Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] з вимогою про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини, визначення порядка участі батька у вихованні дитини та визнання за позивачкою права особистої приватної власності на квартиру на підставі того, що шлюбні відносини між сторонами припинені приблизно біля двох років, шлюб носить формальний характер. Як причину розпаду сімї позивач вказує на той факт, що сторони є різними за характерами людьми, вони мають різні погляди на життя та різні побутові питання. За час спільного проживання сторони втратили один до одного почуття любові та поваги, на підставі цього між сторонами постійно відбувалися сварки. Подружні відносини сторони не підтримують з 2008 року, не ведуть спільне господарство, проживають окремо. Від шлюбу з відповідачем є малолітня дочка [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем, перебуває на її утриманні. За час перебування у шлюбі, але за власні кошти, позивач придбала у свою власність кв. № 9 у будинку під №14 в м. Одесі по вулиці Генерала Вишневського у м. Одесі. Згідно остаточних уточнених позовних вимог, позивач просить суд розірвати шлюб з відповідачем, визначити місця проживання їх дитини, визначити порядок участі батька у вихованні дитини та визнання за позивачем право особистої власності на квартиру, обґрунтовуючи це тим, що відповідач періодично відвідує доньку та надає матеріальну допомогу, але остаточної угоди про утримання дитини між подружжям не досягнуто. Тому позивач вимушена звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів. Відповідач у судове засідання зявився, позовні вимоги позивача визнав у повному обсязі, визнав обґрунтованими вимоги про розірвання шлюб, визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у вихованні дитини та визнання права власності. Судом в судовому засіданні поставлено питання про розєднання позовів. Сторони заперечували проти такого розєднання, оскільки відповідач визнав позов у повному обсязі, а розєднання позовів може призвести до затягування розгляду справи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 01 вересня 2001 року, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний актовий запис № 197. Від цього шлюбу є неповнолітня дочка [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії 1-ЖД №217867 від 07.09.2004 року, запис №523. Шлюб у сторін є першим. Сімейні відносини фактично припинені з 2008 року, подружні відносини сторони не підтримують, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо. Основною причиною припинення сімейних відносин є те, що сторони втратили взаєморозуміння, почуття любові й поваги один до одного, а також єдність цілей та мети створення та існування спільної сімї. На підставі цього в сімї почали виникати конфлікти та непорозуміння з різних причин, постійно відбувалися сварки, що негативно впливало на вихованні дитини. На примирення сторони не згодні, обґрунтовуючи це тим, що відновлення сімї є неможливим, через що суд не вважає за необхідне вживати заходів щодо примирення сторін. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини, а також інтересам неповнолітньої дитини. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання чоловіка й дружини та збереження шлюбу суперечать інтересам одного з них, інтересам дитини, що мають істотне значення. Враховуючи, що побудова сімейних відносин повинна здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України), суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу. Видатки по оплаті державного мита при оформленні реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС суд вважає за необхідне покласти на відповідача. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, неповнолітня дитина проживає разом з матірю та знаходиться на її утриманні, яка перебуває у декретній відпустці. Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання неповнолітньої доньки сторін [PERSON], суд вважає цю вимогу такою, що підлягає задоволенню з огляду на такі обставини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна бути розлучена з матірю, окрім виняткових випадків. Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків та самої дитини. Враховуючи, що з цього питання місце проживання дитини не заперечується відповідачем, відповідач визнав позов у цій частині, суд має задовольнити цю вимогу позивача, визначивши місце проживання неповнолітньої дочки сторін [PERSON], з матірю. Висновком органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 13.05.2010 року встановлено, що заяву [PERSON] задоволено та визначено місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом з матір'ю; затверджено наступний порядок участі батька у вихованні малолітньої - [PERSON], [INFO]: перебування [PERSON] разом з батьком щовівторка та щоп'ятниці з 17:00 год. до 19:00 год.; враховуючи змінний графік роботи батька, рекомендувати [PERSON], у разі неможливості зустрічі з дитиною у встановлений час, погоджувати з матір'ю інший час; пропонувати батькам усі питання щодо виховання та утримання малолітньої дочки - [PERSON], [INFO], вирішувати за домовленістю між сторонами мирним шляхом. Вирішуючи питання щодо визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру під № 9 у будинку під №14 в м. Одесі по провулку Генерала Вишневського в м. Одесі, яку вона придбала за отриманні кошти від продажу квартири під №72 у будинку під №23 у корпусі від №5 по вулиці Космонавтів в м. Одесі, яка належала їй на підставі договору дарування від 18 травня 1992 року, зареєстровано в реєстрі за №2-4430, що підтверджує договір купівлі-продажу від 28.03.2003 року, зареєстровано в реєстрі за №438, договір купівлі-продажу від 28.03.2003 року, зареєстровано в реєстрі за № 441. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. За таких обставин суд вважає цю вимогу такою, що підлягає задоволенню з огляду на обставини справи, надані позивачем докази та визнання відповідачем позову.

Outcome: approved