Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], який в подальшому уточнила та в якому просить суд ухвалити рішення яким виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]; вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS]; зобовязати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні квартирою №4 по вулиці Алчевської, 5 в м.Львові, гаражним боксом та сараєм за цією ж адресою. В обґрунтування уточнених позовних вимог покликається на те, що в липні 1997 році [PERSON] разом її братом [PERSON], стали згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 12.07.1997 р. за № 3-3487, співвласниками квартири № 4, гаражу та сараю що по вул. Алчевської, 5 в м. Львові, після смерті 15 грудня 1996 року їх спільного батька [PERSON]. В подальшому протягом багатьох років вони так і не змогли досягти згоди щодо володіння, користування та розпорядження спірною власністю. Відповідач уникає спілкування з позивачем з цього приводу або ж ігнорує її рівні права на спільну власність. При цьому він систематично, 16 років поспіль продовжує здавати цю квартиру в оплатне користування (оренду) квартиранту [PERSON] У відповідності до рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2009 року у цивільній справі № 2п-384/2009 за позовом [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення та вселення було вирішено: «виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]; вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою № 4 по вул. Алчевської; 5 в м. Львові.» Дане рішення набуло законної сили, по ньому позивачу видавався 17.06.2009 р. виконавчий лист. Державним виконавцем Шевченківського ВДВС ЛМУЮ 04 серпня 2009 року було закінчене виконавче провадження № 2-384, оскільки «згідно акта державного виконавця від 03.08.2009 р. боржник [PERSON] звільнив квартиру [ADDRESS] в м Львові, майна боржника та домашніх тварин, які б належали боржнику у вказаній квартирі не має, майно належить [PERSON].І.». Однак практично одразу після складання зазначеного акту [PERSON] поміняв замок у вхідних дверях спірної квартири, дублікат ключів позивачу віддати відмовився, а знову поселив проживати в ній в якості квартиранта того ж [PERSON], На всі намагання позивача в подальшому попасти в належну їй квартиру відповідачі чинять перешкоди, в тому числі фізичні. У відповідь на звернення [PERSON] у райвідділ за місцем знаходження спірної нерухомості, позивачка отримала роз'яснення Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області про те, що їй слід звернутись до суду в порядку вирішення цивільно-правових відносин. Крім того, позивачка додатково звернулась до правоохоронних органів м. Львова з заявою про надання допомоги у відновленні порушених прав. Однак відповідно до матеріалів перевірки її останньої заяви щодо перешкод, які їй чинять у користуванні власністю відповідачі, і листа начальника Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області за № 16/13-2354 від 25.03.2014 р громадянин [PERSON] надалі продовжує проживати у належній позивачу квартирі по вул. Алчевської 5/4. [PERSON] запропоновано з цього приводу звернутись до суду. В червні 2011 року позивачка листом пропонувала [PERSON] або спільно продати належну їм квартиру [ADDRESS], гаражний бокс та сарай, якими він не користується особисто, або ж викупити ці об'єкти нерухомості в [PERSON] У разі відмови просила надати нотаріальний (письмовий) дозвіл на вільний продаж її частки в майні відповідно до правил ст. 362 ЦК України. Однак жодної відповіді на це звернення так і не отримала. Відповідно до вимог статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Не зважаючи на вимоги статті 150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд, відповідачі грубо порушують вищезазначені права позивача [PERSON] Так, зокрема, позивачка хотіла б особисто проживати у вказаній двохкімнатній квартирі, на одну кімнату з якої вона має законні права та дозволяє це робити членам своєї сім'ї. [PERSON]І, ж має своє окреме постійне місце проживання, отримує неконтрольовані доходи з незаконної здачі в оренду належної частки в квартирі, гаражу та сараю. Враховуючи вищевикладене, вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив, предявив зустрічний позов, в якому просить постановити рішення, яким зобов'язати [PERSON] та [PERSON] виконати умови попереднього ДОГОВОРУ купівлі-продажу у відповідності до розписок про позику коштів (попередню оплату майна, предметом якого є житлова квартира № 4, яка знаходиться за адресою: м. ЛЬВІВ, вул. Алчевської, 5. Як на підставу своїх вимог зіслався на те, що [PERSON]II., та його сім»я фактично проживають за адресою: [INFO]. Дане житло, квартиронаймачами якого вони являються, перебуває у їх користуванні та володінні більше 18 років, з моменту вселення та по даний час, що вбачає відповідне використання житла. Із [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди щодо купівлі-продажу спірної квартири. З огляду на тривале погодження повної вартості квартири, договір в письмовому порядку посвідчено не було, оскільки вони погоджували суму вартості майна. Однак, взяті на себе цивільно-правові зобов'язання сторін усного правочину були засвідчені розписками про позику коштів в присутності свідків. Надалі, в якості попередньої часткової оплати за квартиру, в період з 02.03.1998 р. по 7.02.2011 р. відповідачі отримали (шляхом надання їм позики) грошові кошти у розмірі 1000 Євро, 10 900 доларів США, 4 000 грн. 00 коп. (розписка від 02.03.1998 р. - 1000 доларів США; розписка від 20.03.1998 р. - 2900 доларів США; розписка від 01.02.2000 р. - 7000 доларів США; розписка від 29.03.2006 р. про підтвердження отримання коштів та продаж житла; розписка від 13.09.2010 р. - 1500 грн.; розписка від 07.02.2011 р. - 1000 Євро та 2500 грн.). Вказані виплати-позики є свідченням наявності договірних відносин-зобов'язань між сторонами. Таким чином, отримавши грошові кошти (частину вартості майна) за спірну квартиру, відповідачі за зустрічним позовом, взяли на себе обов'язок передати житлове приміщення (квартиру). Фактичне та постійне проживання [PERSON] у спірній квартирі, належне її утримання, оплата комунальних платежів (копії квитанцій додаються), встановлено періодичними перевірками житлових комісій ([PERSON] кантори № 407 № б/н від 18.04.2002 р., [PERSON] ЛКП «Варшавське-407» № 65 від 3.08.2005 р.). Крім того, дана обставина підтверджена свідченнями сусідів. Ніхто із відповідачів за зустрічним позовом у спірній квартирі з 1998 року не проживали. Жодних витрат по утриманню спірної квартири не робили, особистих речей у квартирі ніхто із вказаних осіб не має, оскільки жодного разу не з'являлись. Таким чином, [PERSON] із своєю сім»єю проживає та користується спірною квартирою зі згоди колишніх власників, оскільки надані останнім кошти є доказом наявності договірних зобов'язань щодо продажу житла. З огляду на наведені обставини просить в первісному позові відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON]»єв О.В. первісні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення такі ж як викладені в поданому до суду позові. Просять позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечили та просили відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] первісний позов заперечили, зустрічну позовну заяву підтримали, зіславшись на викладені в ній доводи. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] первісний позов частково визнали. Проти задоволення зустрічного позову заперечили та просили відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, оглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази по справі, суд приходить до висновку, що первісний позов піддягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що в липні 1997 році [PERSON] з [PERSON], стали співвласниками (по 1/2 частині) квартири № 4, гаражу та сараю що по вул. Алчевської, 5 в м. Львові, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 12.07.1997 р. за № 3-3487 після смерті батька [PERSON], який помер 15 грудня 1996 року. Квартира складається з двох кімнат житловою площею 34.0кв.м., кухні та комунальних вигод загальною площею 55,1кв.м. В квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Крім того, судом встановлено та вбачається з матеріалів цивільної справи №2-384/09, рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 05.05.2009 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], яким вирішено: виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]; вселити [PERSON] в квартиру та зобовязати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні вказаною квартирою. Рішення набрало законної сили. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З вказаного вище рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 05.05.2009 року вбачається, що позивачка [PERSON] не має змоги проживати та користуватися квартирою № 4 по вул. Алчевської, 5 у м. Львові, оскільки [PERSON] вселив у спірну квартиру квартиранта [PERSON] , який не допускає її у квартиру. Ключів від спірної квартири у позивачки не має. Згоди на вселення та проживання відповідача [PERSON] у спірну квартиру позивачка не давала. Також судом встановлено, що на підставі рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 05.05.2009 року видавався виконавчий лист. Державним виконавцем Шевченківського ВДВС ЛМУЮ 04 серпня 2009 року було закінчене виконавче провадження № 2-384, оскільки згідно акта державного виконавця від 03.08.2009 р. боржник [PERSON] звільнив квартиру [ADDRESS] в м Львові, майна боржника та домашніх тварин, які б належали боржнику у вказаній квартирі не має, майно належить [PERSON].І. Однак практично одразу після складання зазначеного акту [PERSON] поміняв замок у вхідних дверях спірної квартири, дублікат ключів позивачу не надав, а знову поселив проживати в спірній квартирі відповідача [PERSON] В судовому засіданні також встановлено, що між сторонами існує конфлікт з приводу спільного проживання в [INFO] в м Львові, сторони в засіданні вказаний факт визнали, позивач [PERSON] неодноразово зверталась в правоохоронні органи з приводу дій відповідачів. За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності передбачає право володіння, користування та розпорядження з боку власника своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до висновків Верховного Суду України викладених у постанові від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11 - у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Проаналізувавши вищевказані норми закону та оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачі перешкоджають позивачу користуватися частиною належного їй на праві власності майна на власний розсуд, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити в повному обсязі та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]; вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS]; зобовязати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні квартирою №4 по вулиці Алчевської, 5 в м.Львові, гаражним боксом та сараєм за цією ж адресою. Що стосується зустрічного позову відповідача [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про зобовязання виконати умови попереднього договору купівлі-продажу квартири, то такий, на думку суду, не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З зустрічного позову вбачається, що [PERSON] просить зобов'язати [PERSON] та [PERSON] виконати умови попереднього ДОГОВОРУ купівлі-продажу у відповідності до розписок про позику коштів (попередню оплату майна, предметом якого є житлова квартира № 4, яка знаходиться за адресою: м. ЛЬВІВ, вул. Алчевської, 5. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як визначено ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно із ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом дійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так позивач [PERSON] у зустрічній позовній заяві вказує, що із [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди щодо купівлі-продажу спірної квартири. З огляду на тривале погодження повної вартості квартири, договір в письмовому порядку посвідчено не було, оскільки вони погоджували суму вартості майна. Однак, взяті на себе цивільно-правові зобов'язання сторін усного правочину були засвідчені розписками про позику коштів в присутності свідків. Надалі, в якості попередньої часткової оплати за квартиру, в період з 02.03.1998 р. по 7.02.2011 р. відповідачі отримали (шляхом надання їм позики) грошові кошти у розмірі 1000 Євро, 10 900 доларів США, 4 000 грн. 00 коп. (розписка від 02.03.1998 р. - 1000 доларів США; розписка від 20.03.1998 р. - 2900 доларів США; розписка від 01.02.2000 р. - 7000 доларів США; розписка від 29.03.2006 р. про підтвердження отримання коштів та продаж житла; розписка від 13.09.2010 р. - 1500 грн.; розписка від 07.02.2011 р. - 1000 Євро та 2500 грн.). Вказані виплати-позики є свідченням наявності договірних відносин-зобов'язань між сторонами. Таким чином, отримавши грошові кошти (частину вартості майна) за спірну квартиру, відповідачі за зустрічним позовом, взяли на себе обов'язок передати житлове приміщення (квартиру). Проте, на думку суду, розписки про отримання коштів свідчать про інші цивільно-правові відносини між сторонами, не повязані з укладенням попереднього договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем за зустрічним позовом в своїй заяві не наведено жодної правової підстави відповідно до вимог ЦК України для зобовязання [PERSON] та [PERSON] виконати умови попереднього договору купівлі-продажу квартири, а відтак суд приходить до висновку про безпідставність зустрічних позовних вимог. Крім того, що стосується заяви позивача за первісним позовом [PERSON] про сплив строку позовної давності, то на думку суду, позивачем за зустрічним по пропущено такий строк. Так, статтями 256, 257 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. У відповідності до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Отже як встановлено судом, рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 05.05.2009 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], яким вирішено: виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]; вселити [PERSON] в квартиру та зобовязати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні вказаною квартирою. Рішення набрало законної сили. На підставі рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 05.05.2009 року видавався виконавчий лист. Державним виконавцем Шевченківського ВДВС ЛМУЮ 04 серпня 2009 року було закінчене виконавче провадження № 2-384, оскільки згідно акта державного виконавця від 03.08.2009 р. боржник [PERSON] звільнив квартиру [ADDRESS] в м Львові, майна боржника та домашніх тварин, які б належали боржнику у вказаній квартирі не має, майно належить [PERSON] Відтак на думку суду саме з 03.08.2009 року почався перебіг строку позовної давності, проте позовну заяву [PERSON] подав до суду лише у жовтні 2016 року. Таким чином, позивачем за зустрічним позовом пропущено строк звернення до суду та не наведено будь-яких поважних причин пропуску строку позовної давності. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі вищенаведеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, у зв'язку із ненаданням належних доказів на підтвердження свої вимог, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved