Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] мотивуючи свої вимоги тим, що 10.08.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб від якого мають малолітнього сина [PERSON] [INFO]. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки різні погляди на шлюб, сім'ю, ведення спільного господарства. Шлюбно-сімейні відносини припинено, спільне господарство не ведеться, внаслідок чого збереження сім'ї неможливе. Позивач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнає, проти розірвання шлюбу не заперечу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що 10.08.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між сторонами було зареєстровано шлюб від якого мають малолітнього сина [PERSON] [INFO]. Спільне життя позивачки з відповідачем не склалося, оскільки різні погляди на шлюб, сім'ю, ведення спільного господарства. Шлюбно-сімейні відносини припинено, спільне господарство не ведеться, внаслідок чого збереження сім'ї неможливе. Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно положення частини 2 статті 36 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в порядку, передбаченому п.1 ч.2 ст. 49 та ч.4 ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову на будь-якій стадії судового процессу не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Outcome: approved