Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 29 квітня 2017 року у Підволочиському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Тернопільській області. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що у шлюбі сторін народилася дочка [PERSON] , 2017року народження. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сім`ю та обов`язки, відсутність взаєморозуміння та поваги один до одного, шлюбні відносини припинені з 2019 року, проживають окремо. Дитина повністю перебуває на утриманні матері, спору щодо місця проживання дочки та щодо поділу майна немає. Вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, просить терміну на примирення не надавати, позов задовольнити, після розірвання шлюбу залишити прізвище « [PERSON] ». Ухвалою судді від 06 березня 2020 року по даній справі відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін та відповідачу надано строк, що не перевищує 15 днів з дня отримання копії вказаної ухвали, для подання відзиву на позов. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву, згідно якої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить справу розглянути у її відсутності. Відповідач відзив на позов на надав, в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день слухання справи в суді, причини його неявки суду не відомі, а тому у відповідності до ст.281 ЦПК України, слід ухвалити заочне рішення по справі. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення за правилами спрощеного позовного провадження, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 247,179 ЦПК України, виходячи з наступного: Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 29 квітня 2017 року, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 29 квітня 2017 року у Підволочиському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 20, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Під час перебування у шлюбі в сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , спору щодо місця проживання дитини між сторонами немає. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сім`ю та обов`язки, відсутність взаєморозуміння та поваги один до одного, шлюбні відносини припинені з 2019 року, проживають окремо. Згідно із ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За ч.3 і ч.4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до припинення шлюбних відносин чи до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу України. Згідно зі ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. На підставі наведеного судом встановлено, що примирення між подружжям неможливе через фактичне припинення спільних зобов`язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім`ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст.55 СК України, позивач наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », в своїй заяві зазначила про бажання надалі іменуватися цим прізвищем. За вказаних обставин суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved