Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, інфляційних витрат та 3% річних в обґрунтування якого вказала, що 08.03.2013р., скориставшись довірою та дружніми стосунками позивача, використовуючи як підставу скрутне матеріальне становище [PERSON], відповідачі отримали від позивача, для використання кредитну картку ПАТ КБ «Приватбанк» з кредитним лімітом і в період з 08.03.2013 року по 28.10.2013 року разом використали кредитні кошти у розмірі ліміту 16000 грн. 08.11.2013 року відповідачі також скориставшись своїми з позивачем стосунками, своїм скрутним становищем відповідача, яка була вагітна і попереднім скрутним станови\-щем чоловіка, отримали від позивача для використання кредитну картку ПАТ «[PERSON] Аваль» з кредитним лімітом 49000 грн. і в той самий день використали його повністю. Загалом сума боргу перед банками за період з квітня 2014 року становить 90094,53 грн. 01.08.2014 року, на вимогу позивача, кредитні картки їй були повернуті у звязку з тим, що кошти від відповідачів повертались дуже повільно з пору\-шенням строків і нарахуванням підвищених відсотків у вигляді пені і саме в цю дату вона поставила вимогу перед відповідачами, про необхідність повернення су\-м зобовязань перед банками позивачу або на рахунки банків, відповідно до положень ст.530 ЦК України. Зазначена стаття передбачає строки виконання зобовязання 7 днів. За весь цей час відповідачами було повернуто на рахунки банків, а частину особисто позивачу загалом до квітня 2014 року у розмірі 24222,65 грн. Проте свої зобовязання відповідачі не виконали і до теперішнього часу та не повернули позивачу суму заборгованості за договорами та з квітня 2014 року, взагалі почали переховуватися. Позивач вважає, що датою з якої почалося порушення зобовязання відповідачів перед позивачем, потрібно вважати 08.08.2014 року. Позивач сама погасила кредитні зобовязання перед банками у звязку з чим спільними діями відповідачів їй було спричинено матеріальну шкоду у вигляді заборгованості і сплаті кредитних зобовязань з відсотками та неустойками. Разом, відповідачі зобовязані повернути позивачу спричинену матеріальну шкоду у вигляді витрачених і не повернутих кредитних зобовязань з відсотками та пенею у розмірі 65871,36 грн. Крім того, вважає, що у звязку з солідарною винною поведінкою відповідачів, яка виразилась у виникненні боргу перед банками за період з 08.03.2013 року по 01.08.2014 року, позивач має право на збільшення інфляційних витрат з 08.08.2014 року по 07.11.2016 року за 822 дні, в сумі 44002,07 грн. та 3 % річних за цей же період в сумі 4450,38 грн. Загальна сума заборгованості становить 114323,81 грн. (65871,36+44002,07+4450,38). Крім того вважає, що має право на відшкодування витрат, повязаних зі сплатою судового збору в сумі 1143,24 грн. та витрат здійснених нею на правову допомогу в сумі 4000 грн. Таким чином просила суд, стягнути з відповідачів солідарно, на свою користь, матеріальну шкоду в розмірі 65871,36 грн., а також стягнути з відповідачів суму інфляційних збільшень, яка на час розрахунку становить 44002,07 грн., суму 3 % річних у розмірі 4450,38 грн. та судові витрати, які на час розрахунку становлять 5143,24 грн. Сторони до судового засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у порядку, передбаченому ЦПК України. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні підтримала надані [PERSON] письмові заперечення, де зазначено, що вона повністю заперечує проти предявлених до неї позовних вимог щодо стягнення з неї боргу за договором позики, пені, відсотків та інфляційних сум, оскільки викладена у позовній заяві інформація не відповідає дійсності. Вона не укладала з позивачем договору позики, не отримувала від неї ані кредитної карти ані грошових коштів. Позивачем не надано суду письмового договору позики, розписки або іншого письмового документу, який би свідчив про передачу їй позивачем грошей. Тому вважає, що позивачем не доведено суду належними доказами наявність між нею та позивачем правовідносин позики, а тому позов є необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Справу просила розглянути без її участі. Судом встановлено, що згідно з виписками ПАТ КБ «Приватбанк» про перебіг коштів на рахунку/картці позивача [PERSON] (№ рахунку 4149605368104238) від 08.06.2016 року № КН0G-TP0C-4RVT-1JR0 за період з 01.04.2013 р. по 01.07.2015 р., (№ рахунку 5168742302686153) від 08.06.2016 року № К2AR-UE3V-9QPA-7J3C за період з 01.06.2015 р. по 07.06.2016 р., позивачем, а також сторонніми особами здійснювалося періодичне поповнення даних рахунків, видача готівкових коштів, списання відсотків банком та інші операції (а.с.16-21, 22-24). Відповідно до інформації від 12.06.2016 року про проведені операції у ПАТ КБ «Приватбанк» за грошовими переказами за 26.12.2014р. та за 03.02.2015р. [PERSON] на рахунок отримувача [PERSON] були перераховані кошти 1000 та 6500 російських карбованців відповідно (а.с.12, 13). За період часу з 08.03.2013 року по 09.03.2013 року з рахунку № 4149605368104238, який належить позивачу [PERSON] були видані кошти 4000 грн. та 800 грн. (а.с.14, 15). Згідно з виписками ПАТ «[PERSON] Аваль» про перебіг коштів на рахунку/картці позивача [PERSON] від 13.06.2016 року за період з 08.11.2013р. по 24.11.2016р., позивачем здійснювалося періодичне поповнення рахунку, видача готівкових коштів, зарахування коштів для погашення кредиту та інші операції (а.с.25-33). Згідно заочного рішення Димитровського міського суду Донецької області від 06.11.2015р., яке набрало чинності 30.11.2015р., шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], розірвано, стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] 15.11.2013р.н. у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття (а.с.54-55). Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За умовами ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом зазначеної норми, наявність у кредитора розписки або іншого письмового документу, свідчить про існування боргу. Згідно п.5 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації злочинів або правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року. Відповідно до абз.1 ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ч.3 ст.60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. При цьому суд враховує постанову ВСУ від 08.06.2016р. № 6-1103цс16. Жодних письмових доказів на підтвердження укладення договору позики суду не надано та не доведено факту передання позивачем відповідачам грошей чи банківських карток з грошима у борг. В судовому засіданні представником позивача [PERSON] було заявлено клопотання, згідно з яким представник зазначив, що на попередньому слуханні було встановлено, що інтереси відповідача [PERSON] в суді буде представляти її представник, особисто [PERSON] до суду зявлятися не збирається і особисто давати пояснення також відмовляється, лише через свого представника. Другий відповідач [PERSON] до суду не зявився, за інформацією отриманою від представника [PERSON], він знаходиться в іншій кра\-їні Російській Федерації, точне місце знаходження не встановлено, але це не підтверджена інформація і на підставі встановлених вже обставин можна зробити висновок, що він також не збирається бути присутнім на основному засіданні по слуханню цією справи і надати суду особисті пояснення. На підставі ст.159 ЦПК України, яка передбачає, що суд повинен під час розгляду справи безпосередньо дослідити докази по справі, а стосунки які склалися між позивачем та відповідачами стосовно спричиненої шкоди мають три\-валий термін, багато нюансів і крім банківських документів, доказами по справі мають бути досліджені саме пояснення відповідачів, як свідків по цій справі, відповідно до ст.62 ЦПК України, які після оцінки їх судом будуть покладені в наступні процесуальні дії з боку позивача, а саме особиста дача пояснень відповідачами надасть можливість використовувати їх в подальшому вирішенні питання про задоволення позову судом чи притягнення відповідачів до кримі\-нальної відповідальності за шахрайство. Все це залежить від особистого надан\-ня пояснень в суді відповідачами. Представник таких пояснень стосовно нюансів, які мають особистий ха\-рактер, не зможе надати і його пояснення не можуть вважатися доказом по справі, так як він не був учасником тривалих стосунків позивача і відповідачів. Тому просив ухвалою зобовязати відповідачів особисто надати пояснення у справі як свідків. Суд вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст.27 УПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право, а не зобовязані брати участь у судових засіданнях. Враховуючи те, що підтвердження укладення договору позики та факту передання позивачем відповідачам грошей чи банківських карток з грошима у борг є письмові докази, а позивачем зазначених доказів не надано, то не має необхідності зобовязувати відповідачів особисто зявитися до суду та надати пояснення. На підставі ст.ст.202, 205, 206-208, 1046, 1047 ЦК України,

Outcome: dismissed