Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, де просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником будинку [ADDRESS]. У вказаному домоволодінні зареєстрований як проживаючий відповідач [PERSON], який не є власником будинку. Фактично відповідач у будинку не проживає з 01.11.2013 року і має власний будинок в с. Чечелево Кременчуцького району. Вона, як власник майна, має право користуватися ним та розпоряджатися на власний розсуд. Вважає, що оскільки відповідач понад один рік не проживає за місцем реєстрації, він є таким, що втратив право користування житлом відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України. Пізніше уточнила обґрунтування позовних вимог, вказала крім викладених підстав позову, що дійсно будинок придбавався у період перебування у шлюбі з відповідачем, у зв»язку з чим його та їх спільних дітей було зареєстровано у придбаному нею домоволодінні. У зв»язку з тим, що фактично з 01.11.2013 року [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, не з»являється, оплату комунальних послуг не проводить, вважає, що він втратив право користування приміщенням. Вказала, що згідно ст.. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у ньому. Додатково вказала, що вона не має змоги оформити субсидію, оскільки в будинку зареєстрований позивач, який відмовляється сплачувати комунальні послуги та надавати їй документи для оформлення субсидії. Спільне проживання з [PERSON] є неможливим, оскільки він влаштовує постійні скандали, вивозить з будинку всі речі. Не заперечувала того, що будинок придбавався в шлюбі з відповідачем та за спільні кошти, але вважала, що він належить їй, оскільки договір укладено лише на її ім'я. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, вказав, що будинок [ADDRESS] придбавався ним та позивачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі і є їх спільною сумісною власністю. Він дійсно не проживає у будинку, але з поважних причин, оскільки позивачка змінила замки на вхідних дверях та не пускає його до помешкання. Будинок, у якому він з сином проживає зараз, є непридатним для проживання у зимовий час, оскільки придбавався як майстерня. Зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні житлом та про вселення не подавав. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно ст. 41 Конституції України, ст. 317 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. В силу статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.2 ст..405 ЦК України, на яку також посилається позивачка як на підставу своїх вимог, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до роз»яснень, наданих у п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Пунктом 39 постанови визначено, що оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON]. уклали шлюб 29.12.1995 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 04.02.2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. За договором купівлі-продажу будинку від 03.12.2012 року [PERSON] прийняла у власність житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та сплатила за нього грошову суму, передбачену договором. Відповідно до п.7 вказаного договору об»єкт нерухомості є предметом спільної сумісної власності, придбаний в період перебування в зареєстрованому шлюбі за рахунок спільних коштів подружжя, що підтверджується згодою на придбання, яку надав чоловік покупця - [PERSON] Договір посвідчений нотаріально, доказів його недійсності суду не надано. Право власності [PERSON] за договором на будинок зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно акту про не проживання від 14.07.2015 року [PERSON] не проживає у [ADDRESS] з 01.11.2013 року. Відповідач [PERSON] не заперечує самого факту не проживання у будинку, але зазначає, що не проживає у ньому з поважних причин, що не спростовується позивачем. Відповідно до положень ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Беручи до уваги, що відповідач [PERSON] є співвласником домоволодіння [ADDRESS], а не членом сім»ї власника, та має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Наявність чи відсутність у відповідача іншого житла, що належить йому на праві спільної сумісної власності, не може бути підставою для обмеження його права власності на вказане домоволодіння. Позивачем не доведено, що реєстрацією відповідача порушується її право власності чи законного володіння. При цьому суд роз»яснює, що позивач за наявності підстав не позбавлена можливості в порядку, встановленому законом, звернутися до суду з позовом про поділ майна, що належить їй на праві спільної сумісної власності, про стягнення додаткових витрат з утримання будинку, встановлення права користування тощо. Також безпідставним є посилання позивача на ст. 72 Житлового кодексу, оскільки спірні правовідносини виникли з права власності, а зазначена норма регулює порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського фонду.

Outcome: dismissed