Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що їй на праві власності належить квартира, розташована в [ADDRESS] . В квартирі крім неї з 25.04.1978 року зареєстрована, але не проживає [PERSON] , місце проживання та перебування її невідомі. Реєстрація [PERSON] в її квартирі заважає їй володіти та розпоряджатися своїм майном, крім того, відповідач не сплачує комунальні платежі. У зв`язку з цим, просить усунути перешкоди у користуванні нею квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] ; визнати [PERSON] , [INFO] , уродженку м.Гірник, Донецької області, такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала заяву про розгляд справи в її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча була завчасно, належним чином, повідомлена про дату, час і місце судового розгляду відповідно до ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на інтернет-порталі «Судова влада». Заяви про розгляд справи без її участі на адресу суду не подавала. Відповідно до ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно із ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступних висновків. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що згідно довідки КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» № 405 від 21.10.2019 року, квартира за адресою: [ADDRESS] числиться за [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Селидівської держнотконтори, виконуючою обов`язки державного нотаріуса Другої Селидівської держнотконтори 14.09.2016 за р.№ 417(арк. справи 9). З акту про не проживання № 360 від 06.11.2019 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] фактично з серпня 2014 року, за вищевказаною адресою не проживає та на даний час її місцезнаходження невідомо(арк. справи 8). Згідно довідки № 13 від 05.11.2019 року, виданої ОСББ «Світанок м.Гірник», [PERSON] , [INFO] дійсно проживає в [ADDRESS] та [PERSON] , [INFO] є її донькою(арк. справи 10). У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Частиною першої статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Долучені до матеріалів справи позивачем [PERSON] докази, а саме: довідка з БТІ, довідка про склад сім`ї та акт про не проживання не дають суду підстав для визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщення. Позивач в позовній заяві зазначила, що її дочка, яка є відповідачем у даній справі не проживає у даній квартирі з 2014 року. Однак, крім одного акту про непроживання № 360 від 06.11.2019 року, належних доказів позивач не надала. Клопотань про виклик свідків до суду та витребування доказів також не надала, хоча це є її процесуальним обов`язком. Суд також звертає увагу, що станом на 2014 рік дочка позивача була неповнолітньою, в обов`язки матері входило цікавитись її місцем перебування та проживання, а тому у суду виникають сумніви стосовно того, що мати дитини не знала на той час та не знає, де на даний час проживає дочка. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (Kryvitska and kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та у пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Суд створив всі необхідні умови сторонам для реалізації їхніх прав, передбачених як національним законодавством так і міжнародними стандартами. Так, суд неодноразово викликав позивача в судові засідання, але вона не з`являлась, надавши заяву, в якій просила розглянути справу в її відсутність, а тому справа розглядається на підставі наявних у ній доказів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки відповідач у спірному приміщенні зареєстрований у встановленому законом порядку, є членом сім`ї позивача, отже, у законний спосіб набула право користування житловим приміщенням. Крім того, позивачем не надано доказів того, що відповідач перешкоджає їй користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю, а також те, що відповідач не проживає у спірному житлову приміщенні без поважних причин, та втратив інтерес до спірного житла. Зазначений висновок узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 686/436/17 (провадження № 61-2797св19). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: dismissed