Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до відповідача ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.07.2013 року між нею та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір споживчого кредитування №001-29123-020713. Одночасно між нею та страховою компанією ПрАТ «СК Дельта життя», що була акредитована у Банку, був укладений договір добровільного страхування на користь Банку, відповідно до якого Банк щомісячно, за її дорученням здійснював списання коштів з її рахунку, які складали сплату страхових платежів. Пунктом 3.11 Договору страхування передбачено, що загальний щомісячний страховий платіж за цим договором складає 150.00 грн. Перед укладанням договору вона була ознайомлена з наданими Банком умовами кредитування з якими була згодна, при цьому консультант Банку підтвердив, що списання коштів, які складали оплату страхових платежів буде здійснюватись з суми щомісячного обов»язкового платежу. На цій підставі, а також враховуючи, що в кредитному договорі відсутні істотні умови договору щодо того, що сума страхового платежу стягується окремо вона справедливо вважала, що списання коштів, які складають сплату страхових платежів буде здійснюватись з суми плати за обслуговування кредитного ліміту (3,5%). З метою з»ясування стану кредиту і подальших розрахунків нею з Банку було витребувано виписку з рахунку за договором, з якої вбачається, що Банком щомісячно здійснювалось списання страхового платежу згідно добровільного страхування 150.00 грн. і гасіння активу СКС кредитного рахунку на 150.00 грн. Звідки взялись ці 150.00 грн. на кредитному рахунку їй не зрозуміло, оскільки після зняття всієї суми кредиту на рахунку залишилось 0.0 грн. та судячи з наявних квитанцій, додаткових оплат в сумі 150.00 грн. вона не здійснювала, адже вимог до цього в умовах договору не існує. Банк щомісячно перераховував на її рахунок 150.00 грн. для сплати страхових внесків, а це є ні що інше на її думку, як збільшення ліміту кредитування. Вважає, що під час укладення договору вона була введена в оману відносно сплати страхових платежів, що спонукало її сплачувати кредит у більшій сумі, ніж вона очікувала. Вважає, що інформація про те, що списання коштів з її рахунку, які складали сплату страхових платежів буде здійснюватись з її рахунку є неточною, точна інформація повинна була бути надана таким чином: списання коштів здійснюється з рахунку за рахунок збільшення ліміту кредитування. Крім того, умову договору за п. 1.5 вважає такою, що повинна бути визнана судом недійсною, оскільки відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 11 ч. 4 абз. 3 передбачено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону є нікчемною (ст. 1 п. 17). Просила суд про визнання п. 1.5 Договору споживчого кредитування від 02.07.2013 року №001-29123-020713 щодо списання грошових коштів, які складають сплату страхових внесків недійсним. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позову в повному обсязі та просили суд про їх задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надавши суду свої письмові заперечення. Вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 02.07.2013 року між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір споживчого кредитування №001-29123-020713, відповідно до якого Банк відкрив позивачу поточний рахунок з використанням платіжної картки та встановив ліміт кредитної лінії в сумі 15 000.00 грн. строком на 364 календарні дні. Одночасно між позивачем та страховою компанією ПрАТ «СК Дельта життя», що була акредитована у Банку, був укладений договір добровільного страхування на користь Банку, відповідно до якого Банк щомісячно, за її дорученням здійснював списання коштів з її рахунку, які складали сплату страхових платежів. Пунктом 3.11 Договору страхування передбачено, що загальний щомісячний страховий платіж за цим договором складає 150.00 грн. В силу вимог ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як зазначила в судовому засіданні позивач, перед укладанням договору вона була ознайомлена з наданими Банком умовами кредитування з якими була згодна, при цьому консультант Банку підтвердив, що списання коштів, які складали оплату страхових платежів буде здійснюватись з суми щомісячного обов»язкового платежу. На цій підставі, а також враховуючи, що в кредитному договорі відсутні істотні умови договору щодо того, що сума страхового платежу стягується окремо вона справедливо вважала, що списання коштів, які складають сплату страхових платежів буде здійснюватись з суми плати за обслуговування кредитного ліміту (3,5%). З метою з»ясування стану кредиту і подальших розрахунків нею з Банку було витребувано виписку з рахунку за договором, з якої вбачається, що Банком щомісячно здійснювалось списання страхового платежу згідно добровільного страхування 150.00 грн. і гасіння активу СКС кредитного рахунку на 150.00 грн. Звідки взялись ці 150.00 грн. на кредитному рахунку їй не зрозуміло, оскільки після зняття всієї суми кредиту на рахунку залишилось 0.0 грн. та судячи з наявних квитанцій, додаткових оплат в сумі 150.00 грн. вона не здійснювала, адже вимог до цього в умовах договору не існує. Банк щомісячно перераховував на її рахунок 150.00 грн. для сплати страхових внесків, а це є ні що інше на її думку як збільшення ліміту кредитування. Вважає, що під час укладення договору вона була введена в оману відносно сплати страхових платежів, що спонукало її сплачувати кредит у більшій сумі, ніж вона очікувала. Відповідно до п. 3 п. 4 Договору Банку надано право, з огляду на кредитну історію позивача протягом дії кредитного договору на власний розсуд ініціювати зміну ліміту кредитної лінії в межах, визначених ч. 2 п. 2.3 Кредитного договору або з перевищенням таких меж, з повідомленням позивача про це у спосіб визначений Правилами. В зв»язку з чим списання Банком страхового платежу згідно договору добровільного страхування відбувалося за рахунок коштів, внесених позивачем для погашення заборгованості за кредитним договором без зміни розміру ліміту кредитної лінії, встановленого позивачу за кредитним договором. Зважаючи на викладене, вимоги позову щодо збільшення Банком розміру ліміту кредитної лінії позивачем не доведені в судовому засіданні. Щодо вимог позову про те, що умови кредитного договору, передбачені п. 1.5 є несправедливими, а також те, що кредитний договір було укладено позивачем під впливом обману, то в судовому засіданні було встановлено наступне. Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1)особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. В судовому засіданні позивач пояснила, що під час укладення договору вона була введена в оману працівниками Банку відносно суми страхових платежів, що спонукало її сплачувати кредит у більшій сумі, ніж вона очікувала. Під час укладення договору з огляду на умови, вона не могла усвідомлювати наслідки від його реалізації, якщо б на час підписання договору у «Тарифах на обслуговування» було вказано, що понад 3,5% плати за обслуговування кредиту, ще 1% страховий внесок, що має істотне значення для договору, вона б не укладала такий договір. Частиною 1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Пунктом 1 частини 2 даної статті передбачено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару. практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Часина 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Таким чином, аналізуючи все вище викладене, суд приходить до висновку, що при укладенні договору, Банком була надана інформація позивачу у двозначний спосіб, у договорі, а саме в додатку «Умови надання кредитної картки» зазначено, що мета кредиту - власні потреби, а у «правилах обслуговування фізичних осіб» п. 1.3.3.3 зазначено «Страховий платіж - сума грошових коштів, що є складовою частиною кредиту та надається Банком клієнту для оплати страхового платежу за Договором страхування в розмірі та на умовах, визначених Договором та цими Правилами». У визначенні Закону України «Про страхування» ст. 10 страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов»язаний внести страховику згідно з договором страхування. В своїй постанові від 11.03.2015 року №6-16цс15 ВСУ роз»яснив, що не мають юридичного значення і юридичних наслідків посилання в кредитному договорі на певні документи (внутрішні документи банку, наприклад положення про надання споживчих кредитів і.т.д.), які позичальник не підписував як додатки до договору. Такі документи не є частиною договору споживчого кредитування і не можуть застосовуватися судами при визнанні умов договору кредиту. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку про те, що при укладенні договору кредиту, позивачу не було роз»яснено працівниками Банку, що сума страхового внеску буде стягуватися окремо, інформація визначена в п. 1.5 Договору щодо вартості кредиту і його основних умов взагалі не була роз»яснена позивачу. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial