Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що 17.11.2010 р. вона була прийнята на посаду продавця відповідно до трудового договору, який був зареєстрований у Свердловському міському центрі зайнятості. Позивач була звільнена 24.03.2014 р. за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Розрахунок не був проведений належним чином, як того вимагає ст. 116 КЗпП України, а саме не було сплачено компенсацію за невикористану відпустку. [PERSON] зазначила, що її середньоденна заробітна плата становить 1270+1270=2540 грн. : 41 (кількість робочих днів в січні 21, лютому 20) = 61,95 грн. Сума середнього заробітку для розрахунку компенсації за невикористану відпустку складає 40,14 грн., у зв'язку із чим компенсація за 78 днів невикористаної відпустки становить 3130,92 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3130,92 грн. та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з дня звільнення по день постановлення рішення судом. У судовому засіданні позивач підтвердила обставини, викладені в позові, та наполягала на задоволенні позовних вимог. Додатково пояснила, що на протязі усього часу перебування у трудових відносинах з відповідачем вона заяв про надання відпустки не писала, з графіками відпусток ознайомлена не була та жодного разу не була у відпустці. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги наполягав на їх задоволенні з підстав зазначених у позові. У судовому засіданні відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала письмове заперечення проти позову, в якому зазначила, що позивачем не зазначено який саме розрахунок не був проведений, не визначені підстави щодо компенсації за невикористану відпустку. Суду не надано доказів того, що між позивачем та відповідачем був трудовий спір та позивач зверталася до відповідача з претензією щодо порушення умов трудового законодавства, або до правоохоронних органів. Крім цього, позивачем не надано доказів про притягнення відповідача до відповідальності за порушення трудового законодавства. Представник відповідача також заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримавши доводи викладені в запереченні на позов. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду надала показання, що вона перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] з 2010 року. Разом з нею на посаді продавця працювала [PERSON] Свідок зазначила, що вона та [PERSON] були звільнені в березні 2014 року та протягом усього періоду працевлаштування ані свідку ані позивачу відпустки жодного разу не надавалася, заяви про надання відпусток вони не писали. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, показання свідка, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 74 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Частиною 1 ст. 75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення договору. Згідно ч. 4 ст. 79 КЗпП України, черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливість їх відпочинку. Частиною 5 вказаної статті встановлено, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніше як за два тижні до встановленого графіком терміну. Відповідно до ст. 83 ч. 1 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З досліджених судом доказів встановлено, що 17.11.2010 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір, який був зареєстрований 17.11.2010 року за № 12121000873 Свердловським МРЦЗ. Пунктом 6 вказаного трудового договору передбачено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання - 24 календарні дні згідно графіку. 24.03.2014 року вказаний трудовий договір був розірваний на підставі ст. 38 КЗпП України та знятий з реєстрації. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] за період з січня 2013 року по листопад 2013 року нараховувалася заробітна плата 1160 грн. щомісяця, а з грудня 2013 року по лютий 2014 року нараховувалася заробітна плата 1270 грн. щомісяця. Відповідно до копій графіків щорічних і додаткових відпусток за період з 2011 року по 2013 рік, [PERSON] повинна бути надана відпустка у наступні періоди: за 2011 рік - з 17.10.2011 року по 09.11.2011 року, за 2012 - з 11.09.2012 року по 04.10.2012 року, за 2013 рік - з 08.12.2013 року по 31.12.2013 року. За 2014 рік період відпустки [PERSON] не визначений. Будь-які відомості, які б вказували на ознайомлення відповідачем позивача з даними графіками, у вказаних документах відсутні. Згідно копії наказу відповідача № 2/11 від 17.10.2011 року позивачу відповідачем надано щорічну відпустку за 2010-2011 рік строком 24 календарних дня з 17.10.2011 року по 09.11.2011 року; розпорядженням відповідача № 2/12 від 07.09.2012 року позивачу відповідачем надано щорічну відпустку строком 24 календарних дня з 11.09.2012 року по 04.10.2012 року; розпорядженням відповідача № 2/13 від 04.12.2013 року позивачу відповідачем надано щорічну відпустку строком 24 календарних дня з 08.12.2013 року по 31.12.2013 року. Записи про вказані накази відображені в копіях сторінок журналу наказів і розпоряджень відповідача які надані до матеріалів справи. Копії табелів обліку робочого часу за жовтень і листопад 2011 року містять відомості про перебування позивача у відпустці з 17.10.2011 року по 09.11.2011 року; за вересень і жовтень 2012 року містяться записи про перебування позивача у відпустці з 11.09.2012 року по 04.10.2012 року; за грудень 2013 року містяться записи про перебування позивача у відпустці з 08.12.2013 року по 31.12.2013 року. Згідно копій відомостей нарахування і виплати заробітної плати відповідача у жовтні 2011 року позивачу нарахована заробітна плата в сумі 958,72 грн., у серпні - вересні 2012 року позивачу нарахована заробітна плата в сумі 1665 грн., у листопаді - грудні 2013 року позивачу нарахована заробітна плата в сумі 1850 грн., за першу половину березня 2014 року позивачу нарахована заробітна плата в сумі 635 грн. Згідно копії відомості нарахування та сплати остаточного розрахунку та компенсації за невикористану відпустку від 24.03.2014 року позивачу нарахована сума 411,84 грн. Усі вищезазначені відомості мають підписи позивача, які нею не оспорювалися у судовому засіданні. Відповідно до копії заяви позивача від 24.03.2014 року вона просила звільнити її за власним бажанням. Оцінюючи досліджені судом докази, суд враховує положення ст. 79 КЗпП України якою передбачено обов'язок роботодавця доведення до відома усіх працівників черговості надання відпусток та письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніше як за два тижні до встановленого графіком терміну. З наданих суду доказів не вбачається, що положення ст. 79 КЗпП України були виконані відповідачем, оскільки досліджені судом докази не містять відомостей про доведення до відома позивача черговості надання відпусток, а також позивач не була письмово повідомлена про дату початку відпустки. Поряд із цим, суд критично відноситься до доказів наданих відповідачем, а саме графіків надання відпусток, наказів та розпоряджень відповідача про надання відпусток позивачу, табелів обліку робочого часу, оскільки дані документи складені особисто відповідачем та не доведені до відома позивача, на що вказує відсутність підписів про ознайомлення позивача з наказами про надання відпусток та графіками відпусток, а також відсутність заяв позивача про надання відпусток. Крім цього, оцінюючи надані суду відомості нарахування та виплати заробітної плати суд приходить до висновку, що дані докази підтверджують нарахування та виплату заробітної плати позивачу, але не підтверджують факт надання позивачу щорічної відпустки. Суд приймає до уваги відомість нарахування та сплати остаточного розрахунку та компенсації за невикористану відпустку від 24.03.2014 року, якою позивачу нарахована сума 411,84 грн., оскільки дана сума за відрахуванням обов'язкових зборів та платежів, була отримана позивачем і включає компенсацію за невикористану відпустку у 2014 році. Оскільки надані позивачем пояснення щодо ненадання відпустки, протягом усього часу перебування у трудових відносинах з відповідачем, узгоджуються з показаннями свідка [PERSON], а також пояснення позивача та свідка не спростовані доказами, наданими відповідачем, суд приймає до уваги доводи позивача щодо ненадання їй відпусток з 17.11.2010 року по день звільнення. При цьому доводи позивача в частині не сплати компенсації за невикористану відпустку за період з 17.11.2013 року по 24.03.2014 року судом не приймаються, оскільки за даний період компенсація сплачена відповідно до відомості від 24.03.2014 року, в якій мається підпис позивача про отримання даних коштів. Таким чином суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку за період роботи позивача з 17.11.2010 року по 17.11.2011 року - за 24 календарних дня, з 17.11.2011 року по 17.11.2012 року - за 24 календарних дня та з 17.11.2012 року по 17.11.2013 року - за 24 календарних дня невикористаної основної щорічної відпустки, а всього за 72 календарних дня невикористаної основної щорічної відпустки. При визначенні розміру компенсації за невикористану відпустку суд враховує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, відповідно до якого середньоденний заробіток для розрахунку компенсації за невикористану відпустку складає 40,14 грн., яка розрахована наступним чином: заробітна плата за 12 повних місяців перед звільненням (з лютого 2013 року по лютий 2014 року) дорівнює 14250 грн. поділена на 355 днів у році - 14250 грн./ 355 днів = 40,14 грн. Сума компенсації за невикористані 72 календарних дня основної щорічної відпустки дорівнює 2890,08 грн. (72 дня х 40,14 грн. = 2890,08 грн.). У зв'язку з не проведенням остаточного розрахунку та не виплатою у день звільнення у повному обсязі компенсації за невикористану відпустку суд вважає необхідним застосувати положення ст. 117 КЗпП України та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку. При обчисленні середньоденного заробітку суд враховує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, відповідно до якого середньоденний заробіток позивача складав 61,95 грн., який розрахований наступним чином: (1270 грн. - заробіток за січень 2014 року + 1270 грн. - заробіток за лютий 2014 року) / 41 день - кількість робочих днів у січні та лютому 2014 року = 61,95 грн. Сума середнього заробітку судом розраховується з дня не проведення остаточного розрахунку, тобто з 24.03.2014 року по день постановлення рішення, що складає 49 робочих днів. Середній заробіток за не проведення остаточного розрахунку при звільненні складає 3035,55 грн. (61,95 грн. х 49 днів = 3035,55 грн.). Крім цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача судового збору в сумі 243,60 грн. на користь держави. На підставі ст.ст. 74,75, 79, 83, 116, 117 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, куруючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

Outcome: partial