Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що понад девять років працювала менеджером на підприємстві «Орхідея-Суми», при цьому з 01.08.2006 р. по 08.04.2011 р. - без оформлення трудових відносин, а 8.04.2011 р. офіційно працевлаштована в ПП «Орхідея-Суми» на безстрокових умовах з мінімальною заробітною платою на картку та неофіційною доплатою «в конверті». Також мотивує позов тим, що 01.02.2015 р. була звільнена з роботи за згодою сторін і знову принята на ту посаду 02.02.2015 р. за строковим трудовим договором, термін дії якого до 31.01.2016 р., із зарплатою 4000 грн., а в липні 2015 року керівництвом ПП «Орхідея-Суми» було прийнято рішення про її звільнення і в жовтні 2015 року на її посаду був прийнятий новий працівник [PERSON], якій в присутності супервайзера вона передала частину території Кролевець та Путивль, а 04.01.2016 р. мала здавати частину території Глухів, та в ході передачі території зясувалося, що гроші, які вона передавала в касу компанії 30.12.2015 р., не дійшли в повному обсязі, а саме, пропали 54000 грн. Крім того, посилається на те, шо 11.01.2016 р. ПП «Орхідея-Суми» звернулося в міліцію із заявою, про те, що вона вкрала у них 200000 грн. і щодо неї було порушено кримінальну справу, а 11.03.2016 р. їй предявили підозру в розкраданні, але винною у зникненні грошей вона себе не визнає. Також позивачка посилається на те, що 15 березня 2016 року під час ознайомлення з матеріалами кримінальної справи побачила наказ про своє звільнення, а до цього вважала себе відстороненою від роботи, бо з наказом про звільнення її не знайомили, трудову книжку не видали, розрахунок по зарплаті не провели. Вважає, що оскільки є одинокою матірю (має доньку віком 11 років), то звільнення з ініціативи роботодавця є незаконним. До того ж, ПП «Орхідея-Суми» має перед нею заборгованість по зарплаті, яка складається з компенсації за невикористані 24 дні щорічної відпустки за 2015 рік у сумі 3245,07 грн.; компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за 2011 2016 роки, по 10 днів як одинокої матері в сумі 8112,67 грн.; недоплати за зарплатою за вересень-грудень 2015 року, бо їй платили на 1000 грн. менше суми, зазначеної в трудовому договорі в сумі 4000 грн., недоплата складає 15357,74 грн. Оскільки ці суми не були виплачені їй в день розрахунку і не виплачені й до цього дня, то їй має бути виплачена і середня зарплата за весь час затримки до дня фактичного розрахунку, що становить близько 12000 грн. Крім того, мотивує позов тим, що відповідач не надає довідку про її доходи, що унеможливлює отримання нею грошової виплати як матері одиначки. Втрата роботи, необхідність звертатися в суд про захист своїх прав, неможливість отримання нею на протязі трьох місяців грошової допомоги як одинокої матері з вини роботодавця суттєво погіршило забезпечення її сімї, спричинило страждання і завдало їй значної моральної шкоди, тому просить суд визнати незаконним припинення трудового договору і поновити її на роботу на посаду менеджера в ПП «Орхідея-Суми», стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 15357,74 грн. та оплату за час вимушеного прогулу з 05.01.2016 р. по день поновлення на роботі, встановити та оформити трудові відносини між нею та ПП «Орхідея-Суми» у період з 01.08.2006 р. по 08.04.2011 р., стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за цей період (57 місяців) в сумі 149095 грн., а також 10000 грн. заподіяної моральної шкоди. В подальшому позивачка змінила позовні вимоги та остаточно просила суд встановити та оформити трудові відносини між нею та ПП «Орхідея-Суми» у період з 01.08.2006 р. по 08.04.2011 р.; визнати незаконним припинення трудового договору і поновити її на роботу на посаду менеджера в ПП «Орхідея-Суми»; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки та вимушеного прогулу з 05 січня 2016 року по день поновлення на роботі, тобто, до 01.06.2016 р.; 4000 грн. заборгованості по заробітній платі, 18727,46 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 14523,11 грн. грошової компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки та 18595,01 грн. грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, а також 10000 грн. заподіяної моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала ці позовні вимоги, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, подавши письмові заперечення, які підтримала і в суді, посилаючись на те, що дійсно з 08.04.2011 р. [PERSON] була прийнята на роботу в ПП «Орхідея-Суми» на посаду менеджера і 01.08.2013 р. з нею було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а потім в січні 2015 року її було звільнено, а 02.02.2015 р. укладено строковий трудовий договір на період до 31.01.2016 р. та договір про повну матеріальну відповідальність. Також заперечення мотивовані тим, що працюючи менеджером, позивачка привласнила отримані від покупців кошти і не внесла їх в касу підприємства, чим заподіяла ПП «Орхідея-Суми» майнову шкоду на загальну суму 55094,61 грн., що підтверджується актом інвентаризації за період - грудень 2015 року, висновком експерта від 26.02.2016 р., бухгалтерською довідкою по заборгованості контрагентів станом на 31.12.2015 р., накладними на постачання товарів, актами звірки взаєморозрахунків та договорами, укладеними з постачальниками, і за цими фактами [PERSON] обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1,3 ст. 191 КК України, справа перебуває на розгляді в Зарічному районному суді м. Суми. Крім того, посилається на те, що в період з 04.12.2015 р. по 04.01.2016 р. [PERSON] не здавала в повному обсязі отримані від покупців гроші до каси підприємства, у звязку з чим втратила довіру, в її діях вбачалась вина у привласненні і розтраті ввірених грошових коштів, то вважає законним її звільнення з роботи на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України. Далі [PERSON] суду пояснила, що оскільки в день звільнення 04.01.2016 р. [PERSON] була повідомлена про необхідність прибути за отриманням наказу про звільнення та трудової книжки, але вона не зявилася, то ці документи було надіслано їй поштою, й оригінал трудової книжки позивачка отримала 14.01.2016 р., що вбачається з поштової квитанції та роздруківки з сайту Укрпошти, тому вважає, що вона пропустила строк звернення до суду з позовом з приводу незаконного звільнення, бо повинна була звернутися не пізніше 14.02.2016 р. [PERSON] суду пояснила, що позивачка не повідомляла, що є одинокою матірю, у звязку з чим підприємство мало право її звільнити, вона також жодного разу не зверталася з приводу отримання додаткової соціальної відпустки, тому вважає безпідставними вимоги про стягнення грошової компенсації за ці відпустки, а щорічна відпустка, в якій [PERSON] перебувала в серпні 2015 року, їй була оплачена. Також представник відповідача [PERSON] суду пояснила, що заробітна плата [PERSON] була виплачена в повному обсязі, а її вимоги про встановлення та оформлення трудових відносин за 2006 2011 роки безпідставні, оскільки на той час в КЗпП України була відсутня така правова норма, до того в ті періоди вона отримувала соціальну допомогу, працювала на інших підприємствах, а не в ПП «Орхідея-Суми», надані ж позивачкою чеки та реєстри не підтверджують факт її роботи на підприємстві в цей період. Також вважає, що позивачкою не надано доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіянні її відповідачем, тому просила повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що як приватний підприємець у 2006 році робила заявки на товар від ПП «Орхідея-Суми», яке представляла [PERSON], і віддавала їй гроші за поставлений товар. Свідок [PERSON] суду показала, що з 2007 по 2015 рік працювала продавцем з продажу кондитерських виробів в магазині «Стиль» і в цей період [PERSON] брала заявки на товар від імені ПП «Орхідея-Суми». Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Так, в суді встановлено, що згідно наказу №11/к від 08.04.2011 р. [PERSON] була прийнята на роботу в ПП «Орхідея-Суми» з 08.04.2011 р. на посаду менеджера, а наказом №1/к від 04.01.2016 р. її звільнено з посади менеджера 04.01.2016 р. за ст. 41 п.2 КЗпП України (втрата довіря працівнику, який обслуговує грошові цінності). З долученого до трудового договору від 02 лютого 2015 року вбачається, що його було укладено між ПП «Орхідея-Суми» і [PERSON], яка працює на посаді менеджера, строк його дії з 02.02.2015 р. по 31.01.2106 р., й цим договором працівнику встановлено посадовий оклад 4000 грн. Згідно п.2 ст. 41 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до розяснень, які містяться в п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 р. звільнення з підстав втрати довіря суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіря (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довіря до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. А з долученої до справи службової записки головного бухгалтера ПП «Орхідея-Суми» [PERSON] від 04.01.2016 р. вбачається, що в ході перевірки заборгованості контрагентів по менеджеру [PERSON] були виявлені борги 8 контрагентів, а саме, [PERSON] 10808,25 грн. (відгрузка 1.12, 8.12, 10.12); [PERSON] 5523,89 грн. (8.12, 15.12, 22.12), [PERSON] 1229,31 грн. (19.11, 3.12) та інш. Вказані грошові кошти були передані торговому представнику ПП «Орхідея-Суми» [PERSON], але гроші в касу підприємства не передані (а.с. 146). Аналогічні відомості про недостачу грошових коштів на загальну суму 35958 грн. по тим же клієнтам містяться також в службовій записці співробітника ПП «Орхідея-Суми» [PERSON] (а.с. 145). Дослідивши вказані докази та заслухавши пояснення позивачки і представника відповідача щодо обставин, за яких було виявлено недостачу грошових коштів, які мала передати в касу ПП «Орхідея-Суми» [PERSON], суд вважає, що у власника підприємства були підстави для втрати щодо неї довіря. При цьому суд вважає безпідставним посилання відповідача на висновок економічної експертизи №2 від 26.02.2016 р., оскільки таку експертизу було проведено вже після звільнення [PERSON] з роботи і така експертиза проведена під час досудового розслідування у кримінальній справі, провадження в якій відкрито 11.01.2016 р., а тому, на думку суду, її висновки не мають значення для цієї справи. Разом з тим, в суді встановлено, що [PERSON] є одинокою матірю та має доньку віком до 14 років, а саме, [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою відділу РАЦС Глухівського міського управління юстиції від 07.09.2004 р., відповідно до якої відомості про батька дитини записані зі слів матері згідно з ч.1 ст. 135 СК України (а.с. 4). В суді встановлено, що до її звільнення відповідач жодним чином навіть не намагався зясувати, чи є вона одинокою матірю або ж належить до іншої категорії працівників, яких не може бути звільнено з ініціативи власника (вагітність, тощо). А ч.3 ст. 184 цього Кодексу серед іншого передбачено, що звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Обовязкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. Судом також установлено, що всупереч вимог ч.2 ст. 47 КЗпП України наказ про звільнення позивачці не було видано. А за змістом частини першої цієї статті власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. При цьому, п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 р. (в редакції Наказу Мінпраці і соцполітики №259/34/5 від 08.06.2001 р.), передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. А якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, при цьому пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. В суді ж установлено, що позивачка не зверталася із заявою про пересилання їй трудової книжки. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] отримала трудову книжку, що підтверджується поштовою квитанцією та роздруківкою з сайту Укрпошти суд вважає безпідставним, оскільки доказів, які б беззаперечно свідчили, що саме вона отримала надіслану (без її на це згоди) на її адресу трудову книжку, суду не надано. За таких обставин, суд вважає, що позивачка не пропустила передбачений ст. 333 КЗпП України строк звернення до суду з позовом в частині поновлення її на роботі, оскільки наказ та трудову книжку їй не видано у встановленому законом порядку. Оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] була незаконно звільнена з роботи, так як вона є одинокою матірю, має доньку віком до 14 років, а отже, за законом за будь-яких умов вона не могла бути звільнена з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому наказ про її звільнення є незаконним і його необхідно скасувати та поновити позивачку на роботі на посаду менеджера в ПП «Орхідея-Суми» з 05.01.2016 р. Також зважаючи на те, що позивачка була незаконно звільнена з роботи, то її позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та вимушеного прогулу підлягають задоволенню, але не в повному обсязі, а частково, з таких підстав. Так, відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки позивачку поновлено на роботі, то з відповідача необхідно стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно довідки про нарахування і утримання заробітної плати №18 від 28.04.2016 р., виданої ПП «Орхідея-Суми», заробітна плата [PERSON] за останні два повні місяці перед звільненням становить: листопад 2015 року - 3010 грн., грудень 2015 року - 3015 грн. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України №100 від 08.02.95 р. середньоденний заробіток позивачки за останні два місяці (44 робочі дні) складав 136,93 грн. ((3010 + 3015) : 44 = 136,93), а з дня звільнення до поновлення на роботі (01.06.2016 р.) минуло 103 робочі дні, то її середній заробіток за час вимушеного прогулу всього складатиме 14103,79 грн. (136,93 х 103 = 14103,79 грн.), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. В той же час, позовні вимоги про стягнення 4000 грн. заборгованості по заробітній платі та 18727,46 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи не підлягають задоволенню з огляду на таке. Так, як вже встановлено судом, згідно строкового трудового договору, укладеного між сторонами 02.02.2015 р., посадовий оклад [PERSON] становить 4000 грн. Разом з тим, з долученого до справи наказу директора ПП «Орхідея Суми» №23/к «Про зміну заробітної плати» від 01.09.2015 р. вбачається, що працівнику підприємства [PERSON] встановлено заробітну плату 3000 грн., а згідно акту від 24.10.2015 р. [PERSON] відмовилася від підпису про ознайомлення з цим наказом (а.с. 175, 176). Також позивачка в суді заявила, що про зменшення заробітної плати їй було відомо, але з наказом її не знайомили. Однак, суд вважає, що недоплачені позивачці 4000 грн. (по 1000 грн. за вересень-грудень 2015 р.) не є заборгованістю по заробітній платі, оскільки вищевказаний наказ, за яким відбулося зменшення заробітної плати, не оскаржувався та не визнався незаконним, тому немає підстав для стягнення цієї суми. Інших доказів, які б свідчили про заборгованість по заробітній платі підприємства перед [PERSON], суду не надано, тому не підлягають задоволенню і її вимоги про стягнення 18727,46 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи. Позовні вимоги про встановлення та оформлення трудових відносин між [PERSON] та ПП «Орхідея-Суми» у період з 01.08.2006 р. по 08.04.2011 р. теж не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, на підтвердження цього часу роботи в ПП «Орхідея-Суми» позивачка надала реєстри ПП «Орхідея-Суми» здачі грошових коштів в касу, накладні, відомості про реалізацію (в кількості від 1 до 8 документів за місяць) в період з 25 грудня 2008 року по 30 березня 2011 року та фіскальні чеки за цей же період (а.с. 12-14, 18-29, 107-123). Однак, суд вважає, що вищевказані реєстри та накладні, відомості про реалізацію , фіскальні чеки в розумінні ст.ст. 57 - 61, 64 ЦПК України не є належними і допустимими доказами на підтвердження трудових відносин [PERSON] з ПП «Орхідея-Суми», оскільки вони не містять повних реквізитів (адреса, код ЄДРПОУ, тощо), на них не мається печатки підприємства, а відповідач заперечує приналежність цих реєстрів до ПП «Орхідея-Суми». Натомість, надані позивачкою накладні, відомості про реалізацію та фіскальні чеки жодним чином не свідчать про роботу позивачки на вказаному підприємстві, тому у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити за їх необгрунтованістю. До того ж, відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник вправі звернутися безпосередньо до суду з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, але з вимогами про встановлення і оформлення трудових відносин у період з 01.08.2006 р. по 08.04.2011 р. позивачка звернулася лише 31 березня 2016 року. Не підлягають задоволенню й позовні вимоги про стягнення 14523,11 грн. грошової компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки (за 107 днів) та 18595,01 грн. грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки (137 днів), виходячи з наступного. Так, зі змісту позову та його обгрунтування вбачається, що [PERSON] просить суд стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані додаткові соціальні відпустки як одинокій матері за період 2006 - 2015 роки загальною тривалістю 107 днів. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову в частині встановлення і оформлення трудових відносин у період з 01.08.2006 р. по 08.04.2011 р., то і в задоволенні позову про виплату грошової компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки як одинокій матері за цей період необхідно відмовити. Також не підлягають задоволенню й вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки в період роботи позивачки в ПП «Орхідея-Суми» з 08.04.2011 р. по 30.01.2015 р. і з 02.02.2015 р. по 04.01.2016 р. з огляду на таке. Так, ст. 19 Закону України «Про відпустки» серед іншого передбачено, що з 01.01.2010 р. одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів, а до 01.01.2010 р. така відпустка надавалася одиноким матерям тривалістю 7 календарних днів. При цьому для одержання додаткової оплачуваної відпустки, виходячи з положень ст. 19 цього Закону одинока мати зобовязана надати такі документи: свідоцтво про народження дитини; довідку органів запису актів громадянського (цивільного) стану про підстави внесення до книги записів народжень відомостей про батька дитини; для підтвердження факту, що жінка є вдовою, - свідоцтво про укладення шлюбу і свідоцтво про смерть чоловіка; розлученою - свідоцтво про розірвання шлюбу. Однак, як встановлено, в суді й даних обставин позивачка не заперечує, за весь період роботи в ПП «Орхідея-Суми» вона не зверталася із заявою про надання їй додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері. За таких обставин у підприємства не було підстав для надання такої відпустки у період роботи позивачки, а отже, і для виплати грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки. За змістом позовних вимог та їх обгрунтувань позивачка просила також стягнути грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки загальною тривалістю 137 днів, з яких за період з 2006 по 2010 рік 113 днів, за 2015 рік 24 дні. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову в частині встановлення і оформлення трудових відносин у період з 01.08.2006 р. по 08.04.2011 р., то і в задоволенні позову про виплату грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за цей період необхідно відмовити. В той же час, в суді встановлено, що щорічна відпустка за 2015 рік була використана позивачкою, що підтверджується заявою [PERSON] від 03.08.2015 р. про надання відпустки та відомостями органів ДФС України про її оплату, що містяться в матеріалах справи (а.с. 133, 139-140). Написання такої заяви позивачка підтвердила і в суді, але послалася на те, що ця заява була датована іншим днем і містить виправлення. Однак, на думку суду, це не спростовує той факт, що щорічну відпустку в 2015 році вона використала і заробітна плата за час відпустки їй була виплачена, тому у задоволенні вимог про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки теж необхідно відмовити за їх безпідставністю. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки позивачку було незаконно звільнено з роботи, що потребує від неї додаткових зусиль для нормальної організації свого життя з врахуванням того, що вона є одинокою матірю і одна виховує малолітню дитину, то суд вважає, що їй було завдано душевних страждань й виходячи з їх глибини та обсягу, принципів розумності та справедливості, а також тривалості порушеного права, оцінює заподіяну моральну шкоду в 1000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на її користь. Зважаючи на те, що позов задоволено частково, то згідно ст. 88 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати по оплаті судового збору та за надання правової допомоги підлягають відшкодуванню відповідачем пропорційно до задоволених вимог. Так, судом відмовлено у задоволенні вимог про встановлення та оформлення трудових відносин між [PERSON] та ПП «Орхідея-Суми» у період з 01.08.2006 р. по 08.04.2011 р., тому сплачений нею судовий збір у розмірі 551,2 грн. не підлягає відшкодуванню. Також зважаючи на те, що судом частково задоволено позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 1000 грн. (10 %), то з відповідача необхідно стягнути на її користь 55,12 грн. сплаченого судового збору (551,2 х 10 : 100 = 51,12). Оскільки за надання правової допомоги позивачка сплатила адвокату 4000 грн., а оскільки позовні вимоги майнового характеру та відшкодування моральної шкоди, які підлягали грошовому виразу, становили всього 84573,04 грн. (18727,46 + 18727,46 + 4000 + 14523,11 + 18595,01 + 10000 = 84573,04), були задоволені частково на загальну суму 15103,79 грн. (14103,79 + 1000 = 15103,79), що складає 18 % (15103,79 х 100 : 84573,04 = 18), то понесені нею витрати теж підлягають задоволенню пропорційно до задоволених вимог, а саме, в розмірі 630 грн. ((3500 + 500) х 18 : 100 = 630). На підставі викладеного та

Outcome: partial