Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, вказавши, що вона являється власником будинку [ADDRESS] За даною адресою є зареєстрований її син [PERSON] та його донька [PERSON], яка фактично з 2013 року не проживає за даною адресою, що стверджується актом обстеження від 21.03.2016 року. Відповідач добровільно виписатись з квартири не бажає. [PERSON] не проживає на даній квартирі вже більш одного року і жодної домовленості між ними з цього питання між ними немає. Відповідач не бере участі в утриманні квартири у сплаті комунальних платежів, а тому всі витрати лежать на позивачці. В судове засідання позивачка та її представник прибули, однак подали заяву, що позов підтримують, просять справу слухати в їх відсутності , не заперечують відносно заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не прибула, однак була належним чином повідомлена про час та місце проведення судового розгляду. За таких обставин, судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи та ухвалення рішення. У відповідності до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним мають право на користування цим житлом, але втрачають таке право у разі відсутності без поважних причин понад 1 рік, якщо інші не встановлені домовленістю між ним та власником житла або закон. Аналогічно, втрата права на проживання в житлі, користування ним у зв'язку з тимчасовою відсутністю в ньому регламентується ст.71, 72 ЖК України, яка може бути застосована відповідно до ст. 8 ЦК України. Згідно ст. 7 ч.1 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, в тому числі на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. За ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного Кодексу України позивач як власник має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Зазначені права вказані і в ст.150 Житлового Кодексу України. Згідно оглянутої копії витягу з державного реєстру на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що [PERSON] належить квартира в [ADDRESS]. Так згідно копії договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Сокальського нотаріального округу [PERSON] 23.06.2015р., встановлено, що [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS]. Дана квартира належала дарувальнику [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного Кодексу України позивач як власник має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Зазначені права вказані і в ст.150 Житлового Кодексу України. За ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Та згідно акту про фактичне місце проживання від 21.03.2016р. виданого Сокальською міською радою та підписане депутатами міської ради та сусідами, відомо, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Проте [PERSON] більше трьох років не проживає за даною адресою, що дає можливим суду визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судові витрати також слід стягнути з відповідача. Згідно ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов»язаних з розглядом справи. До витрат , пов»язаних з розглядом судової справи , належать , в тому числі , і витрати на правову допомогу. Як вбачається з роз»ясень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих у п.п. 47, 48 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягнені витрат на правову допомогу слід враховувати , що особа , яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України від 05.07.2012 року « Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідно до договору ( ст.ст. 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу . Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справ». Підстави , межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини 3 статті 79, статтях 84, 88,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов»язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі ( наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі вищенаведеного слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по справі в сумі 551 гривня 20 коп. оплаченого судового збору та витрати на правову допомогу в сумі 1600 гривень (складання позовної заяви, представництво в суді ), оскільки дана сума підтверджена відповідною квитанцією та не суперечить розмірам визначеним законодавством.

Outcome: approved