Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги мотивувала тим, що 21 березня 2006 року позивач разом з відповідачем [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] в рівних частинах. Під час укладання зазначеного договору купівлі-продажу позивач внесла 22 000,00 доларів США за відповідача [PERSON], оскільки остання не мала достатньо коштів для придбання окремої квартири. 29 жовтня 2007 року відповідач [PERSON] написав розписку, в якій вказав, що 20 березня 2006 року взяв в борг 22 000 доларів США, для придбання [PERSON] квартири, які зобов'язався повернути. Однак на даний час відповідач [PERSON] не повернув грошові кошти. У зв'язку з чим просить стягнути солідарно з відповідачів 22000,00 доларів США, що еквівалентно у розмірі 542 300,00 грн. та проценти за користування грошовими коштами у розмірі 162690,00 грн. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що під час укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] передала 22 000,00 доларів США за відповідача [PERSON] продавцю цієї квартири, оскільки остання не мала достатньо коштів для придбання окремої квартири. Грошові кошти у розмірі 22 000,00 доларів США особисто відповідачам не передавала. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Відповідач [PERSON] не визнав позовні вимоги. Пояснив, що не пам'ятає, чи писав зазначену розписку, однак не отримував грошові кошти у розмірі 22 000,00 доларів США від позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснював [PERSON] Представника відповідача [PERSON] - [PERSON] не визнав позовні вимоги. Пояснив, що відповідач [PERSON] розписку про отримання грошових сум не писала, грошові кошти від позивача не отримувала. Дослідив матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. 29 жовтня 2007 року [PERSON] складено розписку, згідно якої він позичив у [PERSON] 22 000,00 доларів США для придбання матері в рівних частинах квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], які зобов'язався повернути (а.с. 34). Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Підставою для задоволення позовних вимог про стягнення боргу позивач зазначила наявність розписки відповідача [PERSON], в якій вказано, що він позичив у [PERSON] 22 000,00 доларів США для придбання матері в рівних частинах квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], які зобов'язався повернути. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечували проти передачі відповідачам грошової суми. Позивач визнала обставини, викладені відповідачем [PERSON], представником відповідача [PERSON] - [PERSON], та пояснила, що під час укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] передала 22 000,00 доларів США за відповідача [PERSON] продавцю цієї квартири, оскільки остання не мала достатніх коштів для придбання окремої квартири. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] особисто не складала розписку про позику грошових коштів. Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наводяться в ч. 1 ст. 638 ЦК України, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. 27 грудня 2016 року ухвалою суду відмовлено у призначенні судово-почеркознавчої експертизи через відсутність зразків підпису та почерку відповідача [PERSON], який відмовився надавати у добровільному порядку зразки підпису та почерку. Згідно з ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. З урахуванням викладеного, суд визнає факт підписання 29 жовтня 2007 року відповідачем [PERSON] тексту розписки про позику грошових коштів. В цьому позиковому правовідношенні обов»язки покладені лише на відповідача [PERSON], тому порушувати договір може лише він. Однак сам по собі факт підписання відповідачем [PERSON] тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов'язку позичальника повернути грошові кошти. Оскільки, на підтвердження факту укладення договору позики не надано доказів фактичного передання позивачем грошових коштів особисто відповідачу [PERSON], то цей правочин є неукладеним. Позивачем також не надано доказів додержання письмової форми правочину з відповідачем [PERSON], що свідчить про неукладеність договору позики. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки 21 січня 2009 року позивачем було подано позовну заяву про визначення розміру часток у праві власності в якій позивач посилається на письмову розписку [PERSON] від 29 жовтня 2007 року. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу,яка його порушила. Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків,коли позов не доведено,що є самостійною підставою для нього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Оскільки встановлені обставини свідчать про неукладеність правочину, тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів грошових коштів за договором позики. Отже, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed