Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

\~Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником кв. № 176 в будинку № 290, по вул. Гоголя в м. Черкасах, яка була придбана нею згідно із договором купівлі - продажу № 2179 від 27.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] та [PERSON] (продавці) є колишніми власниками житла, які відповідно до п. 9 договору купівлі-продажу зобов'язуються знятись з реєстрації місця проживання особисто та з іншими особами, які проживають у квартирі до 15 вересня 2018 року. [PERSON] з місця реєстрації знялася, фактично звільнивши займане житло та виїхавши до іншого місця проживання, а [PERSON] - відповідач по справі, дій зі зняття з реєстраційного обліку місця проживання, не вчинив. Згідно із даними відповіді департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 21.09.2018 № 17420-01-10, на адвокатський запит адвоката [PERSON], відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], з 22.5.1992 року і по теперішній час. Зазначає, що реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює для неї перешкоди у вільному розпорядженні і користуванні майном, оскільки вона змушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованої в квартирі кількості осіб. Також дана ситуація створює для неї перешкоди в отриманні соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Тож, на її переконання, враховуючи вищевказані обставини, відповідач перебуваючи на реєстраційному обліку за адресою вказаного майна позивача, чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні майном. \~ \~ \~ \~ Отже, посилаючись на ст.ст. 317 ч.1, 319 ч.1, 321 ч.1, 379, 383, 391 ч.1, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, постанову ВСУ від 16.01.2012р. у справі № 6-57цс11, позивач просить суд, - визнати [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою № 176, у будинку 290, що по вул. Гоголя, у м. Черкаси. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 20.12.2018 року прийнято, відкрито провадження по даній справі в призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що вона придбала у власність квартиру і відповідач зобовязався по договору купівлі - продажу від 27.07.2018 року виписатися з квартири, бо квартира належить їй. [PERSON] з відповідачем не перебували і не перебувають у родинних відносинах, він не є членом її сім»ї і проживав в квартирі зі своєю матірю [PERSON] Остання з реєстрації за вказаною адресою знялася, а він-ні. [PERSON] обоє були власниками квартири і вона у них її купила. При купівлі квартири відповідач не знявся з реєстрації квартири, так як поспішав. Місце перебування його на даний час позивачеві невідоме. А тому просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Судовий збір залишила за собою. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Відзив на позов подано не було. Суд, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що квартира № 176, що в будинку № 290 по вул. Гоголя в м. Черкаси на праві власності належить позивачеві - [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2179. Дані обставини, також підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.07.2018 року № 132385216. Як вбачається з довідки Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради за вих. № 17420-01-10 від 21.09.2018, станом на 18.09.2018 року відповідно до адресної картки особи за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO] з 22.05.1992 року і по теперішній час. Крім того, зазначено, що протягом 2018 року з вказаної адреси знята з реєстрації місця проживання [PERSON], [INFO], а саме 14.08.2018 на підставі її заяви від 14.08.2018. Також аналогічного змісту є інформація, що надана до суду 22.11.2018р. відділом реєстрації місця проживання управління з питань державної реєстрації департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України). При вирішенні спору, позивач посилається на необхідність застосування норм ст.ст. 316, 317, 319, 321,346, 379, 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 64, 109, 150 ЖК України. Слід зазначити, що 15.02.2019 року до суду надійшла заява, підписана представником відповідача за довіреністю [PERSON] (чоловік позивача) про розгляд справи за відсутності відповідача. Крім того, зазначено про те, що про дату, час і місце судового засідання він, як представник відповідача, так і сам відповідач повідомлені належним чином. Також вказано, що позовні вимоги відповідач визнає в повному обсязі. В судовому засіданні 05.03.2019 року представник відповідача за довіреністю [PERSON] зазначив, що не бажає брати участь у справі. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо таке визнання суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На думку суду, суд не може прийняти визнання відповідачем [PERSON] позову, оскільки таке визнання суперечить закону. Так, Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року (справа №521/17805/16-ц) розяснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України, - положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В даному випадку, позивач [PERSON], як власник нерухомого майна, стверджує, що відповідач та його мати не були членами її сімї, зокрема, вони разом не вели спільне господарство, не були повязані побутом, не мали спільного бюджету і не були повязані правами та обовязками, а тому частина друга статті 405 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, в даному випадку застосуванню не підлягає. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. При цьому, як вказав ВС у вказаній вище постанові, - норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Отже, в даному випадку, вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, позивач [PERSON] не заявляла. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, зясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є необгрунтованими. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed