Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві зазначила, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 17 грудня 2017 року. Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON]. Позовні вимоги обгрунтувала тим, що ведення спільного господарства припинено, шлюбні відносини не підтримують, спільного бюджету не ведуть. Проживають окремо з 2012 року. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, тому позивач просить суд розірвати зазначений шлюб з відповідачем, сина залишити проживати з нею. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач на неодноразові виклики в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином у передбаченому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. Окрім того, відповідно до положень Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року в редакції Протоколу від 28 березня 1997 року, вимог ЦПК України та розділу 2 Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року №1092/5/54, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 02 липня 2008 року за № 573/15264, Корецький районний суд Рівненської області направляв судове доручення компетентному суду Російської Федерації про вручення відповідачу [PERSON] (за фактичним місцем його проживання зазначеного в позовній заяві, а саме: [ADDRESS]) копії позовної заяви, повідомлення про день судового засідання та допит відповідача по суті пред'явленого позову. Компетентним органом Російської Федерації не надано жодних відомостей про виконання/неможливість виконання судового доручення в період з 12 січня 2017 року по день розгляду справи. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про день та час розгляду справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не повідомив суд про поважність неявки його до суду, суд вважає за можливе ухвалити по справі судове рішення без участі відповідача, на підставі наявних письмових доказів, які є у справі. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд вважає позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 17 грудня 2007 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Головним Управлінням ЗАГС Московської області Істринського Управління ЗАГС, відділ №1, Російської Федерації, актовий запис № 445 (свідоцтво про шлюб [NUMBER] від 17.12.2007 року). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], батьками якого є сторони по справі, відповідно до свідоцтва про його народження серії [NUMBER] від 12.02.2008 року, виданого Головним Управлінням ЗАГС Московської області Істринського Управління ЗАГС, відділ №1, Російської Федерації. Суд вважає, що причини, які спонукали сторони до розірвання шлюбу є обгрунтованими, оскільки судом достовірно встановлено, що сторони тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують подружні стосунки, проживають окремо понад 6 років, тому подальше спільне життя подружжя та сім'ї є неможливим. Відповідно до ч.3 ст 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду. Згідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тому, беручи до уваги інтереси дитини, а також враховуючи те, що малолітній син сторін на даний час проживає з позивачем, то суд вважає, що його необхідно залишити проживати з матір'ю, що не позбавляє батька права на особисте спілкування з ним та прийняття участі у його вихованні.

Outcome: dismissed