Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], та стягнення з відповідача аліментів на утримання останньої у твердій грошовій сумі у розмірі 500,00 гривень щомісяця, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дочкою повноліття, посилаючись на те, що відповідач є батьком [PERSON], не виконує свої батьківські обов'язки, тривалий час не піклуються про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, добровільно матеріальної допомоги на її утримання не надає. Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини. Відповідно до заяви про вступ у розгляд цивільної справи (в порядку представництва громадян - ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру») №111к від 11.12.2014 року на підставі ст.45 Цивільного процесуального кодексу України з метою захисту прав, свобод та інтересів неповнолітнього прокурор вступив у розгляд зазначеної справи. У судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд його задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач та інші учасники процесу не заперечували проти такого вирішення справи. Прокурор в судовому засіданні просив суд позов задовольнити в повному обсязі, позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] та стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району - просив суд позов задовольнити та відповідно до ст.ст.19, 150, 155, 164 Сімейного кодексу України позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON], так як він ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не приділяє належної уваги вихованню доньки, не цікавиться її інтелектуальним, фізичним та психічним розвитком, не піклується станом її здоров'я, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Проти стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини не заперечував. Суд, вислухавши пояснення позивача, висновки прокурора та представника Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як органу опіки та піклування, покази свідка та дитини, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER], виданого повторно 18.09.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нижньосірогозького районного управління юстиції Херсонської області, встановлено, що 19.12.1998 року сторони зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №10 (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про народження, серії [NUMBER], виданого 16.09.1999 року Дніпровським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Херсон (а.с.10), [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (актовий запис №358 від 16.09.1999 року). Заочним рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 21.05.2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.11). На підставі довідки від 10.10.2014 року, наданої Квартальним комітетом Комунарського району м.Запоріжжя, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], її донька [PERSON], чоловік [PERSON] і свекор [PERSON] (а.с.12). Зазначене підтверджується також довідками про реєстрацію місця проживання (а.с.13-16). Згідно довідки вих.№284/01-22 від 08.09.2014 року, виданої Запорізьким навчально-виховним комплексом технічного профілю Запорізької міської ради Запорізької області, [PERSON] навчається в 10-А класі загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. №70. Мати дитини виховує доньку одна, батько [PERSON] з сім'єю не проживає і не бере участі у вихованні дитини (а.с.17). Як вбачається з висновку голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, відповідно до ст.19 Сімейного кодексу України є доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], так як він ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не займається вихованням доньки, не цікавиться її інтелектуальним, духовним, фізичним та психічним розвитком, матеріально не утримує. Опитана у судовому засіданні неповнолітня дитина - [PERSON] суду пояснила, що батька давно вже не бачила, він з нею не спілкується, подарунки та матеріальну допомогу від нього не отримує. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що є братом відповідача, останній не проявляє турботи про свою доньку, бачив його останній раз два роки тому. Останні роки батько не спілкується та не опікується дитиною. Вихованням дитини займається матір. З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про його заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, його показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Вирішуючи питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з наступного. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На підставі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав та призначення опікуна (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Вирішуючи даний спір, суд враховує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»). У ході судового розгляду справи судом встановлено, що в порушення зазначених вимог закону відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої дитини [PERSON], не піклується про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не готує до самостійного життя, не бере участі у навчально-виховному процесі, батьківські збори не відвідує, не підтримує зв'язок з вихователями, не цікавиться успішністю та поведінкою дитини. Згідно ст. 171 Сімейного кодексу України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. У ст.12 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, закріплюється, що дитина, здатна сформулювати власні погляди, має право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага, вона може бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами. Відповідно до статті 9 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на вільне висловлювання особистої думки, формування власних поглядів, розвиток власної суспільної активності, отримання інформації, що відповідає її віку. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги думку дитини, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої дитини [PERSON] Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однаковувідповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, вусіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи вищевикладене, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку, що аліменти на утримання дитини мають бути присуджені у твердій грошовій сумі. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 Сімейного кодексу України. При цьому, на підставі ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позов надійшов до суду 27.10.2014 року, а тому саме з цієї дати повинні бути присуджені аліменти. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Так як задоволена вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з приводу якої позивач була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір за зазначену вимогу. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати за вимогу про позбавлення батьківських прав підлягають стягненню з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved