Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з названим позовом стверджуючи, що 27-го грудня 2002 року між нею та відповідачкою по справі було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS]. У ході укладеної угоди між ними були погоджені всі істотні умови, в тому числі і щодо ціни, яка становила 2500 євро. На виконання умов договору, 27.12.2002 року [PERSON] сплатила завдаток в розмірі 1270 євро та 1000 грн, а решту суми зобов'язувалася передати до кінця липня місяця 2005 року. Відповідачка [PERSON] зобов'язувалася після отримання залишку грошей у липні місяці 2005 року, переоформити квартиру на неї. В лютому місяці 2003 року в робочому кабінеті [PERSON] по вул. Леонтовича в м. Києві, [PERSON] передала в рахунок остаточного виконання умов договору в присутності [PERSON] решту суми в розмірі 1200 євро виконавши таким чином умови договору купівлі-продажу як покупця квартири. Після отримання коштів, [PERSON] як продавець квартири, також частково виконала умови договору купівлі-продажу передавши їй квартиру, наявні в неї ключі та правовстановлюючі документи. Однак в подальшому, [PERSON] посилаючись на зайнятість, своїх зобов'язань щодо переоформлення квартири на ім'я [PERSON] не виконує, що і змусило останню звернутися до суду із даною позовною заявою. Посилаючись на норми Цивільного кодексу 2004 року просила визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] дійсним та визнати за нею право власності на вказану квартиру. В судовому засіданні позивачка [PERSON] вимоги викладені в позовній заяві щодо визнання укладеним договору купівлі-продажу квартити та визнання за нею права власності на дану квартиру підтримала повністю. Представник позивачки адвокат [PERSON] уточнивши підстави позову, просив суд на підставі положень цивільного кодексу України 1963 року, оскільки правовідносини між сторонами носили свій правовий характер під час його дії, визнати угоду купівлі-продажу квартири [ADDRESS] дійсним та визнати за його довірителькою право власності на вказану квартиру. Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, представник відповідача [PERSON] суду пояснив, що відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Частина 2 ст. 227 ЦК Української РСР в редакції 1963 року встановлено, що договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Статтею 153 Цивільного кодексу Української РСР визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Вважає, що твердження позивачки про те, що розпискою від 27.12.2002 року погоджені всі істотні умови договору купівлі-продажу квартири між сторонами, є хибними. Окрім того вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] не відповідають передбаченим законом можливим способам захисту цивільних прав та інтересів передбачених ч.2 ст.16 ЦК України. Просить суд відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. Відповідач [PERSON] підтримуючи позицію свого представника просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні її позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 лютого 2002 року, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS]. . Зазначена квартира зареєстрована Баришівським районним бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON], про що записано в реєстрову книгу № 1 реєстровий № 298 від 06.02.2002 року. Відповідно до норми ст.41 ЦК України , угоди - це вольові і правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме: на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Закон ( ст.42 ЦК України ) допускає різні форми зовнішнього виразу волі: словами ( усно ), письмовим актом, поведінкою особи. Для того, щоб угода мала належну юридичну силу, вона повинна задовольняти ряд умов. До них належать: а) форма ; б) сторони; в) зміст угоди; г) відповідність внутрішньої волі і волевиявлення сторін. Угода, укладена з порушенням зазначених умов, визначається законодавством недійсною. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то відповідно до ст.48 ЦК України такий правочин є нікчемним. Судом встановлено, що 27 грудня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] за пропозицією останньої було досягнуто домовленості щодо купівлі - продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] шляхом складання [PERSON] розписки про часткове отримання нею від [PERSON] грошових коштів за квартиру. Відповідно до ст.224 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За статтею 227 ЦК України договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору ( ст.47 ЦК України ). Такий договір має бути зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої ради, місцевій держадміністрації. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ч.2 ст.47 ЦК України в ред.1963 року, ст.220 ЦК України в ред.2004 року ). Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Згідно з вимогами ст. 227 ЦК України, договір купівлі-продажу квартири підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Отже, до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу квартири юридично не є укладеним. За змістом ч.2 ст.220 ЦК України ( в ред.2004 року ) суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Саме на це звернув увагу Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». У зв'язку з цим, оскільки договір не був укладеним, суд не може визнати його дійсним на підставі ст. 220 ЦК. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснень, які стосувалися суто предмету спору та які могли бути покладені в основу прийнятого рішення суду не надали, а тому, суд не вважає за необхідне викладати їх в своєму рішенні.

Outcome: dismissed