Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору дарування частки квартири недійсним та просила визнати договір дарування частки квартири від 26 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що помилялася у правовій природі оспорюваного правочину, правах та обов'язках сторін за ним, оскільки на момент його вчинення вважала, що внаслідок укладення такого правочину її дочка [PERSON] буде доглядати та утримувати її довічно, а також, що за нею буде збережено право проживання у квартирі та користування нею. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилася, хоча завчасно та належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач та її представник не заперечували проти такого порядку розгляду справи. Згідно положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності фізичних осіб, які не мають статусу підприємців, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та її представника, показання позивача [PERSON], допитаної як свідка, показання свідків [PERSON] (сусідка), [PERSON] (сусідка), [PERSON], суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним; обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину; особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Судом встановлено, що 26.05.2009 року між позивачем [PERSON] («Дарувальником») та відповідачем [PERSON] («Обдаровуваною») був укладений Договір дарування 1/5 частки квартири [ADDRESS], що належала «Дарувальнику» на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 28.12.2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28.12.2000 року № 1881, зареєстрованого КП «ВООБТІ» 05.03.2009 року за реєстровим № 1227/42810 у реєстровій книзі № 478. Даний Договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Надольською О.А. за реєстровим № 7-770 (а.с.4) та зареєстрований КП «ВМБТІ» 10.09.2009 року за реєстровим № 1227/42810 у реєстровій книзі № 478 (а.с.5). Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 28.12.2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28.12.2000 року № 1881, зареєстрованого КП «ВООБТІ» 05.03.2009 року за реєстровим № 1227/42810 у реєстровій книзі № 478, відповідач [PERSON] є також співвласником 1/5 частки квартири [ADDRESS]. При цьому, позивач [PERSON], [INFO], є матір'ю відповідача [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність; договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. При цьому, згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-9 цс13), відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Відповідно до ст. 3607 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України; невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного правочину позивач [PERSON] вважала, що внаслідок укладення такого правочину її дочка - відповідач [PERSON] буде доглядати та утримувати її довічно, а також, що за нею буде збережено право проживання у квартирі та користування нею, тобто помилялася у правовій природі оспорюваного правочину, правах та обов'язках сторін за ним. Так, як вбачається з довідки ТОВ «ЖЕО» від 29.10.2013 року № 2424, позивач [PERSON] зареєстрована та постійно проживає у спірній квартирі [ADDRESS], на її ім'я відкрито особовий рахунок, вона оплачує комунальні послуги, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 12-15). Однак, з 2013 року відповідач [PERSON] стала чинити перешкоди позивачеві [PERSON] у користуванні спірним нерухомим майном, у тому числі, шляхом недопуску її до житла, а також завдавати матері тілесні ушкодження, що підтверджується повідомленнями про прийняття і реєстрацію заяв від 15.10.2013 року № 12013010390004021 та від 12.04.2014 року № 120140200100002522, показаннями допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] (сусідка), [PERSON] (сусідка), [PERSON], відтак позивач [PERSON] зрозуміла дійсну правову природу вчиненого правочину. Вищевикладені обставини також підтверджуються показаннями допитаної у судовому засіданні як свідка позивача [PERSON]. Крім того, помилці у правовій природі оспорюваного правочину, правах та обов'язках сторін за ним сприяв стан психічного здоров'я позивача [PERSON], що підтверджується довідкою Комунального закладу «Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. ак. О.І. Ющенка» від 18.12.2013 року № 2-8253 (відповідно до ст. 6 Закону України «Про психіатричну допомогу», конфіденційні відомості про стан психічного здоров'я особи та надання психіатричної допомоги не підлягають розголошенню, а.с.7). Отже, оскільки під час укладення оспорюваного договору дарування у дарувальника - позивача [PERSON] було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу спірного нерухомого майна у власність обдаровуваного - відповідача [PERSON], тобто така передача передбачала умову вчинення на користь дарувальника дій майнового або немайнового характеру (довічного догляду, утримання, надання житла тощо), суд приходить до висновку, що Договір дарування 1/5 частки квартири [ADDRESS], укладений 26.05.2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Надольською О.А. за реєстровим № 7-770, слід визнати недійсними. Таким чином, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з [PERSON] на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Outcome: approved