Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому, з врахуванням уточнення вимог, просила надати дозвіл на тимчасовий в`їзд/виїзд за кордон, а саме з території України до Російської Федерації, і повернення з території Російської Федерації, назад до України малолітній особі - [PERSON] , [INFO] , без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] у її супроводі в період з 01.05.2019 року по 31.07.2019 року та надати їй дозвіл на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон малолітній особі- [PERSON] , [INFO] , без дозволу (згоди) батька [PERSON] В обґрунтування позову зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу [INFO] у них народилась дитина - [PERSON] . Подружні відносини між позивачем та відповідачем не склались. Рішенням Херсонського міського суд Херсонської області від 12.09.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Проте, розірвання шлюбу не вирішило проблеми постійних побоїв і знущань зі сторони відповідача. Вона має інвалідність з дитинства, у неї відсутнє власне житло та засоби для існування, змушена проживати з колишнім чоловіком в одній кімнаті у гуртожитку. [PERSON] , [INFO] є дитиною з обмеженими можливостями, їй встановлено інвалідність, в зв`язку з чим дитина потребує постійного догляду та лікування спеціалізованими засобами, що позбавляє можливості позивача знайти роботу. У позивача є рідна сестра близнюк - [PERSON] , яка проживає в міському окрузі Спасск-Дальній Приморського краю Російської Федерації, яка запрошує їх до себе до Російської Федерації, де має власне житло та стабільну роботу. Проте відповідач не надає згоди на виїзд їх спільної дитини за кордон, в зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15.01.2019 року після надходження інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача відкрито провадження у справі та призначене підготовче засідання на 25.02.2019 року. 05.02.2019 р. до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позов, в якому останній позов не визнає, вказує на те, що виїзд дитини у Приморський край РФ ставить під загрозу здоров`я дитини, оскільки тиждень дороги для дитини інваліда є небезпечним та не виправдовує мети. Крім того, позивачем не надано доказів про забезпечення дитини необхідними продуктами харчування, одягом тощо. Вважає, що є обґрунтована підозра вважати, що позивач хоче виїхати на постійне місце проживання у РФ та вивезти дитину. Зазначає, що позивач змінила місце проживання дитини, дитина проживає в інтернаті на повному державному забезпеченні та лише на канікулах перебуває з матір`ю. Насилля в сім`ї це наклеп. 05.02.2019 р. надійшла заява відповідача [PERSON] про витребування доказів. 25.02.2019 року підготовче засідання відкладено через відсутність у позивача перекладача жестової мови, участь якого є обов`язковою. 26.02.2019 р. в порядку підготовки справи до розгляду судом витребувані з Піщанської загальноосвітньої школи-інтернату Вінницької обласної ради відомості щодо медичних діагнозів, що були встановлені позивачеві під час її навчання. 06.03.2019 р. позивач в підготовче засідання не з`явилася - про причини своєї неявки суд не повідомила, підготовче засідання відкладене, продовжено строк його проведення на 30 днів. 08.04.2019 року до суду надійшов висновок виконавчого комітету Корабельної районної у м.Херсоні ради щодо недоцільності надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої [PERSON] у супроводі матері [PERSON] Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 09.04.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У зв`язку з тим, що сторони по справі є інвалідами захворювання з дитинства по слуху, в судовому засіданні приймає участь перекладач жестової мови позивача - Туніна В.С. (посвідчення № 7 перекладача-дактилолога) та перекладач жестової мови відповідача - Полясковська Т.С. (посвідчення перекладача жестової мови №043-19, перекладач-дактилолог другої категорії) Позивач в судовому засідання вимоги заяви підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Зазначила, що усі докази нею надані в повному обсязі, її сестра чекає на них та при позитивному вирішенні спору перерахує їй кошти на дорогу до її місця проживання. Запрошення їй сестра не надсилала. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення вимог позову з підстав, вказаних у відзиві на позов. Наполягали на тому, що позивачем не доведено, що така поїздка буде в інтересах хворої дитини, не доведено матеріальна можливість забезпечення дитини у дорозі тощо. Вказували на те, що відповідач звертався до поліції з причин завдання йому тілесних ушкоджень позивачем тощо. Представник третьої особи Сектор з питань опіки та піклування Служби у справах дітей Корабельної районної у м.Херсоні ради в судовому засіданні вважала позов таким, що задоволенню не підлягає, оскільки вимоги не відповідають найвищим інтересам дитини. Заслухавши, учасників справи, дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 29 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджено Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00020803786 від 17.08.2018 року (арк. справи 13). [PERSON] (прізвище після реєстрації шлюбу [PERSON] ) є інвалідом третьої групи з дитинства, що підтверджено довідкою до акту МСЕК №098973 (арк. справи 8). [PERSON] народилась [INFO] , у графі батьки зазначені: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим повторно серії [NUMBER] від 16.05.2017 року (арк. справи 12). Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12.09.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 23.09.2017 року (арк. справи 14). Згідно вказаного рішення, позивач при зверненні до суду причиною розпаду сім`ї зазначила - відсутність взаєморозуміння, втрата почуття один до одного та несумісність характеру. