Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом і свої вимоги мотивує тим, що 08.06.2005 року [PERSON] та Відкрите акціонерне товариством Комерційний банк «Надра» правонаступником якого з 04.02.20011 року є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», уклали Кредитний договір №10/2005/95262004. Для забезпечення виконання зобов»язань по кредитному договору №10/2005/95262004. 08.06.2005 року було укладено договір поруки між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» правонаступником якого з 04.02.20011 року є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра». Зважаючи на той факт, що банк не пред»явив позову до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем, просить суд визнати договір поруки від 08.06.2005 року укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» правонаступником якого з 04.02.20011 року є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» припиненим. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в письмовій заяві позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить суд позов задоволити, слухати справу у її відсутність. Відповідачі: [PERSON], ПАТ «Комерційний банк «Надра» про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить підпис в поштовому повідомленні. До суду не з»явилися. Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного: Судом встановлено, 08.06.2005 року [PERSON] та Відкрите акціонерне товариством Комерційний банк «Надра» правонаступником якого з 04.02.20011 року є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», уклали Кредитний договір № 10/2005/95262004. Для забезпечення виконання зобов»язань по кредитному договору № 10/2005/95262004. 08.06.2005 року було укладено договір поруки між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» правонаступником якого з 04.02.20011 року є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра». За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання не пред»явить вимоги до поручителя. Отже,порука - це строкове зобов»язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб»єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов»язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов»язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов»язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання не пред»явить вимоги до поручителя. [PERSON], (а отже, і Поручитель) первинно взяв на себе зобов»язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 07.06.2025 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами ) до 20 числа поточного місяця. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов»язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов»язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов»язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року справа № 644/6558/15-ц Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов»язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яку суд застосовує за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов»язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов»язання застосовану в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України фразу «… якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов»язання не пред»явить вимоги до поручителя» слід розуміти як пред»явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це не позбавляє кредитора можливості пред»явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання. Строк поруки не вважається строком захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов»язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов»язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків, що передбачено ч. 2 ст. 76 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності (ч. 2); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до таких висновків: [PERSON] не сплачував щомісячні платежі в періоди з січня по березень 2008 року, з лютого по травень 2009 року, з липня 2010 року по липень 2012 року, з лютого 2012 року по жовтень 2014 року. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» [PERSON] подала позов про стягнення заборгованості за кредитним договором № 10/2005/95262004 лише в липні 2015 року (справа №591/4865/15-ц,) що перевищує термін для пред»явлення вимоги до поручителя. Рішенні суду в іншій справі № 591/4865/15-ц про стягнення заборгованості з позичальника та поручителів, не має значення для вирішення даної справи, оскільки питання припинення поруки в даному рішенні судом не досліджувалось. Разом з тим у постанові № 6-107цс13 Верховний Суд України вказав на те, що наявність рішення третейського суду про стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права. Оскільки в рішенні суду в іншій справі про стягнення заборгованості з позичальника та поручителів питання припинення поруки не досліджувалося, то таке рішення не є визначальним і таким, що звільняє від доказування; наявність цього рішення не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права з підстав, передбачених статтею 16 ЦК України. У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов»язання за договором поруки, передбаченого ст.559 ЦК, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов»язків сторін (стст. 3, 12-15, 20 ЦК, стст.3-5, 11, 15, 31 ЦПК). Суд,\~враховуючи,\~що кредитним\~договором передбачено\~виконання грошових\~зобов»язань шляхом\~здійснення щомісячних\~платежів згідно\~з графіком,\~а за\~договором поруки\~поручитель відповідає\~перед кредитором\~у тому\~ж обсязі,\~що \~й боржник\~за всіма\~зобов»язаннями останнього\~за основним\~договором,\~зважаючи на\~той факт,\~що банк\~не пред»явив\~позову до\~поручителя в\~межах шести\~місяців за\~кожним місячним\~платежем,\~суд приходить\~до висновку\~про задоволення\~позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. в дольовому порядку, тобто по 352 грн.40 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved