Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя,вказавши в позові, що вона разом з відповідачем [PERSON] з 06.05.2014 року проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та спільний побут. 05.04.2016 року вони з [PERSON] офіційно зареєстрували їхні шлюбні відносини, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Немирівського районного управління юстиції у Вінницькій області, серії [NUMBER] від 05.04.2016 року. Від шлюбу з відповідачем у них спільних дітей немає. Вони з відповідачем [PERSON], вели спільне господарство, а саме вирощували худобу, яку в подальшому реалізовували на базарі та заготівельникам м'яса. Крім цього з травня 2014 року до початку квітня 2017 року вона неофіційно працювала кухарем в різних закладах громадського харчування м. Немирів, за що отримувала заробітну плату яку вносила до сімейного бюджету. 22.03.2017 року в [ADDRESS], за спільні кошти, ними придбано житловий будинок загальною площею 55,2 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами, земельну ділянку площею 0,2500 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS]. Факт придбання будинку підтверджується договором купівлі-продажу будинку загальною площею 55,2 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS], від 22.03.2017 року посвідченого державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори, договором купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2500 га., для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS], від 22.03.2017 року посвідченого державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори та договором купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,3500 га., для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS], від 22.03.2017 року посвідченого державним нотаріусом Тульчинської державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори. Вказані договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельних ділянок укладені на ім'я відповідача, який діяв на той час, за її на те згоди, в інтересах їхньої сім'ї. Маючи намір на розпорядження своєю часткою в майні вона не може скористатись своїм правом оскільки її чоловік заперечує, щодо наявності її частки в придбаному ними будинку та земельних ділянок. Вона неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією щодо поділу спільного майна, але він відмовляється мотивуючи тим, що договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок укладені від його імені. Просить визнати за [PERSON] право приватної власності на Ѕ частку такого майна: житловий будинок, розташований в [ADDRESS], до складу якого входить житловий будинок, позначений в плані літерою «А», житловою площею 30,1 кв.м., загальною площею 55,2 кв.м., сарай «Б», сарай «В», огорожа 1-3; земельна ділянка площею 0,2500 га.. цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER], розташованої за адресою [ADDRESS]; земельна ділянка площею 0,3500 га.. цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], розташована за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Піпко А.М. позовні вимоги підтримали повністю та просили задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Кіцула В.І. позовні вимоги не визнають, оскільки житловий будинок із земельними ділянками придбано виключно за його особисті кошти у продавця [PERSON] задовго до їхнього з позивачкою одруження, а саме: в липні місяці 2015 року, про що свідчить розписка, тому вважає, що всі істотні умови договору купівлі-продажу між продавцем нерухомості та ним були погодженні та виконанні задовго до реєстрації шлюбу між ними. Майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], являється його особистою приватною власністю, а не спільним сумісним майном подружжя, тому просять в задоволенні позову відмовити. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін та їх представників, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, так як він відповідає вимогам закону та підтверджується матеріалами справи. В судовому засіданні відповідно до матеріалів справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, зареєстрованого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Немирівського районного управління юстиції у Вінницькій області 05 квітня 2016 року, який рішенням Немирівського районного суду Вінницької області суду від 19.04.2018 року розірвано ( а. с. 90 ). Від шлюбу спільних дітей немає. На підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори позивачем [PERSON] у [PERSON] було придбано земельну ділянку площею 0,2500 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), без зміни її цільового призначення, також в п. 16 даного договору зазначено, що цей договір укладається за згодою другого з подружжя [PERSON], зазначений договір був зареєстрований в реєстрі за № 1-447 ( а. с. 16-17 ) та у державному реєстрі правочинів, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а. с. 13 ), на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори позивачем [PERSON] у [PERSON] було придбано житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], також в п. 19 даного договору зазначено, що цей договір укладається за згодою другого з подружжя [PERSON] ( а. с. 18-19 ), вартість якого згідно звіту про оцінку майна становила 59682 грн. ( а. с. 21-35 ), зазначений договір був зареєстрований в реєстрі за № 1-446 та у державному реєстрі правочинів, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а. с. 14 ), на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори від 22.03.2017 року позивачем [PERSON] у [PERSON] було придбано земельну ділянку 0,3500 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], для ведення особистого селянського господарства, без зміни її цільового призначення зазначений, також в п. 15 даного договору зазначено, що цей договір укладається за згодою другого з подружжя [PERSON], договір був зареєстрований в реєстрі за № 1-448, ( а. с. 20 ), та у державному реєстрі правочинів, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а. с. 15 ). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 134052589 від 12.08.2018 року, за якою 22.11.2017 року на підставі дублікатів вищевказаних договорів за [PERSON] було проведено державну реєстрацію права власності на спірні об'єкти нерухомості. Таким чином, державним реєстратором було усунуто допущену граматичну описку в імені [PERSON] ( а. с. 91-94 ). Тому спірне майно було придбано саме в період шлюбу, адже договори купівлі-продажу були укладені 22.03.2017 року та в цей день проведена державна реєстрація права власності на [PERSON], помилка в якому усунута 22.11.2017 року, в час в яких сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Надана до матеріалів справи розписка від 01.07.2015 року згідно якої [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок, отримавши кошти в сумі 50000 грн. ( а. с. 42 ), суд розцінює критично та до уваги не бере, як таку що оформлена з порушенням вимог закону з підстав існування трьох вищевказаних нотаріально посвідчених договорів купівлі продажу житлового будинку та земельних ділянок [PERSON] від 22.03.2017 року. Надана розписка від 01.07.2015 року не стосується земельних ділянок, крім того, [PERSON] не мала права розпорядження спірним майном, так як жодних правовстановлюючих документів до 2017 року не мала, що підтверджується наступними обставинами. Згідно п. 1 договору купівлі-продажу будинку реєстр. № 1-446 від 22.03.2017 року спірний житловий будинок належить продавцю на підставі рішення Немирівського районного суду від 05.10.2016 року року у справі № 140/1818/16-ц 2/140/778/16 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.11.2016 року Державним реєстратором Кухар В.М., номер запису про право власності 1760676, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1094112905230. Згідно п. 1 договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстр. № 1-447 від 22.03.2017 року вказана в цьому договорі земельна ділянка належить продавцю на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 20.02.2017 року Державним реєстратором Дідур Т.В., номер запису про право власності: 19106393, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1177705205230. Згідно п. 1 договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстр. № 1-447 від 22.03.2017 року вказана в цьому договорі земельна ділянка належить продавцю на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 20.02.2017 року Державним реєстратором Дідур Т.В., номер запису про право власності: 19106875, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1177729605230. В п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає, право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже, станом на 01.07.2015 року [PERSON] не мала права розпоряджатись жодним зі спірних об'єктів нерухомості, адже на той час не була їх власником, а відтак на законних підставах не могла отримувати будь-які кошти за їх продаж. Позивач стверджує, що спірне майно було придбано за спільні кошти подружжя і це знаходить свої підтвердження у змісті вищевказаних договорів купівлі-продажу. Крім того, в судовому засіданні не доведено, що відповідач [PERSON] купив спірне майно за власні кошти. Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ст. 368 ЦК України встановлено, що частки в праві спільної сумісної власності вважаються рівними таст. 370 ЦК України передбачено, що власник має право на виділ у натурі частки майна, що є спільною сумісною власністю. За правилами пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 711/5108/17 від 18.06.2018 року. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 235/9895/15-ц від 06.02.2018 року зроблено наступні правові висновки. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тому, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Відповідно до п. 23Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно правової позиції Верховного Суду України в постановах за №6-79цс15 від 03 червня 2015 року та за №6-38цс15 від 25 листопада 2015 року, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до роз'яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Такого питання позивач перед судом не ставила. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Матеріалами справи встановлено, що 11.05.2018 року між Адвокатським бюро «ПІПКО І ПАРТНЕРИ» в особі керуючого адвоката Піпко А.М. та [PERSON] було укладено договір № 1 про надання правової допомоги. Однак, підтверджуючих документів про оплату витрат на правову допомогу не надано. Даний факт має підтверджуватися, зокрема квитанціяю до прибуткового касового ордеру, платіжним доручення з відміткою банку, касовим чеком. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Оскільки, у справі не доведено факт оплати послуг за надання правової допомоги, тому позивачу, суд відмовляє у їх стягненні з відповідача. Крім того з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтвердженні судові витрати понесені позивачем у вигляді: 1633,98 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору та 2000 грн. витрати за надання правової допомоги на загальну суму 3633,98 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved