Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Кузьмович Наталії Василівни про визнання правочину удаваним щодо особи покупця, договору купівлі - продажу квартири від 12 грудня 2013 року, посвідченого нотаріального в реєстрі №5467. Обґрунтовує позов тією обставиною, що стороною покупця у спірному правочині мала б бути сама [PERSON] , адже квартира в [ADDRESS] придбавалася за належні позивачці кошти, отримані останньою від відчуження належної їй іншої квартири в [ADDRESS] . Зазначає, що відповідач ввела позивачку в оману, адже попередньо між сторонами справи існувала домовленість про оформлення права власності на нерухоме майно в [ADDRESS] , проте скориставшись похилим віком [PERSON] та довірливим ставленням, [PERSON] отримала усю суму коштів за «стару» квартиру позивачки в сумі близько 36 000 доларів США, й передала ці гроші продавцю нової квартири попросивши нотаріуса зазначити себе стороною - покупцем у спірному договорі, отримавши квартиру у власність однак за належні позивачці кошти. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі, просять задовольнити. Відповідач та її представник вимогу позивача заперечили у повному обсязі за безпідставністю. Зазначили, що стороною позивача невірно обрано спосіб захисту, адже удаваним може бути правочин, якщо його сторони приховали вчинення іншого, при цьому позивач не вказала який саме причин сторони договору купівлі - продажу квартири від 12 грудня 2013 року, посвідченого нотаріального в реєстрі №5467, мали намір укласти. Також відповідач просить відмовити в задоволенні позову за недоведеністю, оскільки усі докази сторони позивача зводяться до показів свідка в кримінальну провадженні, котрий показав що передав кошти в сумі 36 000 доларів США за належну позивачці квартиру не [PERSON] а відповідачці [PERSON] , і остання на власне імя уклала спірний правочин. Поряд з тим покази свідка спростовані документарно - платіжним дорученням про перерахування коштів за належну позивачці «стару» квартиру на особистий рахунок саме [PERSON] . Приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Кузьмович Наталія Василівна в судове засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про час і місце вчинення правочину, разом з тим направила на адресу суду письмове пояснення змістом якого просила розглядати справу за власної відсутності. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. 20.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, посвідчений нотаріально в реєстрі 7223. За цим правочином позивач продала належну їй двокімнатну квартиру [ADDRESS] за ціною 220 000 гривень. Продавець своїм підписом під цим договором підтвердив проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану квартиру та про відсутність до покупця будь яких претензій фінансового характеру (п.5 Договору). Згідно платіжного доручення №1 від 20.11.2013 року, [PERSON] перерахувала на банківський рахунок [PERSON] кошти в сумі 220 000 гривень за придбану квартиру. Також судом встановлено, що 20.12.2013 року [PERSON] уклала з гр.. [PERSON] договір купівлі - продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] , посвідчений нотаріально в реєстрі №5467. Ціну продажу означеної квартири сторони правочину визначили 149 000 гривень, які покупець сплатила продавцю до підписання та нотаріального посвідчення договору. Оглядом штампу в паспорті громадянина України [PERSON] вбачається, зо остання з 17.01.2014 року має зареєстроване місце проживання за адресо [ADDRESS] . 02.06.2016 року ПП «Тернопіль-Сервісбуд» надало [PERSON] довідку змістом котрої зазначає, що позивач зареєстрована в квартирі з 17.02.2014 року, а власником квартири є [PERSON] . Приватний нотаріус Кузьмович Н.В. в письмових поясненнях зазначає, що покупцем за договором однокімнатної квартири [ADDRESS] , за договором від 20.12.2013 року, посвідченим нотаріально в реєстрі №5467, була саме [PERSON] , котрою було сплачено судовий збір в розмірі 1% від суми договору, а [PERSON] до нотаріуса за вчиненням будь якої нотаріальної дії не зверталася. Позивачка стверджує, що стороною покупця у спірному правочині мала бути сама [PERSON] , адже квартира в [ADDRESS] придбавалася за належні позивачці кошти, отримані останньою від відчуження належної їй іншої квартири в [ADDRESS] . Зазначає, що відповідач ввела позивачку в оману, адже попередньо між сторонами справи існувала домовленість про оформлення права власності на нерухоме майно в [ADDRESS] , проте скориставшись похилим віком [PERSON] та довірливим ставленням (сторони родичі, адже позивач є тіткою відповідача), [PERSON] отримала усю суму коштів за «стару» квартиру позивачки в сумі близько 36 000 доларів США, й передала ці гроші продавцю нової квартири попросивши нотаріуса зазначити себе стороною - покупцем у спірному договорі, отримавши квартиру у власність однак за належні позивачці кошти. З цього приводу позивач 12.09.2014 року складала заяву про відкриття кримінального правопорушення, змістом якої просила прокурора м. Тернополя, відкрити стосовно [PERSON] кримінальне провадження за ознаками ст..190 КК України. Будучи допитаною, як свідок, [PERSON] частково визнала викладені [PERSON] обставини. Показала, що дійсно вони з позивачкою є родичами. Остання є одинокою і особою похилого віку, а тому дійсно [PERSON] пропонувала [PERSON] продати квартиру, що перебувала в старому будинку і занедбаному стані по [ADDRESS] , а натомість допомогти відповідачу [PERSON] грошима, щоб сімя останньої купила нову квартиру в новобудові поблизу місця проживання сімї [PERSON] . Натомість сторони справи домовилися, що у цій квартирі буде жити позивачка, а відповідачка забезпечуватиме останню доглядом. Відтак 20.11.2013 року [PERSON] уклала з гр.. [PERSON] договір купівлі - продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] , посвідчений нотаріально в реєстрі №5467. Частину грошей на придбання цієї квартири (близько 10 000 доларів США) було передано позивачкою, за які в квартирі було зроблено євроремонт; а в подальшому [PERSON] отримала зареєстроване місце проживання в квартирі та поселилася в нове житло. При цьому [PERSON] категорично заперечує доводи позивачки, що означену вище квартиру по [ADDRESS] було куплено за кошти позивачки та правочин мав би бути укладений на її імя, як покупця. Стверджує, що [PERSON] достеменно було відомо, що квартиру по [ADDRESS] було куплено саме на імя [PERSON] ще з лютого 2014 року, коли у паспортному столі реєстрували місце проживання позивачки та заповнювали будинкову книгу. Також заперечує будь який умисел на заволодіння якимось коштами позивачки і зазначає, що ніяких коштів в сумі 36 500 доларів США від чоловіка покупця квартири по [ADDRESS] на руки не отримувала. Вирішуючи спір суд зазначає таке. Щодо обраного позивачем способу захисту цивільного права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Поряд тим, відповідно до приписів ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. При цьому удаваний причин не може бути недійсним. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні спірного договору та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 та Верховним Судом у постанові №707/1541/16-ц від 11.04.2018. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ч.1 ст. 626 ЦК України). Частиною першою ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. (ст.. 638 ЦК України) За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. (ч.1 ст. 655 ЦК України). (!) Формуючи позовну вимогу, позивачем жодним чином не обґрунтовано суду та не підтверджено належними, допустимими і достатніми доказами, що при вчиненні спірного правочину договору купівлі - продажу квартири від 12 грудня 2013 року, посвідченого нотаріального в реєстрі №5467, дійсна спрямованість волі сторін при укладанні договору була спрямована на приховання іншого правочину (відмінного від договору купівлі - продажу), який вони насправді вчинили, і якого саме правочину. А тому суд наголошує на хибності тлумачення стороною позивача застосування диспозиції ст.235 ЦК України, оскільки можливе приховування стороною правочину певних обставин його вчинення від іншої особи, котрій було запропоновано певні преференції від вчинення договору, не може мати наслідком його удаваності в розумінні ст.. 235 ЦК України. Більш того припускаючи можливість визнання правочину недійсним повністю чи частково, часткової удаваності правочину не може існувати за визначенням, оскільки не існує частковості волевиявлення. Щодо критерію достатності наданих позивачем доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог. Одним з основоположних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін. На кожна із стороні справи покладається обов`язок доказування обставин, що нею стверджуються, належними, допустимими та достатніми доказами з метою переконання суду за європейським стандартом доказування «поза розумним сумнівом». Уже зазначалося вище, позивачка намагається довести факт придбання квартири відповідачкою по [ADDRESS] за кошти [PERSON] в сумі близько 35 000 доларів США, отриманих від продажу квартири по [ADDRESS] та переданих при вчиненні правочину чоловіком покупця [PERSON] відповідачу [PERSON] Означену обставину позивачка доводить показами [PERSON] , допитаного в процесуальному статусі свідка у кримінальному провадженні, з приєднанням до справи копії протоколу допиту свідка від 21.06.2015 року. Змістом протоколу вбачається, що чоловік покупця квартири по [ADDRESS] , належної [PERSON] , на досудовому розслідуванні показав, що на початку листопада 2013 року він з дружиною оглядали квартиру й в день огляду передали [PERSON] а присутності [PERSON] завдаток в розмірі 1000 доларів США. В день укладання правочину в рахунок вартості квартири свідок передав [PERSON] в присутності [PERSON] кошти в сумі 35 500 доларів США, після цього право власності на квартиру було перереєстроване на дружину свідка. Поряд тим суд наголошує, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Згадуване правило закріплене законодавчо в ст.. 216 ЦК України. Системний на аналіз наданих сторонами доказів дозволяє суду відхилити аргументи позивачки, адже покази свідка є неналежним доказом і в спростованим іншими паперовими доказами, зокрема змістом - п.5 Договору купівлі - продажу квартири по [ADDRESS] у якому [PERSON] своїм підписом під цим договором підтвердив проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану квартиру та про відсутність до покупця будь яких претензій фінансового характеру, п. 4 Договору яким сторони визначили вартість квартири в сумі 220 000 гривень, яку покупець зобов`язався сплатити продавцю ( [PERSON] ) на рахунок [NUMBER] в ПАТ ТЕРРА БАНК до 21.11.2013 року, та (!) платіжним дорученням №1 від 20.11.2013 року, [PERSON] перерахувала на банківський рахунок [PERSON] кошти в сумі 220 000 гривень за придбану квартиру. Факт існування цього платіжного доручення визнане сторонами справи і доказування не потребує. Окремо суд наголошує, що питання розрахунків уже було предметом судового дослідження у справі № 607/3257/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним. На підставівикладеного,

Outcome: dismissed