Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Городищенська районна державна адміністрація (орган опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 07.08.2004р. між сторонами було укладено шлюб. [INFO] у них народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №805. 24.10.2006р. шлюб між сторонами розірвано, актовий запис №554 і вони фактично не проживають разом з 14.10.2005р. Дитина проживає із позивачем. За весь цей час відповідач не піклується про життя та здоров`я сина, не цікавиться його навчанням, не дбає про його фізичний та моральний розвиток, не виявляє бажання спілкуватися з сином, не забезпечує його необхідним харчуванням, не здійснює його медичний догляд, лікування, тобто не виконує обов`язки по вихованню дитини. На даний час дитина повністю перебуває на утриманні позивача, а відповідач свідомо не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні сина, хоча є працездатною особою; не сплачує аліментів, внаслідок чого утворилася заборгованість станом на 01.03.2018р. у розмірі 84934грн. 10коп. Крім того, за рішенням суду від 03.12.2007р. відповідач виписав позивача з дитиною із своєї квартири. Всі питання, пов`язані із вихованням сина вирішує сама позивач. Орган опіки та піклування у своєму висновку зазначив про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини. Отже, просить суд, - позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно його сина [PERSON] , [INFO] . Також просила стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 11.05.2018р. цивільна справа направлена до Придніпровського районного суду м. Черкаси за підсудністю. Ухвалою суду від 18.06.2018р. справа прийнята до провадження та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.10.2018р. закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що наведені позивачем обставини не дають підстав для задоволення позову. Вважає, що спільне життя сторін відбулось з-за втручання матері позивача у їхнє життя. Підтвердив факт свого батьківства щодо сина [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що дійсно не спілкувався із сином, але цього спілкування не було лише внаслідок агресивних дій по відношенню до відповідача та його близьких з боку позивача та її відмовою у наданні йому можливостей спілкуватися із сином. Вказує, що відповідач разом із своїми батьками, коли вони ще були живі, приїздив за місцем проживання позивача для спілкування із сином, але вона фізично разом із своєю мамою не допускали його до дитини. Протягом часу з 2008 по 2013 роки відповідач перебував за межами України на заробітках, а тому не мав можливості спілкуватися із сином. Заперечує факт того, що він матеріально не утримував сина, оскільки працював за кордоном, щоб утримувати сина. Протягом часу з 22 по 23.11.2018р. він перерахував позивачу 120400грн., як заборгованість по аліментах. На даний час він працює та має доходи, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання. Має намір спілкуватися із сином, брати активну участь у його житті, навчанні та вихованні. Вважає висновок органу опіки та піклування від 14.03.2018р. таким, що не було зібрано матеріалів та не були вони досліджені, а тому вважати його належним доказом неможливо. Відповідач вважає, що позивачем не обгрунтовано, в чому полягає злісне небажання з боку відповідача виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, раніше до нього не застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини. Отже, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Позивачем подано відповідь на відзив, за яким просить задовольнити позовні вимоги. Крім того, вважає, що доводи відповідача є необгрунтованими, надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив. Зазначив, що жодних погроз позивачу він не чинив, підстав для позбавлення його батьківських прав щодо сина, немає. В судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з врахування пояснень, викладених у заявах. В судовому засіданні відповідач та його представники просили відмовити у задоволенні позову, який є необгрунтованим та недоведеним належними доказами. В судовому засіданні представник третьої особи просив задовольнити позовні вимоги та позбавити відповідача батьківських прав щодо дитини, враховуючи висновки органу опіки та піклування. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] показали, що позивач - це їхня дочка, яка разом із сином [PERSON] проживає поруч із ними. Також дочка має чоловіка та ще одну малолітню дитину. Батько дитини - відповідач по справі, [PERSON] вперше побачив у листопаді 2018р. у приміщенні суду. 13 років він сина свого не бачив, не цікавився ним, аліменти не регулярно сплачував, а тому фактично він не є його батьком. Батько ніколи не приїздив до сина, а [PERSON] завжди запитував, чому у нього немає батька. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показали, що вони сусіди позивача, яка проживає із сином [PERSON] . Вони ніколи не бачили батька дитини. 15.08.2019р. до сусідів приїхав батько [PERSON] , який не хоче з ним спілкуватись. Позивач із [PERSON] поспілкувались із батьком дитини. При цьому, матір дитини стояла поруч із хлопчиком. [PERSON] теж стояв і мовчав. В судовому засіданні свідки [PERSON] , яка з 2012р. проживає разом із відповідачем [PERSON] та [PERSON] - брат відповідача показали, що [PERSON] хоче спілкуватися та приймати участь у вихованні свого сина [PERSON] , який проживає в м.Городище разом із матір`ю. 15.08.2019р. вони разом приїздили до [PERSON] , щоб поздоровити його із днем народження, що був 10.08., але мати дитини - позивач, не дала можливості із ним поспілкуватись. При цьому, відповідач не міг 10.08. приїхати до хлопчика, оскільки працював. [PERSON] відмовився отримати від батька подарунок. Один на один батько із сином не могли поспілкуватись, оскільки поруч була матір дитини. Відповідач тривалий час перебував за кордоном на заробітках - з 2008 по 2014р. та з листопада 2017 по літо 2018р. В судовому засіданні [PERSON] за участю педагога надав пояснення по суті справи, зокрема, - зазначив, що йому 14 років, він проживає із мамою, бабусею, дідом, сестрою та татом (батьком сестрички). Саме цього чоловіка він називає татом. [PERSON] він вперше побачив у листопаді 2018р. в приміщенні суду і йому баба повідомила, що це його батько. У нього не виникло бажання говорити із батьком, вони лише привітались, але не спілкувались. Просив позбавити батька батьківських прав, оскільки він не цікався його життям і не допомагав йому. Зазначив, що батько приїхав до нього 15.08.2019р. поздоровити із днем народження, але на його день народження [INFO] він не приїхав, повідомивши, що був на роботі. Також батько у вересні приїздив до школи, щоб із ним поспілкуватись, але він відмовився. Педагог [PERSON] під час розгляду справи підтвердила факт того, що [PERSON] в судовому засіданні був відвертий, сам давав відповіді на запитання, тиску на хлопчика не було. Заслухавши пояснення учасників справи - сторін, їхніх представників, представника третьої особи, показання свідків, пояснення дитини, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що шлюб між сторонами по справі розірваний, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 24.10.2006р., актовий запис №554. Батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження, актовий запис №805 від 23.08.2005р. [PERSON] та її син [PERSON] проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , відповідно до довідки виконкому Городищенської міської ради від 14.03.2018р. №918. Станом на 01.03.2018р. у боржника [PERSON] малася заборгованість по аліментах на утримання [PERSON] , 2005р. народження у розмірі 84934грн. 10коп., про що свідчить довідка-розрахунок заборгованості по аліментах від 02.03.2018р. №6936/14.3-32, яка видана Придніпровським відділом ДВС ГТУЮ у Черкаській області. Між тим, станом на 30.11.2018р. заборгованість по аліментах відсутня, що підтверджується розрахунком заборгованості від 28.11.2018р. №36005, що видана Придніпровським відділом ДВС, відповідними квитанціями від 22 та 23.11.2018р. та листом від 29.12.2018р. №40567. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, - [PERSON] , 2005р. народження проживає на повному утриманні своєї матері [PERSON] , проживає із нею. Відповідно до характеристик опорно-навчального закладу Городищенська ЗОСШ І-ІІІ ступенів №3 Городищенської райради Черкаської області від 22.11.2017р., Городищенської дитячої школи мистецтв від 16.11.2017р., [PERSON] , 2005р. народження характеризується позитивно, батько навчанням дитини не цікавиться. За місцем роботи та місцем проживання позивача та відповідача, вони характерузуються позитивно, про що свідчать характеристики від 17.11.2017р., що видана КЗ «Городищенське РТМО» та від 23.11.2018р., що видана КСН «Комітет мікрорайону «Припортовий», від 28.11.2018р., що видана магазином «Продукти-288». Крім того, судом встановлено, що [PERSON] звертався до Городищенської районної державної адміністрації (органу опіки та піклування) та Служби у справах дітей Черкаської міської ради щодо встановлення його участі у вихованні малолітнього сина [PERSON] , 2005р. народження, на що йому надані роз`яснення норм чинного законодавства, про що свідчать листи від 02.07.2019р. №01-01-24/2101 та від 27.06.2019р. №2139/30-02-48. Відповідно до висновку від 19.11.2019р. №641/01-01-24, що наданий органом опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації, на виконання ухвали суду, постановленої по даній справі, є доцільним, виключно в інтересах неповнолітнього [PERSON] , 2005р. народження, позбавити батьківських прав [PERSON] по причині неналежного виконання ним батьківських обов`язків. При цьому, як зазначено, були заслухані батьки, врахована думка дитини, досліджувались обставини, умови проживання дитини. Як зазначено у Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 передбачає, що кожна дитина має права на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Україною 27.02.1991, дата набуття чинності для України 27.09.1991): «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту для даних правовідносин визначені Сімейним Кодексом України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За положеннями ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Статтею 164 СК України визначені підстави позбавлення батьківських прав, в т.ч. - п. 2 ч. 1 (у редакції на час спірних правовідносин), зокрема, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Слід зазначити, що з 18.03.2020 діє редакція п.2 ч.1 ст. 164 СК України, за якою передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них (ч. 3 ст. 164 СК України). Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», - ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. За результатами розгляду справи, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо виконання ним своїх батьківських обов`язків. Дійсно, встановлено факт, що він протягом певного часу не цікавився життям сина, не брав участі у його вихованні та спілкуванні, на виконання судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дитини сплачував аліментні платежі, починаючи з 2005 року не в повному обсязі і періодично. Ці обставини не заперечуються і самим відповідачем під час судового засідання. Між тим, на час розгляду справи відповідачем заборгованість по аліментах погашена, він позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, протягом певного часу перебував за кордоном на заробітках. При цьому, слід зазначити, що встановленими є обставини про те, що батько проживає на значній відстані від місця проживання дитини, що також, як на думку суду, свідчить про неможливість в повній мірі брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Крім того, враховуючи доводи позивача (вказує, що відповідач після народження дитини вигнав їх на «вулицю», вдома створив неможливі умови для проживання, внаслідок чого вона із сином переїхали проживати до своїх батьків в м. Городище; бив її та погрожував, пропонував «кинути десь сина»; 22.11.2018р. погрожував їй та сину, щоб вона відмовилась від аліментів, про що вона повідомила до органів поліції), а також аргументи відповідача (вказує, що між сторонами була сім`я, але втрутилась мати позивача і їхнє спільне життя погіршилось, внаслідок чого дружина за своїм рішенням переїхала із сином жити до своїх батьків; він не спілкувався із дитиною, оскільки позивач агресивно настроювала сина проти батька; будучи в приміщенні суду у грудні 2018р., позивач та її матір не дали йому можливості поспілкуватися із сином; заперечує факт з його боку погроз щодо позивача та дитини), судом встановлено, що між батьками дитини склалися неприязні, конфліктні стосунки. Відповідно, за встановленими обставинами по справі, формування відношення дитини до батька відбувається фактично під впливом матері, яка негативно відноситься до відповідача. При цьому, підтверджуючих доказів про те, що мали місце випадки здійснення ним щодо неї чи сина погроз, фізичного насильства, не має. Крім того, посилання позивача, як на підтвердження обставин про те, що відповідач «вигнав її із сином на вулицю», - на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2007р. про визнання її та сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартири, яка належить на праві власності відповідачу, є безпідставними, оскільки ним лише встановлено факт, що [PERSON] та [PERSON] у грудні 2005р. вибули за місцем проживання її батьків до с. Вільшана, Городищенського району; [PERSON] не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла, її речей у квартирі немає і [PERSON] не чинить перешкод у користуванні житлом. Інформації про те, що [PERSON] скористалася правом оскарження цього судового рішення немає. Суд вважає, що неактивна участь батька в житті сина також спричинена тривалим конфліктом між самими сторонами. Слід також зауважити, що й сама матір дитини, яка як зазначила, була обізнана при спілкуванні із сином про те, що він має образу на свого батька з-за того, що він з ним не спілкується, - протягом тривалого часу не вчинила жодних активних дій задля того, щоб привернути увагу батька до життя дитини чи дитини до батька, задля створення умов, налагоджування відносин між сином та його батьком. Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом. Так, відповідач зазначив, що він має намір спілкуватися із сином, брати активну участь у його житті, навчанні та вихованні. Сторони визнали ті обставини, що батько почав приїздити до сина, намагатися із ним спілкуватися, цікавитися його навчальними успіхами, спілкуватися із вчителем та психологом стосовно його життя, розвитку тощо. Відповідно, ці обставини свідчать про те, що змінилося ставлення батька до виховання дитини, він усвідомив значення дитини у своєму житті. Крім того, відповідач звертався до органів опіки та піклування щодо вирішення питання про встановлення способу та порядку його участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, на даний час ним поданий до суду позов про усунення перешкод у спілкуванні із сином. Також судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про те, що своєю поведінкою, діями він буде негативно впливати на дитину. Суд вважає, що обставини, які наведені позивачем, не є тими, що дають підстави для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно їхньої дитини, необхідність застосування крайнього заходу за обставинами цієї справи не доведено. Що стосується висновків органів опіки та піклування, що надані до суду, то слід зазначити наступне. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дитини не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити. Так, висновок від 14.03.2018р. №149/01-01-24 судом не береться до уваги, оскільки до висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав орган опіки та піклування дійшов без врахування думки батька дитини. На виконання ухвали суду від 08.10.2019р., що занесена до протоколу судового засідання, органом опіки та піклування надано новий аналогічний висновок від 19.11.2019р. №641/01-01-24. Зокрема, зазначено, що [PERSON] почав проявляти інтерес до сина, сплатив заборгованість по аліментах, звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з сином. Також була врахована думка дитини, який вказав, що не бажає спілкуватися з батьком. При цьому, обставин, які б свідчили про те, що органом опіки та піклування в межах здійснення відповідної перевірки, були встановлені будь-які обставини про те, що батько зловживає своїми правами на спілкування з дитиною, негативно впливає на його розвиток, психологічний, фізичний стан тощо, немає. Отже, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батька батьківських прав щодо дитини є передчасним, не достатньо обґрунтованим, без встановлених виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування [PERSON] своїми обов`язками і є таким, що не виправдовує прийняте рішення задля забезпечення захисту прав та інтересів дитини, а тому суд відступає від його висновків, які носять рекомендаційний характер. Відповідно до ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Як зазначалось вище, судом при вирішенні спору була заслухана думка [PERSON] , 2005р. народження з приводу позбавлення батьківських прав його батька. Зокрема, він зазначив, що бажає, щоб [PERSON] було позбавлено батьківських прав щодо нього; він має образу на батька, який тривалий час з ним не спілкувався. Між тим, враховуючи вік та розвиток дитини, емоційний стан дитини, який обумовлений не присутністю батька в її житті, вплив матері на формування відношення дитини до батька [PERSON] , бажання останнього брати участь у вихованні та спілкуванні із сином, суд бере до уваги думку дитини, але вважає, що спілкування дитини з батьком є таким, що відповідає її інтересам. Приймаючи таке рішення, суд вважає, що воно є справедливим, таким, що постановлене виключно в інтересах дитини. При вирішенні спору судом враховувалася практика Верховного Суду (постанова від 09.11.2020р. справа №753/9433/17; постанова від 23.04.2020р. справа №420/1075/17; постанова від 06.05.2020р. справа №753/2025/19; від 16.01.2019р. справа №465/3694/14). Оскільки відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то відповідно, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат. На підставі викладеногго та

Outcome: dismissed