Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, який в ході розгляду справи уточнила, і в якому остаточно просить поділити в рівних частинах майно, придбане у шлюбі з відповідачем, а саме: - комплект «Розклад» вартістю 3073,00 грн.; - сантехника, сифон, змішувач на загальну суму 5875,00 грн.; - комод вартістю 430 грн.; - принтер марки SAMSUNG вартістю 1500 грн., - телевізор марки SAMSUNG вартістю 6000 грн., - електрична духовка вартістю 1600 грн., - мультиварка марки FILIPS вартістю 1500 грн., - пральна машина вартістю 7000 грн., - соковижималка вартістю 1500 грн., - мікрохвильова піч вартістю 2000 грн., - установка вікон склопакетами (8 шт.) на суму 12678,81 грн.; - установка вікон склопакетами (3 шт.), на суму 7700 грн.. Всього на загальну суму 508856,80 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 25.12.1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням суду від 18.09.2014 року шлюб було розірвано. За час шлюбу подружжям було придбано майно, яке є предметом спору у даній справі. Все зазначене майно залишилося у відповідача, оскільки вони проживали у будинку батьків останнього. Оскільки меблі, побутова техніка, металопластикові вікна та сантехніка придбані за спільні кошти, позивач просить визнати вказане майно об'єктом права їх спільної власності, згідно ст.70 СК України. А оскільки витрати на установку вікон мають грошовий характер, а придбані за час шлюбу речі мають суттєву різницю в своїй вартості, прохала стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за 1/2 частину цього майна в розмірі 25423,40 грн. В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали уточнений позов, наполягали на його задоволенні в повному обсязі. Відповідач, представник відповідача в судовому засідання позов не визнавали, подали письмове заперечення, в якому зазначили, що вважають поданий позивачкою позов необгрунтованим, незаконним і таким, що не підлягає задоволенню, пояснюючи, що дійсно між позивачем та відповідачем 25.12.1999 року був укладений шлюб. Власного житла вони не мали, тому проживали в будинку батьків відповідача. Усі речі, які знаходяться в будинку батьків відповідача, були придбані останніми за їхні особисті кошти. Всі надані позивачкою товарні чеки є фіктивними та підробленими. Крім того, позивачка вже зверталась 15 листопада 2015 року до суду з аналогічним позовом, однак більшість перелічених на сьогодні речей, в поданому раніше позові не фігурували, а тому виникають сумніви у достовірності, наданих позивачем до свого нового позову, доказів. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 зазначеного кодексу наголошує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін, їх представників, допитавши заявлених ними свідків, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності і взаємозв'язку, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 25 грудня 1999 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Гуляйпільського району Запорізької області, про що видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 25.12.1999 та зроблено відповідний актовий запис за №105. Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2014 року їх шлюб розірвано. Також судом з'ясовано, що відповідач [PERSON] разом зі старшим сином [PERSON], [INFO], залишився проживати в будинку своїх батьків по [ADDRESS]. Позивач [PERSON] разом з малолітнім [PERSON], [INFO], виїхала з будинку за адресою: [ADDRESS], забравши свої речі, та переїхала проживати до своїх батьків за адресою: [ADDRESS]. Дані обставини підтверджені в судовому засіданні показами свідків та письмовими доказами. Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно роз'яснень п. п. 23, 24 Постанови №11 «Вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом». Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 вересня 2016 року у справі 6-801цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. В ході дослідження доказів у справі, суд прийшов до висновку, що частина майна, яке зазначене в позовній заяві та набуте в період шлюбу, є спільним майном подружжя та підлягає до поділу між сторонами. Визначаючи вартість майна, суд приймає до уваги вартість майна, вказану в позовній заяві, визначену позивачем, та зазначену в наданих доказах. Так, суд бере до уваги вартість комплекту «Розклад» в сумі 3073,00 грн., згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 45 від 14.09.2008 року, яку суд бере до уваги як належний та допустимий доказ. З приводу комоду в сумі 430 грн. суд зазначає, що позивачем як доказ його придбання надано аркуш паперу салону-магазину «Берегиня», що не має індивідуальних чи родових ознак, які б вказували на придбання конкретної речі з певним серійним номером та певними особами. Принтер марки SAMSUNG вартістю 1500 грн., телевізор марки SAMSUNG вартістю 6000 грн., електричну духовку вартістю 1600 грн., мультиварку марки FILIPS вартістю 1500 грн., пральну машину вартістю 7000 грн., соковижималку вартістю 1500 грн., мікрохвильова піч вартістю 2000 грн., як спільне майно суд до уваги не приймає, так як достовірних доказів їх наявності судом не встановлено. Також позивачем не доведено в судовому засіданні, той факт, що вказані речі знаходяться у володінні відповідача, хоч доведення позову є обов'язком позивача, відповідно до засад змагальності процесу, у відповідності до ст. 10 ЦПК України. Так, відповідач заперечив наявність у будинку зазначених речей, в матеріалах справи відсутні докази наявності даного майна у власності відповідача. Даний факт, також підтверджено і наданими в судовому засіданні поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], достовірність наданих позивачкою товарних чеків на придбання вказаних речей спростована письмовими поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] Допитані судом за клопотанням позивачки свідки [PERSON], [PERSON]. [PERSON] плуталися в своїх показах щодо існування вищезазначених речей, їх місця знаходження та їх індивідуальних ознак. Також дані свідки не змогли підтвердити суду наявність спірних речей в будинку відповідача на час розгляду справи в суді. Крім того, із досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи № 315/1242/15-ц вбачається, що позивачка вже зверталась 15 листопада 2015 року до суду з аналогічним позовом, однак вище зазначені речі, а саме: принтер марки SAMSUNG, телевізор марки SAMSUNG, електрична духовка, мультиварка марки FILIPS, пральна машина, соковижималка, мікрохвильова піч, в поданому раніше позові не фігурували, що також викликає сумніви у достовірності, наданих позивачем до свого нового позову, доказів. За змістом ст. ст. 70, 71 СК України поділу підлягає майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Даючи оцінку вищезазначеному, суд приходить до висновку про те, що позивач [PERSON] не надала суду достатніх належних та допустимих доказів стосовно існування на даний час в будинку відповідача спірного майна, а саме: комоду, принтеру марки SAMSUNG, телевізора марки SAMSUNG, електричної духовки, мультиварки марки FILIPS, пральної машини, соковижималки, мікрохвильової печі, яке вона просить виділити їй в порядку поділу сумісного майна подружжя, а її особисті пояснення, відповідно до положень ч.2 ст.57 ЦПК України, не є належними доказами, тому суд не може прийняти їх до уваги, які до того ж є непослідовними та суперечливими. Вищевикладені обставини свідчать про відсутність підстав для задоволення в цій частині позовних вимог [PERSON] за недоведеністю. Не підлягають задоволенню також і заявлені позивачем вимоги стосовно витрат, понесених на здійснення на ремонту будинку ( установка металопластикових вікон, сантехника, сифон, змішувач), оскільки вони не є майном у розумінні ст. 190 ЦК України, а лише способом збереження чи збільшення його цінності. За показаннями сторін, наданими в судовому засіданні, позивач і відповідач проживали разом з батьками відповідача в будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку; повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку і придомової території та проведенню ремонту. Суд зазначає, що будинок, в якому проживали сторони, не являється спільною сумісною власністю подружжя, а металопластикові конструкції (вікна), сантехніка, які відповідно до ст.187 ЦК України являються його складовою частиною, не є спільним майном сторін. Позивачка, як член сім'ї власника квартири, яка ( з її слів) брала участь у придбанні та установці металопластикових вікон, сантехніки при проведені ремонтних робіт в будинку, не набуває з цих підстав право власності ані на частку у будинку, ані на вікна, сантехніку, тощо, які використовувалися або замінювалися при проведені ремонту. Такий член сім'ї вправі вимагати відшкодування витрат на ремонт, якщо допомога в ньому не була безоплатною й розмір її перевищував обов'язок щодо участі у витратах на утримання квартири, її ремонт, покладений на нього ст.156 ЖК України. Таким чином позивачка не має права на компенсування половини коштів, вкладених в ремонт та благоустрій житлового будинку, в якому вона проживала як член сім'ї власника. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, а саме: комплекту «Розклад». Суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грошима. При цьому, відповідно до п. 22 зазначеної постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так позивачем надана квитанція до прибуткового касового ордеру № 45 від 14.09.2008року, в якій зазначена вартість спірного майна, компенсацію за яке позивач просить стягнути з відповідача, на підставі якої нею подана уточнена позовна заява (а.с. 9). За змістом ст. 4 ЦПК України суд не має право обирати спосіб захисту на власний розсуд. Таким чином, оскільки позивачем не ставилося питання про поділ спільно нажитого у шлюбі майна та визнання права власності на нього, а лише стягнення компенсації за майно, суд вирішуючи позовні вимоги про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини заявленого майна, не має права виходити за межі позовних вимог. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що спірне майно придбане подружжям під час шлюбу, суд вважає, що все майно, яке було нажите в спільному сімейному житті має бути розділено в рівних частинах між сторонами, а тому в порядку поділу майна подружжя необхідно стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію 1/2 частини вартості вказаного майна в розмірі 1535,50 грн. Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial