квартири не знала про відсутність у [PERSON] права, так і у його представника на відчужування квартири, і в подальшому у [PERSON], а тому вважала, що вона добросовісно придбала нерухоме майно. Враховуючи вищевикладене просить суд, визнати право власності на підставі добросовісного придбання майна за нею на нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Ці обставини і з'явилися підставою позову. В судовому засіданні представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог. В судове засідання представник відповідача Артемівської міської ради не з'явився надав письмове заперечення, у якому позовні вимоги не визнає, оскільки вони не обґрунтовані, суд вважає можливим розглянути дану справу у відсутності представника відповідача. Відповідач [PERSON] не з'явився надав до суду заяву, в якої проти позовних вимог не заперечує та просить справу розглядати у його відсутності. Відповідач [PERSON] не з'явився, був повідомлений належним чином, суд вважає можливим розглянути дану справу у відсутності відповідача. Представник третьої особи КП Артемівське БТІ не з'явився надав до суду заяву, в якої проти винести рішення на розсуд та просить справу розглядати у його відсутності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно договору купівлі-продажу квартири 20.09.2008 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу квартири 14.06.2007 року [PERSON] придбав у [PERSON], діючого за дорученням від імені [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецкой області від 13.11.2012 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], від 14.06.2007 року , укладений між [PERSON], діючого за дорученням від імені [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) визнаний недійсним. Право власності на річ (майно) набувається учасниками цивільних відносин на підставах, що не заборонені законом. Однією з загальних засад цивільного законодавства є засада справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто усі набувачі вважаються добросовісними, якщо інше не встановлено судом. Цивільне законодавство розрізняє набувачів за різними ознаками, у тому числі за ознаками добросовісності та недобросовісності. Ці ознаки набувають практичного значення і відповідних правових наслідків у певних випадках. Наприклад, набуття права власності на таких підставах, як набувальна давність, пов'язане з добросовісністю заволодіння чужим майном; як договір, коли майно відчужується особою, яка не мала на це права, - пов'язане з добросовісністю набувача. Суб'єкт права володіння може бути добросовісним або недобросовісним. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509ЦК України). Згідно Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. було прийнято постанову «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якій, зокрема, зробив такі висновки. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України добросовісним набувачем визнається набувач, який не знав і не міг знати, що він придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати. Відчуження майна - це розпорядження ним, яке за загальним правилом належить власникові майна та є однією з підстав припинення права власності в однієї особи й однією з підстав набуття права власності другою особою. Цивільним законодавством передбачені різні види договорів відчуження майна. Йдеться про договори купівлі-продажу, дарування, ренти, довічного утримання (догляду) тощо. Зазначене визначення поняття добросовісного набувача вказує на дві сторони добросовісності у цих відносинах. По-перше, добросовісним є набувач, який не знав, а по-друге, який не міг знати, що він придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст..41 Конституції України та п.2 ч. 1 ст. 3, ст.. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі ст..92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст..330, 334 ЦК України право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно. З урахуванням положень частини першої ст..15 України та ст..392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Outcome: approved