Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача - [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Виноградівської районної державної адміністрації, (з урахуванням уточнених позовних вимог) за якою просить суд: надати їй дозвіл на виїзд за межі України та на в'їзд до Угорської Республіки, Республіки Польщі, Словацької Республіки та інших країн Шенгенського простору, в тому числі Грецької Республіки, Республіки Болгарія, Арабської Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Італійської Республіки, Королівства Бельгія, Французької Республіки сина [PERSON], [INFO] строком на 4 роки без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], мешканця [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила наступне. 20 лютого 2003 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконкомі Середнянської селищної ради за актовим записом №2. Під час перебування у шлюбі із відповідачем у них народився син: [PERSON] - [INFO]. 25 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано, про що видано Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. Позивач має можливість виїжджати із дитиною за кордон на відпочинок, оздоровлення. Окрім того, під час навчання [PERSON] має можливість виїжджати самостійно на екскурсії за кордон та брати участь в музичних конкурсах, так як навчається в музичній школі. З урахуванням вимог ст. 141, 155 Сімейного кодексу України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 33 Конституції України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та того факту, що в добровільному порядку згоду на виїзд [PERSON] від його батька отримати позивач не може, позивач звернулася до суду з відповідним позовом. За ухвалою від 20.12.2016 року судом за клопотанням позивача було залучено до участі і управі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей Ужгородської міської ради. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач та його представник Мартинов категорично заперечили проти задоволення судом зазначнеого позову, оскліьки вважають що його задоволення буде порушувати права батька на спілкування із дитиною та буде суперечити інтересам дитини, а також зазначили, що позвиачем у порушення діючого законодавства не зазначено чіткого періоду подорожі за кордон та країни куди планується подорож, а також не надано документальних підтверджень цілі цієї подорожі, що виключає задоволення позову судом. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Ужгородської міської ради просив суд розгялнути спарву за його відсутності. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з наданих позивачем доказів, а саме із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від батьків [PERSON] та [PERSON] народився син: [PERSON] - [INFO]. Згідно ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.02.2015 року у спарві № 308/4162/14-ц судом було визнано укладену між [PERSON] та [PERSON] мирову угоду від 25 лютого 2015 року, згідно з якою: «Шлюб зареєстрований 20 лютого 2003 року у виконкомі Середнянської селищної ради за актовим записом № 2 між [PERSON] та [PERSON] розірвати. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишає за собою прізвище «[PERSON]». Неповнолітній син [PERSON], [INFO], залишається постійно проживати з матір'ю [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] не проти побачень з неповнолітнім сином [PERSON] згідно наступного графіку: з 08.00 год. вівторка до 08.00 год. середи; з 08.00 год. п'ятниці до 12.00 год. неділі (з ночівлею у батька). [PERSON] не заперечує проти побачень [PERSON] з неповнолітнім сином [PERSON] в період відпустки протягом двадцяти чотирьох днів для проведення спільного відпочинку батька з дитиною за межами міста Ужгорода. [PERSON] зобов'язується дотримуватися умов цієї угоди і не чинити перешкод для побачень батька з дитиною, передбачених цією угодою. У разі зміни місця проживання дитини повідомити про це [PERSON]. [PERSON] зобов'язується дотримуватися умов цієї угоди і після закінчення побачень вчасно доставлятидитину матері [PERSON]. Сторони у разі хвороби дитини, за наявності об'єктивних ознак якого-небудь захворювання у неповнолітнього [PERSON] зобов'язується не наполягати на побаченнях, визначених цією угодою. Сторони зобов'язуються піклуватися про здоров'я дитини, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень освіти, брати участь у вихованні та духовному розвитку дитини незалежно від стосунків сторін між собою. За попередньою домовленістю сторони визначають, де [PERSON] у визначені угодою дні може забрати сина для проведення спільного дозвілля та повернути її у визначений час у місце проживання, або інше, спеціально обумовлене сторонами місце. Сторони зобов'язуються не втручатися в особисте життя один одного та не підбурювати сина [PERSON] проти батька чи матері. Сторони зобов'язуються спільно організовувати та проводити в присутності обох святкування дня народження сина в дитячому клубі, кафе, ресторані. Сторони за цими позовами інших претензій один до одного не мають. У разі невиконання сторонами умов цієї мирової угоди вона виконується примусово державним виконавцем. Сторони підтверджують, що вищевикладені умови цієї мирової угоди відповідають їх волевиявленню і породжують настання бажаних наслідків, які відповідають їх дійсним інтересам дитини.» Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач у пощовній заяві зазначила, що має можливість виїжджати із дитиною за кордон на відпочинок, оздоровлення. Окрім того, під час навчання [PERSON] має можливість виїжджати самостійно на екскурсії за кордон та брати участь в музичних конкурсах, так як навчається в музичній школі, проте в добровільному порядку згоду на виїзд [PERSON] від його батька отримати позивач не може, що й зумовило звернення до суду з відповідним позовом. В обґрунтування позову позивач також надала суду довідку від 15.09.2016 року № 01-09/191 Ужгородської дитячої музичної школи № 1 ім. П.І. Чайковського з якої вбачається, що дитина сторін дійсно навчається у цій школі по класу ударних інструментів. Музична школа, відповідно до Договору про творчу співпрацю з школою мистецтв м. Великі Капушани (Словаччина), неодноразово протягом року бере участь у мистецьких заходах у Словаччині, також щороку учні школи беруть участь у святкуванні Дня міста Кішварда (Угорщина). На ім'я [PERSON] також виданий закордонний паспорт [NUMBER]. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у справі № 6-15цс17 (постанова від 12.04.2017 року). З урахуванням викладеного та того факту, що позивач просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України та на в'їзд до Угорської Республіки, Республіки Польщі, Словацької Республіки та інших країн Шенгенського простору, в тому числі Грецької Республіки, Республіки Болгарія, Арабської Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Італійської Республіки, Королівства Бельгія, Французької Республіки сина [PERSON], [INFO] строком на 4 роки без згоди та супроводу батька [PERSON], тобто позивачем не зазначено періоду конкретного одноразового виїзду з визначенням його початку й закінчення та країни виїзду, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні зазначеного позову. Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed