Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору оренди розірваним, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення та стягнення коштів. В позовній заяві зазначила, що 16 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір найму (оренди) житла, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 3.2 договору найму наймач оплачує надані комунальні послуги, електроенергію, газопостачання, телефон та інше згідно показників лічильників чи рахунків установ. Протягом дії вказаного договору відповідач перестав сплачувати за послуги з централізованого опалення, що є порушенням умов договору оренди квартири. Заборгованість почала утворюватися з жовтня 2015 року. Неодноразові вимоги про сплату грошових коштів за комунальні послуги він усіляко ігнорував. В телефонних розмовах постійно обіцяв що сплатить заборгованість, але так і не сплатив. У зв`язку з цим за послуги з централізованого опалення утворилась велика заборгованість. До вересня 2019 року особисто позивачем вже було сплачено борг за комунальні послуги в сумі 9795,39 грн. Крім цього заборгованість за послугу з централізованого опалення за квартиру станом на 10 вересня 2019 року становить 7202,42 грн. 16 вересня 2019 року позивачем було надіслано відповідачу повідомлення з вимогою сплатити на її користь до 15 жовтня 2019 року вартість вже сплачених нею комунальних послуг за централізоване опалення, якими відповідач користувався у належній позивачу квартирі за адресою: [ADDRESS] в розмірі 9795,39 грн., а такожсплатити на користь Полтаватеплоенерго заборгованість за послугу з централізованого опалення, яка утворилась на день подання претензії в розмірі 7202,42 грн. Крім того, у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору найму (оренди) житла його було повідомлено про розірвання з ним вказаного договору. Повідомлення було надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення, але відповідач його навмисно не отримує. Тому позивач просила суд визнати розірваним договір оренди (найму) квартири від 16 вересня 2014 року за адресою: [ADDRESS] та визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення із займаного приміщення. Також просила стягнути з відповідача на її користь 9795,39 грн. заборгованості за оплату послуг централізованого опалення. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 02 грудня 2019 року відкрито провадження у даній справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Цією ж ухвалою до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, залучено [PERSON] та [PERSON] (а.с.28). Відповідач відзиву на позов не подав, заяви та клопотання учасниками справи суду також не подавалися. Дослідивши та оцінивши докази у справі, сул приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 листопада 2000 року, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). 16 вересня 2014 року [PERSON] , що діє в договорі як наймодавець, та [PERSON] , що діє як наймач, укладено договір найму (оренди) житла (а.с.15). Згідно пункту 1.1. договору найму наймодавець передає, а наймач приймає в тимчасове платне користування для проживання квартиру (частину квартири, будинок, частину будинку) за адресою: [ADDRESS] . Як передбачено пунктом 2.1. договору найму даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 16 вересня 2015 року. Згідно пункту 2.2. договору найму у разі, якщо сторони письмово не попередили про припинення дії договору протягом одного місяця до закінчення строку, зазначений договір вважається поновленим на такий же строк. Згідно пункту 3.1. договору плата за проживання встановлюється за домовленістю сторін - безкоштовно. А пунктом 3.2. договору передбачено, що наймач також оплачує надані комунальні послуги, електроенергію, газопостачання, телефон та інше згідно показників лічильників чи рахунків установ. Відповідно до ч.3 ст.825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Позивачем [PERSON] складено письмове повідомлення на адресу [PERSON] , у якому вона повідомляла, що 16 вересня 2019 року між ними було укладено договір найму (оренди) житла. За вказаний період часу наймачем не було сплачено жодної копійки вартості послуг з централізованого опалення, що є порушенням умов вищевказаного договору, і тому нею було сплачено за комунальні послуги 9795,39 грн. Крім того, утворилась заборгованість за послугу з централізованого опалення у розмірі 7202,42 грн. Також повідомляла, що у зв`язку з відсутністю у неї іншого житла вона має намір використовувати його для власного проживання. Тому просила сплатити до 15 жовтня 2019 року на її користь 9795,39 грн. на відшкодування оплачених нею послуг, сплатити борг за опалення в сумі 7202,42 грн. на користь Полтаватеплоенерго, та повідомляла про розірвання вказаного договору найму (оренди) житла у зв`язку з порушенням ним умов цього договору (а.с.12). Проте, позивачем не надано доказів того, що відповідач повідомлений нею про розірвання договору найму. Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, код 36011003786762, лист на адресу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] направлено [PERSON] 16 вересня 2019 року. Підпис адресата на даному рекомендованому повідомленні про отримання поштового відправлення відсутній (а.с.21). Згідно довідки Відділення поштового зв`язку №14 про причини невручення поштового відправлення - закінчення встановленого строку зберігання (а.с.22). Таким чином судом встановлено, що позивач не повідомила відповідача про розірвання договору найму (оренди) житла не менше, ніж за два місяці. Посилання позивача про ухилення відповідача від отримання повідомлення про розірвання договору будь-якими доказами у справі не підтверджується. При цьому на думку суду, позивач могла вжити заходів до вручення відповідачу повідомлення про розірвання договору оренди будь-яким іншим способом (вручити особисто, кур`єром, направити поштою повторно, тощо). Крім того, зважаючи на помилки, які допущені позивачем у вказаному вище повідомлені про розірвання договору найму, вказане повідомлення суд не розцінює як належне. Так, позивач у письмовому повідомленні, датованому 15 вересня 2019 року, зазначала, що договір найму укладений 16 вересня 2019 року. На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання договору розірваним. Виселення особи з житлового приміщення, як і визнання її такою, що втратила право користування житлом, допускається лише з підстав, передбачених законом або договором. Оскільки судом не встановлено підстав для визнання договору найму житла розірваним, інші підстави для виселення відповідача або визнання його таким, що втратив право користування житлом, судом не встановлені, в задоволенні даних позовних вимог також необхідно відмовити. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 9795,39 грн. на відшкодування вартості сплачених нею послуг теплопостачання, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Згідно ч.3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Як вбачається з довідки про склад сім`ї, виданої 16 травня 2019 року Житлово-будівельним кооперативом «Фінансист» за №31-019, до складу сім`ї входять: [PERSON] , уповноважений власник - не проживає, прописана, [PERSON] - співмешканець - не проживає з 2015 року, прописаний, [PERSON] , - донька - прописана, проживає, [PERSON] зять, проживає, прописаний з 2014 року (а.с.16). Тобто в квартирі за адресою: [ADDRESS] крім відповідача проживає дочка позивача - [PERSON] , а зареєстроване місце проживання за даною адресою всього чотирьох осіб - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Таким чином покладення всього обсягу оплати комунальних послуг на одного наймача [PERSON] суперечить вказаним вище нормам закону. Крім того, правовідносини з надання послуг з теплопостачання виникли у теплопостачальної організації з власником житла, який є споживачем послуг, що надаються підприємством. Будь-які докази того, що відповідач став учасником правовідносин теплопостачання, в матеріалах справи відсутні. Відповідно до п.3.2. договору найму житла наймач також оплачує надані комунальні послуги, електроенергію, газопостачання, телефон та інше згідно показників лічильників чи рахунків установ (а.с.15). Але вказаний пункт договору не передбачає в якому розмірі, співвідношенні до інших мешканців даного житла, із якого розрахунку наймач має оплачувати такі комунальні послуги. Тому при розгляді справи суд не може керуватися вказаною умовою договору. На підставі викладеного в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 9795,39 грн. необхідно відмовити. Таким чином в задоволення позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених відносно них вимог. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed