Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно їх доньки, яке мотивувала наступним. 17 липня 2010 року було зареєстровано шлюб між нею та відповідачем по справі, у якому народилася донька [PERSON] . Спільне подружнє життя з відповідачем не склалося, тому в вересні 2012 року вони припинили спільне проживання, а 19 березня 2014 року рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області шлюб між ними було розірвано. Причиною розпаду сім`ї вважає той факт, що відповідач не приділяв уваги сім`ї, вихованням доньки не займався, вів себе незрозуміло, постійно всім був незадоволений але в усьому звинувачував її батьків. Така поведінка відповідача негативно відображалася на її та на їх доньки моральному та фізичному здоров`ї. Таке ставлення до дитини, постійні нервування та непорозуміння призвели до того, що проживати разом вони не змогли. Після розпаду сім`ї відповідач жодного разу про дитину не згадав, не цікавиться її життям та здоров`ям, самоусунувся від прийняття участі у вихованні доньки, не проявляє щодо неї батьківського піклування та турботи, тобто фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач намагалася відновити сімейні стосунки, шукала зустрічі з відповідачем, нав`язувала йому дитину, але відповідач ухилявся від таких зустрічей і з вересня 2012 року жодного разу не бачився із донькою. Дитина не знає в обличчя свого батька. Просить суд ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його доньки [PERSON] , [INFO] . Після відкриття провадження у справі на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що факти, викладені у позов не відповідають дійсності та нічим не підтверджені. Його довіритель сплачує аліменти на утримання доньки згідно рішення суду, намагався зустрічатися з дитиною, але позивач та її батьки перешкоджали йому у таких зустрічах. Вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх спільної доньки порушує права дитини. На його думку, висновок органу опіки та піклування, доданий до позовної заяви, не може бути взятий до уваги, оскільки винесений формально. Також просить суд судові витрати покласти на позивача. Позивач [PERSON] направила на адресу суду відповідь на відзив, у якому вказала про те, що ніколи не створювала перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною, а навпаки, намагалася відновити сімейні стосунки, діючи в тому числі і в інтересах дитини. Аліменти дійсно сплачуються, але батьками відповідача. Вважає, що у своєму відзиві відповідач хоче перекласти відповідальність за своє ухилення від виконання батьківських обов`язків на неї. Запевняє, що ніколи не перешкоджала ні йому, ні його батькам спілкуватися з донькою, але вони самі не виявляють бажання і навіть не цікавляться як живе їх донька та онука. Відповідач нехтує інтересами дитини протягом восьми років, позбавивши її права зростати під опікою обох батьків. Вважає, що у поведінці відповідача наявні усі підстави, викладені у ст. 164 СК України, щодо можливості позбавити його батьківських прав відносно дитини. На її думку, доказів в підтвердження позовних вимог надано достатньо, натомість відповідач не надав жодного доказу про те, що вона перешкоджала йому спілкуватися з їх спільною дитиною. В подальшому від представника відповідача адвоката Кецкала В.В. надійшло заперечення на відзив, у якому зазначив, що наведені позивачем доводи у відповіді на відзив є надуманими та такими, що спростовуються змістом наданих самою ж позивачкою документів. Із рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами випливає, що причиною погіршення сімейних стосунків став саме конфлікт між батьками позивача та відповідачем, якого фактично вижили із квартири батьки позивача, яким і належала ця квартира і у якій позивач та відповідач проживали. Іншої причини розірвання шлюбу судом не було встановлено. Відповідач, у цій ситуації поставив інтереси сім`ї вище своїх, винайняв квартиру, щоб проживати тільки своєї сім`єю, запропонував позивачу переїхати і вона перевезла частину речей у цю квартиру. Тобто це підтверджує, що [PERSON] намагався врятувати сім`ю, уникнути конфліктів та створити комфортні умови для дружини і дитини. В подальшому, зрозумівши що сімейні стосунки не відновити, він виїхав із вказаної квартири і з того часу його контакти з дитиною стали проблематичними, донька залишилася проживати з матір`ю, а тому можливість бачитися з дитиною вже залежала не від нього, а виключно від колишньої дружини. Його довіритель надавав письмові пояснення органу опіки та піклування з приводу того, що йому перешкоджають у спілкуванні з дитиною, що також є підтвердженням, що батькові не байдуже життя доньки. Твердження позивача про те, що відповідач не бере участі в утриманні дитини, самою ж нею і спростовується, а саме вона вказує, що дійсно аліменти на утримання дитини по рішенню суду сплачуються, але не самим відповідачем, а його батьками. Позивачем не вказано від чого вона хоче уберегти дитину, позбавляючи відповідача батьківських прав і який саме позитив це принесе в майбутнє життя їх доньки. На його думку позовна заява є звичайною склокою між колишнім подружжям, спровокованою позивачем і є простим зведенням рахунків між колишньою дружиною та чоловіком, а інтереси дитини у вказаному спорі взагалі не враховуються. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та факти, викладені у позові, просить суд позов задовольнити. Пояснила, що перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбу, у якому у них народилася донька. Сімейні стосунки з відповідачем не склалися, відповідач почав проживати окремо і у 2014 році шлюб між ними було офіційно розірвано. Колишній чоловік, після розлучення взагалі не цікавився життям доньки, утриманням її, уникав зустрічей. Зв`язок з ним до 2014 року ще якийсь підтримувався, а в подальшому він взагалі зник із їх життя, через що вона не могла виїхати з дитиною за кордон на відпочинок, оскільки для цього потрібен дозвіл батька, який фактично уникав з ними зустрічі. Разом з тим, підтвердила, що аліменти на утримання дитини вона отримує згідно рішення суду і заборгованості по їх виплаті немає. Звернувшись до суду з цим позовом діє в інтересах дитини, а не у зв`язку із конфліктом та помстою, як це стверджує відповідач. На обґрунтування необхідності позбавлення позивача батьківських прав також вказує, що в такому разі вона уникне можливих перешкод з боку відповідача в отриманні згоди батька для виїзду дитини за кордон, дитина буде вільна в оформленні різного роду документів, зокрема щодо місця проживання тощо. Представник позивача адвокат Мельник О.Ф. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та надану до суду відповідь на відзив, пояснив, що його довіритель та відповідач по справі перебували у зареєстрованому шлюбу у якому у них народилася донька. Шлюб між ними було розірвано у 2014 році, дитина залишилася проживати разом з матір`ю і з того часу батько взагалі не цікавиться інтересами та життям дочки, не буває у закладах навчання, не спілкується з нею, дитина взагалі не знає як виглядає її батько. Відповідач проживає за кордоном, коли приїздить до України не намагається зустрітися з дитиною і взагалі не цікавиться умовами її життя та навчання, розвитку тощо. Тобто своєю поведінкою повністю підтверджує той факт, що він не виконує своїх батьківських обов`язків, а тому має бути позбавлений батьківських прав. Представник відповідача адвокат Кецкало В.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, позов вважає необґрунтованим та безпідставним. Зазначив, що відповідач дійсно тривалий час не спілкується із дочкою, але не за своїм бажанням, оскільки позивач та її батьки, перешкоджають йому у цьому. Вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів в підтвердження позовних вимог і ця ситуація склалася лише через виникнення між сторонами та батьками позивача неприязних стосунків і є якоюсь особистою помстою. Позивачем не надано підтвердження того, батько дитини [PERSON] дійсно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та підтвердження того, що в разі позбавлення його довірителя батьківських прав відносно їх неповнолітньої дитини, настануть якісь позитивні зміни для дитини, навпаки таким рішенням, на його думку, буде порушено права дитини. У відповідності до вимог чинного законодавства позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батьків, так і для дитини і при цьому має бути доведено винна поведінка батьків щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. У вказаному випадку відсутні докази того, що відповідач свідомо ухиляється від участі у вихованні та утриманні дитини, оскільки аліменти ним сплачуються і проти того, що аліменти на утримання дитини вона отримує, сама ж позивач і не заперечує. Відповідач намагався зберегти сім`ю, але позивач не погодилася на таке рішення, тому відповідач, діючи саме в інтересах дитини, щоб дитина не була свідком скандалів і сварок, що б негативно відобразилося на її моральному та фізичному здоров`ї, припинив спроби відновлення шлюбних стосунків. Надаючи пояснення працівникам органу опіки та піклування, відповідач зазначав, що він позбавлений можливості спілкуватися з дитиною, оскільки позивач та її батьки, перешкоджають йому у цьому, зазначив, що бере участь у вихованні та утриманні дитини, сплачує аліменти на її утримання. Одразу після припинення шлюбних стосунків, шукаючи зустрічей з дитиною, разом з батьками приходив в дитячий садок, але позивач по справі не дозволяла вихователю надавати можливість для спілкування дитини з ним, батьком дитини. Подарунки для дочки колишня дружина не приймала, оскільки говорила, що не знає як пояснити своїй мамі, звідки взялися ці речі. Тобто зрозуміло, що питання позбавлення батьківських прав його довірителя не стосується інтересів дитини, а є звичайною помстою, внаслідок розірвання шлюбу. У зв`язку із зазначеним просить суд відмовити у задоволенні позову та просить суд стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради Мороз В.П. в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки та піклування, пояснив, що зазначений висновок для суду носить рекомендаційний характер. Зазначив, що вирішуючи питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав батька відносно неповнолітньої дитини, необхідно перш за все виходити із інтересів дитини, тому у вирішення спору покладається на думку суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивача по справі. Коли її донька одружилася з відповідачем по справі, вони проживали всі разом. Конфлікту між нею та відповідачем не було, але дійсно були специфічні стосунки. З вересня 2012 року спільне проживання було припинено, відповідач почав проживати окремо, а її донька - позивач по справі разом з дитиною проживали у них до 2015 року. За весь цей час відповідач жодного разу не приходив до дитини, не цікавився її життям, хоча йому ніхто ніяких перешкод у цьому не чинив. Усі обставини цієї справи їй відомі зі слів дочки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є батьком позивача по справі. Після її одруження діти, сторони по справі, проживали з ними, але з вересня 2012 року їх шлюб носив лише формальний характер і відповідач почав проживати окремо, після чого він припинив цікавитися життям дитини, не приходив до дитини, а лише іноді телефонував, а після 2014 року взагалі зник із життя їх дочки та онуки. Вважає, що конфлікту між ними, батьками позивача та відповідачем не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з позивачем [PERSON] , яка проживає разом зі своєю донькою [PERSON] . Вона не бачила ніколи, щоб батько дитини приходив до дочки та зі слів [PERSON] знає, що взагалі не бере ніякої участі у вихованні, утриманні та у житті дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що тривалий час проживає в одному будинку з [PERSON] . Дочка [PERSON] проживає разом з нею, батька дитини вона ніколи не бачила. Зі слів [PERSON] їй відомо, що батько взагалі не спілкується із дитиною, не бере участі у її житті та утриманні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є батьком відповідача по справі. Його син та позивач перебували у шлюбі, у якому у них народилася донька, яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з матір`ю. І їх син, і вони з дружиною, намагалися підтримувати стосунки з онукою, бути учасниками її життя, але позивач та її батьки створювали їм у цьому перешкоди шляхом уникнення від їх зустрічей з онукою під різними приводами. Аліменти на утримання доньки відповідач сплачує, заборгованості по сплаті аліментів не має. Також син намагався зустрічатися з донькою, але позивач йому перешкоджала у цьому. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю відповідача, який одружившись з позивачем почав проживати разом з батьками дружини. У цьому шлюбі народилася їх онука, спілкуватися з якою вони позбавлені можливості, оскільки позивач та її батьки постійно перешкоджають їм у цьому. Син страждає від того, що його позбавляють можливості бачитися з дочкою, одразу після розлучення вони усі ходили до дитячого садка, але колишня дружина сина заборонила їм такі зустрічі, не дозволяла приймати від них подарунки та намагалася усіма можливими способами перешкоджати участі батька дитини у житті дівчинки. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є: батьком - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області. Згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 березня 2014 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] 17 липня 2010 року, було розірвано. Під час розгляду вказаної справи було встановлено, що сімейне життя у сторін по справі не склалося через домовленість про окреме проживання їх сім`ї від батьків [PERSON] та про участь кожного з них у сімейному житті [PERSON] та [PERSON] . На той час спору щодо визначення місця проживання дитини у сторін не виникало, дитина мала залишитися проживати разом з матір`ю - [PERSON] . Згідно довідки про склад сім`ї, виданої ОСББ «Старт-Умань-3», [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] . Разом з нею проживає донька [PERSON] , [INFO] . Інший співвласник [PERSON] у квартирі не проживає. Згідно п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що дочка [PERSON] проживає разом з матір`ю, умови її проживання є належними, що підтверджується актом обстеження місця проживання дитини. У відповідності до ч.4 ст. 19 СК України при розгляді спорів судом щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування та у відповідності до ч.5 цієї статті подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Згідно наданого суду висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради від 28.10.2019 року, було встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , а саме не бере належним чином участі у вихованні, навчанні й утриманні дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний і духовний розвиток. У вказаному висновку наявне посилання лише на те, що опитувалася неповнолітня [PERSON] , яка пояснила, що батько не підтримує з нею родинних стосунків та нічим не допомагає. Також вказано, що всі обов`язки щодо проживання, виховання, навчання та матеріального забезпечення малолітньої взяла на себе мати [PERSON] . Вказаний висновок суд не може взяти до уваги, оскільки він не підтверджений належними та допустимими доказами, на думку суду при його складанні не були належним чином враховані інтереси дитини, а також в судовому засіданні представником органу опіки та піклування зазначалося, що висновок щодо рекомендації вирішити питання про позбавлення батьківських прав батька дитини носить лише рекомендований характер. Відповідно до ч.1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді вказаної справи судом не встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Було встановлено, що відповідач намагався брати участь у житті дитини, з метою доведення вказаного факту, після відкриття провадження у цій справі, звертався до органу опіки та піклування із письмовими поясненнями, має бажання спілкуватися із дитиною, навіть в разі недомовленості із колишньою дружиною вимушений буде звернутися до відповідних установ з метою визначення часів для спілкування із дочкою, оскільки потребує такого спілкування, регулярно сплачує аліменти на утримання дочки, проти чого не заперечувала і позивач в ході розгляду справи. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього, а саме необізнаність, неможливість протистояти перешкодам у його участі у житті дитини та належного супроводу соціальних служб. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав, звернення до органу опіки та піклування, за правовою допомогою, свідчить про інтерес батька до дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відносно доньки [PERSON] не забезпечуватиме інтересів самої неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів їх дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до доньки батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне винне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Також суд не бере до уваги посилання позивача про необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав з метою уникнути можливих перешкод з боку відповідача в отриманні згоди батька для виїзду дитини за кордон, та надання дитині свободи в оформленні різного роду документів, зокрема щодо місця проживання, оскільки вказані обставини не доведені позивачем, не можуть бути підставами для задоволення позовних вимог та не стосуються предмету розгляду судом у даній справі. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які свідомо не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес ; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У зв`язку із зазначеним, суд вважає, що витрати відповідача, пов`язані із отриманням правової допомоги у розмірі 6000,00 грн., підтверджені квитанцією прибуткового касового ордеру від 22.01.2020 року, є обґрунтованими та пропорційними до предмета спору з урахуванням значення справи для сторін, а також співмірними з обсягом наданих адвокатом послуг, а тому підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Outcome: approved