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, позивач наполягала на розлученні, мала стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя буде суперечить інтересам сторін, внаслідок чого прийшов до висновку про задоволення позову. Згідно посвідчення серії [NUMBER] виданого 09.09.2016 року Суворовським УПСЗН вбачається, що [PERSON] [INFO] є дитиною інвалідом (арк. справи 6). З медичного висновку №63 від 19.11.2014 року вбачається, що [PERSON] 17.03.2014 року має захворювання - нейросенсорну втрату слуху ІІІ ст. двостороння Н-90,3 (арк. справи 48). Відповідно до індивідуального плану реабілітації дитини-інваліда №26 від 22.02.2017 року [PERSON] призначено спостереження у лікаря сурдолога в період з 2017 по 2019 роки в Херсонській дитячій обласні клінічній лікарні для психосоматичного розвитку (арк. справи 49-50). Згідно відповіді Комунального закладу «Кисляцький навчально-виховний комплекс: спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад Гайсинського району Вінницької обласної Ради» від 04.02.2019 року №51 вбачається, що [PERSON] , [INFO] перебуває на вихованні у Кисляцькому НВК Гайсинського району Вінницької області з 03.09.2018 року та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (арк. справи 51). Згідно довідки № 16-14-4376 від 07.12.2018 р. [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (арк справи 53). В судовому засіданні позивачем визнано, що дитина ніколи не була зареєстрована у м.Вінниці, адреса вказана лише для поміщення доньки у інтернат. Згідно висновку за результатами розгляду матеріалів зареєстрованих 13.07.2018 року у журналі ЄО за №13918 за заявою [PERSON] встановлено, що 13.07.2018 року до ЧЧ Корабельного ВП ХВП ГУНП в Херсонській області надійшла заява від [PERSON] , яка проживає за адресою [ADDRESS] , в якій просить прийняти міри до її чоловіка [PERSON] , який 13.07.2018 року вчинив конфлікт в ході якого спричинив їй тілесні ушкодження (арк. справи 16). Висновком за результатами розгляду матеріалів ЄО №24268 від 07.12.2018 року за заявою [PERSON] встановлено, що 07.12.2018 року до Корабельного ВП надійшла заява від [PERSON] , мешкає за адресою: [ADDRESS] , в якій просить вжити заходів до колишньої дружини [PERSON] , яка вчиняє у бік заявника протиправні дії (арк. справи 59). Висновком за результатами розгляду матеріалів ЄО №24268 від 07.12.2018 року за заявою [PERSON] встановлено, що 07.12.2018 року до Корабельного ВП надійшла заява від [PERSON] , мешкає за адресою: [ADDRESS] , в якій просить вжити заходів до колишньої дружини [PERSON] , яка не дає бачитись з їх спільною дитиною [PERSON] 2014 р.н. (арк. справи 60). Відповідно до висновку виконавчого комітету Корабельної районної у м. Херсоні ради від 08.04.2018 року № 02-14-68-25 орган опіки та піклування Корабельного району вважає недоцільним надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] (арк. справи 83-84). Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-244цс18, при вирішенні питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон судам необхідно встановити обставини, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до правил ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Позивачем не надано суду доказів того, що поїздка до міського округу Спасск-Дальній Приморського краю Російської Федерації буде відповідати найкращим інтересам дитини позивача та відповідача, яка є інвалідом з дитинства. Також позивачем не надано суду доказів, що позивач може в повному обсязі забезпечити матеріально вимоги щодо забезпечення дитини у поїздці продуктами харчування, одягом, ліками, має можливість забезпечити своєчасне повернення дитини в Україну, а за місцем призначення поїздки дитині буде забезпечене місце проживання, харчування, надання, в разі необхідності медичної допомоги тощо. Також суд приймає до уваги, що дитина перебуває на вихованні у Кисляцькому НВК Гайсинського району Вінницької області. Фінансування перебування в інтернаті фінансується з державного бюджету, а в період канікул за рахунок матері. В судовому засіданні позивач визнала, що отримує лише аліменти та пенсію по інвалідності, інших доходів не має. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач, перебуваючи з дитиною за кордоном не буде забезпечена самостійними засобами для існування, гарантій забезпечення дитини іншими особами, які приймають на себе таку відповідальність, суду не надано. З огляду на досліджені докази та встановлені обставини, суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. Враховуючи, що в усіх діях та рішеннях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, з огляду на малолітній вік дитини, інвалідність дитини та матері, відсутність гарантій матеріального забезпеченн6я на період виїзду до РФ, складність проходження процедур, пов`язаних з режимом перетину кордону, дальність місце призначення, суд приходить до висновку про відмову у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, через відсутність гарантій забезпечення її прав та інтересів (відсутність гарантій сторони, що приймає позивача з дитиною, на забезпечення належними умовами проживання та матеріальним забезпеченням харчування, медичного обслуговування тощо). На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору покладаються на позивача, оскільки у задоволені її позову відмовлено. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 21 травня 2019 року. На підставі ст.ст. 7, 141, 154, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 12, 76-81, 258, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: dismissed