Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про витребування майна, визнання права власності, відшкодування шкоди, який в ході розгляду уточнила. В обґрунтування вимог зазначила, що вона є єдиною спадкоємицею за законом після смерті своєї матері [PERSON], померлої 28 січня 2010 року. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння № 67 по вул.. Січових Стрільців м. Кривого Рогу, яке матір отримала у спадщину за заповітом у 1987 р. Після смерті матері вона звернулася до нотаріуса з заявою пор прийняття спадщини, однак право власності на спадщину почала оформлювати в 2016 р. [PERSON] нотаріусом постановою від 24.02.2017 р. їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадкове майно зареєстровано за іншою особою, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру, за [PERSON] на підставі договору іпотеки, виданого приватним нотаріусом [PERSON] З наданих останнім матеріалів вбачається, що нотаріус [PERSON] 30.07.2016 р. посвідчив договір іпотеки з позикою грошей між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого позичальник [PERSON] прийняв у позикодавця [PERSON] у власність 123991 грн. на умовах строком повернення до 30.08.2016 р. З метою забезпечення виконання цього зобовязання іпотекодавець передав у власність належне йому майно: будинок № 67 по вул. Січових Стрільців (колишня 40-річчя Жовтня) м. Кривого Рогу. З тексту договору вбачається, що вказане домоволодіння належить [PERSON] на підставі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12.05.2008 р., яке зареєстроване в Державному реєстрі, однак викликає сумніви в своїй достовірності. Так, рішення суду підписане головою суду [PERSON], однак особа з такими даними ніколи не працювала в цьому суді. В тексті рішення зазначено, що [PERSON] мати позивача [PERSON], однак крім неї, у її матері дітей не було. Більше того, при винесенні рішення 12.05.2008 р. не було відомо, що [PERSON] помре 29.01.2010 р. Тому вказане рішення є підробленим, а отже право власності [PERSON] зареєстрував на підставі підробленого судового рішення, майно вибуло з її володіння поза її волею, а отже [PERSON] набув право власності з незаконних підстав та не будучи законним власником домоволодіння, не мав права розпоряджатися ним. Просить суд визнати недійсною реєстрацію за [PERSON] права власності на домоволодіння № 67 по вул. Січових Стрільців м. Кривого Рогу, яке складається з житлового будинку літ А-1, загальною площею 62,2 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м., літня кухня літ. Б, сарай літ.В, огорожа № 1-2, хвіртка № 3, замощення 1; визнати недійсним договір іпотеки № 1065 від 30.07.2016 р. посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] відповідно до якого [PERSON] набула права власності на будинок № 67 по вул.. Січових Стрільців в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, скасувавши реєстрацію права власності за [PERSON] на вказане домоволодіння; визнати за нею право власності на вищезазначене домоволодіння та стягнути з відповідачів на її користь 250000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги позову підтримали з підстав, викладених в уточненому позові, наполягали на задоволенні заявлених вимог в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином про час та місце слухання справи, відзивів не надали. Представник третьої особи приватного нотаріуса [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні при винесенні рішення покладався на розсуд суду. Треті особи державні реєстратори [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином про час та місце слухання справи, пояснень до позову не надали. Вислухавши доводи позивача та її представника, пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, [PERSON], згідно копії свідоцтва про народження серії І-АВ № 010877, є рідною донькою [PERSON] (а.с.8). 28 січня 2010 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КГ № 106084 (а.с.7). За життя [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 липня 1987 р. належало домоволодіння № 67 по вул. 40 років Жовтня, м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.9 копія свідоцтва). Зазначене також підтверджується копією довідки комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» № 147233 від 19.05.2016 р. (а.с.10). При зверненні [PERSON] до нотаріуса з заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 лютого 2017 р. державної нотаріуса Четвертої криворізької державної нотаріальної контори у звязку з тим, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно домоволодіння № 67 по вул. Січових Стрільців (колишня 40-річчя Жовтня) м. Кривого Рогу Дніпропетровської області зареєстровано за іншою особою (а.с. 12 копія постанови). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, 03.11.2016 р. державним реєстратором [PERSON]Ю, внесено запис про право власності на вказане домоволодіння за [PERSON] на підставі договору іпотеки від 30.07.2016 р., виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 13). На запит суду приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] надано копії документів, на підставі яких ним посвідчено зазначений договір іпотеки. Так, 30 липня 2016 року між [PERSON] як позичальником, іпотекодавцем та [PERSON] як позикодавцем, іпотекодержателем укладено договір про те, що позикодавець при укладенні цього договору передав у власність позичальнику строком до 30.08.2016 року включно, а позичальник прийняв від нього у власність на умовах строкового повернення, строком до 30.08.2016 р. включно грошові кошти в розмірі 123991,00 гривень та з метою забезпечення виконання цього зобовязання іпотекодавець передає в іпотеку іпотеко держателю належне йому на праві приватної власності нерухоме майно: житловий будинок літ А-1 загальною площею 62,2 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м. з господарчими будівлями і спорудами: літня кухня літ Б, сарай літ.В, огорожа № 1-2, хвіртка № 3, замощення І, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Січових Стрільців (40-річчя Жовтня), будинок під номером 67 (а.с. 42-44 копія договору). Згідно наданих матеріалів, право власності на вищезазначене домоволодіння 28 січня 2016 року було зареєстровано державним реєстратором Криворізького міського управління юстиції [PERSON] за [PERSON] на підставі рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 травня 2008 р. справа № 2-1102/2008 р. Згідно копії вказаного рішення, встановлено факт прийняття [PERSON], [INFO], спадщини після смерті батька [PERSON], [INFO], померлого 27.03.2006 р., та визнано за [PERSON], [INFO], в порядку спадкування за законом право власності на домоволодіння та господарські споруди, які розташовані по вул. 40-річчя Жовтня, буд 67 м. Кривий Ріг (а.с. 48 копія витягу, а.с. 49-50 копія рішення суду). Однак зазначене рішення цим судом не ухвалювалось. Так, судом за клопотанням представника позивача витребувано та оглянуто матеріали справи №2-1102/2008, в якій сторонами значаться: позивач - [PERSON], відповідач - Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради, предмет позову: встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно. Згідно оригіналу рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 травня 2008 р., що міститься в справі № 2-1102/2008, встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON], померлого 12.05.1995 р., та визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на домоволодіння та господарські споруди, які розташовані по вул. Достоєвського, буд. № 68 у м. Кривому Розі. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Так, за загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Такий правовий висновок Верховного Суду України, який відповідно до положень ст. 263 ЦПК України враховується колегією суддів, зроблено у справі № 6-95цс13. Зазначене підтверджується і розясненнями, викладеними в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до яких, норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Такий правовий висновок Верховного Суду України, який відповідно до положень ст. 263 ЦПК України враховується колегією суддів, зроблено у справі № 6-2233цс16. Аналогічна правова позиція викладена Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляд у цивільних і кримінальних справ у п. п. 21, 22, 26 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Проаналізувавши викладене, суд дійшов висновку про доведеність обставин того, що право власності на спірну квартиру, яке набуте [PERSON] на підставі використання завідомо підробленого документу - рішення суду, не надавало йому права її відчужувати, а відтак належна [PERSON] спірне домоволодіння вибуло з її володіння поза її волею на підставі іпотечного договору, який належить визнати недійсним. Враховуючи дану обставину, домоволодіння №67 по вул. Січових Стрільців в м.Кривому Розі підлягає витребуванню в добросовісного набувача [PERSON] на користь [PERSON] відповідно до статті 388 ЦК України, за якою це майно було зареєстроване на праві власності на підставі фактично недійсного іпотечного договору з огляду на незаконність набуття права власності іпотекодавця [PERSON] Крім того, задля повного та всебічного захисту прав та законних інтересів позивача, задоволенню також підлягають вимоги щодо визнання недійсною реєстрацію за [PERSON] права власності на домоволодіння № 67 по вул. Січових Стрільців м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та скасування реєстрації права власності за [PERSON] на домоволодіння №67 по вул. Січових Стрільців м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На запит суду Четвертою криворізькою державною нотаріальною конторою надано матеріали спадкової справи, заведеної після смерті 28 січня 2010 року [PERSON], з якої вбачається, що після смерті останньої до приватного нотаріуса [PERSON] з заявою про прийняття спадщини звернулася 27 липня 2010 року дочка померлої [PERSON], в звязку з чим була заведена спадкова справа № 567/2010. Інші особи з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті 28 січня 2010 року [PERSON], до нотаріуса не зверталися. Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, то право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців. Враховуючи наведене, а також те, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON], що позбавляє позивачку можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, суд дійшов висновку, що її права на спадкування, витребування і повернення спадкового нерухомого майна підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на майно спадкодавця, та витребування вказаного нерухомого майна у останнього набувача [PERSON] за правилами ст. 388 ЦК України. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідачами не надано як відзиву на позов, так і належних та допустимих доказів як підстав заперечень проти вимог позову, тому суд враховуючи надані письмові докази вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За таких обставин суд приходить до висновку, що зважаючи на те, що судом встановлено винність дій лише відповідача [PERSON], оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем, вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково з урахуванням принципів розумності та співмірності, та з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в розмірі 10\~000 гривень. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 960,00 грн., сплаченого нею при подачі позову (а.с.1,2), тому суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачці понесені витрати, стягнувши їх з відповідачів на користь позивача. Разом з тим, позивачем 11 вересня 2017 р. подано уточнений позов, в якій зазначено 2 вимоги немайнового характеру та 2 вимоги майнового характеру (загальний розмір судового збору складає 2560,00 грн.), та подана заява про звільнення від сплати судового збору, яка судом задоволена. Тобто позивач повинна була доплатити за уточненим позовом суму судового збору в розмірі 1600,00 грн. Оскільки вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди задоволені частково, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути на користь держави з відповідача [PERSON] судовий збір в сумі 1440,00 грн. та з [PERSON] в сумі 160,00 грн., пропорційно до розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial