Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що вона (позивач) є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому, зареєстрований її (позивача) син - відповідач [PERSON] , який фактично з 2010 року в зазначеному будинку не проживає, поряд з цим, дана обставина (факт реєстрації відповідача за зазначеною вище адресою), порушує її (позивача) права власника, так як вона (позивач) не може отримати соціальні пільги на комунальні платежі та виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них. З огляду на зазначене, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17.08.2020 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом в судове засідання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання надала заяву, зареєстровану судом 05.11.2020 року за вх. № 25320, в якій просила розглянути дану справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи судом повідомлений, шляхом направлення судової повістки про виклик за фактичним місцем проживання відповідача, зазначеним позивачем в позові, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 10.09.2020 року, в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв (відзиву на позов), заперечень, клопотань, - не подавав. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, та є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору дарування частини жилого будинку від 11 липня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Левицькою В.В., зареєстровано в реєстрі за № 3029, [PERSON] прийняла в дар 5/25 частин жилого будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Крім того, згідно з архівною довідкою № 50974 від 07 грудня 2018 року, яка видана ОКП «Кіровоградське ООБТІ», право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , за архівними даними реєстрових книг ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» станом до 01.01.2013 року зареєстровано, зокрема, за [PERSON] - 1/5 ч. (приватна спільна часткова), Договір дарування від 11.07.1997 № 3029 /Приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Левицька В.В./. Примітка: адреса: [ADDRESS] відповідає адресі: [ADDRESS] . Згідно з інформацією УДМС України в Кіровоградській області від 05 серпня 2020 року, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано з 01.08.2006 року за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки квартального комітету № 24 Подільського району м. Кропивницького від 16 липня 2020 року № 280, виданій [PERSON] про те, що вона зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою зареєстрований також [PERSON] , 1984 року народження. Поряд з цим, факт не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується актом від 16.07.2020 року, а також письмовими показами свідків, складеними [PERSON] , яка є співвласником будинку за адресою: [ADDRESS] , сусідами позивача [PERSON] - [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , підписи яких засвідчено головою квартального комітету № 24 [PERSON] та які підтвердили, що за адресою [ADDRESS] син [PERSON] - [PERSON] не проживає з 2010 року. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника житла набувають речових прав, а саме сервітутних (особистий сервітут) на право користування житлом, належним власнику, сутність яких полягає в тому, що суб`єкт даного права має змогу користуватися чужою річчю. Відповідно до ст.395 ЦК України, речовими правами на чуже майно, серед іншого, визнається право користування (сервітут). Крім того, ч. 1 ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Більш того, у разі втрати особою статусу члена сім`ї, сервітут не припиняється, однак за відсутності згоди про безоплатне користування житлом колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування житлом і за комунальні послуги, що відповідає положенням ч. 4 ст. 156 та ст. 162 ЖК України. При цьому, суд також відзначає, що наявність у члена сім`ї власника житла іншої можливості задоволення своїх потреб у житлі не може бути підставою для припинення права члена сім`ї на користування цим житлом, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що правовідносини між сторонами мають бути врегульовані відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін між ним і власником житла або законом. Оскільки під час судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON] , який набув права користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , не проживає без поважних причин в зазначеному вище домоволодінні з 2010 року, тобто понад один рік, та не використовує житло за цільовим призначенням для проживання, а так само не встановлено, що відповідач претендував на користування зазначеним будинком, або ж намагався вселитися в домоволодіння, приймаючи також до уваги, що між сторонами не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж той, який встановлений Законом, суд приходить до висновку про те, що існують передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування відповідним житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] , при цьому, судом при вирішенні справи враховується також правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.01.2012 р. у справі №6-57цс11, відповідно до якого у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З урахуванням викладеного вище, необхідним є визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тобто, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України за клопотанням позивача судові витрати по справі, які складаються із судового збору у розмірі 840,80 грн. залишити по фактично понесеним позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved