Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, зобов'язання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, в обґрунтування якого вказав, що з відповідачем перебував у трудових відносинах з 14.05.2013р. по 17.02.2014р. Наказом від 17.02.2014р. № 84 о/к він був звільнений з 17.02.2014р. за ст.40 п.2 КЗпП України за станом здоров'я. Він дійсно тривалий час хворів, але йому не зрозуміла була підстава звільнення. Тому 27.02.2014р. він звернувся до відповідача із заявою, якою просив надати йому копію наказу про звільнення від 17.02.2014р. Цей наказ він отримав аж 24.03.2014р. Підставою для видання цього наказу була довідка ЛКК №4702/9 від 26.12.2013р., він намагався дізнатися про цю довідку, але безрезультатно. Тому вважає. Що вимушений був звернутися у строк не більше місяця з дня отримання наказу про звільнення, бо відповідач надав йому наказ про звільнення лише 24.03.2014р. Крім того, не проводилося погодження з профспілкою, він був відсутнім під час розгляду подання роботодавця з приводу його звільнення 17.02.2014р. Вважає наказ про звільнення необґрунтованим та безпідставним, адже відсутні будь-які виявлені невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи. У нього відсутнє стійке зниження втрати працездатності та іншої роботи йому не пропонували. Тому наказ про звільнення підлягає визнанню незаконним. А він має право на поновлення на роботі з отриманням виплати за час вимушеного прогулу виходячи з середньоденного заробітку у розмірі 298,18 грн. Крім того, він поніс моральні збитки. Відчуває почуття розгубленості та незахищеності. Втратив сенс життя, був викинутий з робочого колективу, були порушені його життєві зв'язки. У цей неспокійний час просто жахливо залишитись без роботи, а він має на утриманні малолітню дитину. Відшкодування моральної шкоди оцінює у 2300 грн. Крім цього, позивач також зазначає, що у день звільнення він не працював. А так як при звільненні відповідач не провів розрахунок з ним, він подав заяву про надання розрахунку з ним, яку відповідач отримав 05.03.2014р. До цього часу розрахунок з ним не проведений. Вважає, що відповідач повинен йому сплатити суми за затримку розрахунку з ним. Затримкою заробітної плати відповідач завдав йому моральної шкоди. Він людина сімейна та розраховував на ці кошти, які він своєчасно не отримав. Внаслідок фінансових труднощів, він став нервовий та дратівливий. Погіршився апетити, з'явилося безсоння. Причиною всього вважає переживання із-за затримки виплати заробітної плати та загроза не отримати її взагалі. В час очікування грошей йому були потрібні додаткові моральні сили і підтримка, були порушені його нормальні життєві зв'язки. Свої моральні страждання оцінює у 850 грн. Ці гроші йому потрібні для відновлення душевного спокою після перенесеного ним стресу. У зв'язку з вищевикладеним просить визнати його звільнення незаконним, зобов'язати відповідача поновити його на роботі, зобов'язати виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, моральну шкоду у зв'язку з незаконним звільненням та невиплатою заробітної плати. Позивач до судового засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність за участю його представника, на позові наполягає. У судовому засіданні, представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача позов не визнав та пояснив суду, що просить застосувати ст.233 КЗпП України, оскільки позивач пропустив місячний строк звернення до суду. Трудову книжку позивач отримав 17.02.2014р. особисто, ознайомлений з наказом про звільнення, хоч у цей день був вихідним, це також підтверджується обхідним листом. Є виписка засідання профкому з протоколу № 2 від 17.02.2014р., де надана згода на звільнення. Підстава для звільнення - довідка ЛКК, де зазначено, що за своєю професією, позивач не може працювати. Виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку також не визнає. Заява про виплату всіх сум - це про вимога про виплату цих сум, а не вимога про розрахунок, цю заяву отримали 05.03.2014р. Розрахунок проведений з позивачем у повному обсязі, виплати проведені, остання виплата відбулася 28.03.2014р., якщо буде встановлено все ж заяву відповідною, то середній заробіток обраховується у робочих днях. Копія наказу про звільнення надана позивачу 24.03.2014р. Обхідний лист - це те, що немає претензій між сторонами по справі. Чи був присутній позивач під час засідання профспілки щодо його звільнення, не знає. Іншу роботу позивачу не пропонували, тому що її нема. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача з 14.05.2013р. по 17.02.2014р. та був звільнений за станом здоров'я за п.2 ст.40 КЗпП України (а.с.3, 6-8). Згідно довідки відповідача, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 298,18 грн. (а.с.27). Згідно протоколу № 2 профспілки ВП «Шахта Центральна» ДП «Красноармійськвугілля» від 17.02.2014р., профспілка дала згоду на звільнення позивача за ст.40 п.2 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я згідно довідки ЛК № 4702/9 від 26.12.2013р. (а.с.29). Згідно довідки ЛКК № 246 від 26.12.2013р., позивачу протипоказана важка фізична праця, робота з вібрацією з 10.01.2014р. - постійно (а.с.30). Позивач отримав трудову книжку 17.02.2014р., наказ про звільнення - 24.03.2014р. (а.с.3, 32-33). Позивач звернувся до відповідача із заявою про розрахунок від 27.02.2014р., яку відповідач отримав 05.03.2014р. (а.с.4). Позивач має неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] та малолітню доньку [INFO]. (а.с.24, 25). Заборгованість перед позивачем на час звільнення погашена частками, останнє перерахування 28.03.2014р. (а.с.26, 44). Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За змістом п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноважених ним органом лише у випадках, зокрема, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. Згідно ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Також суд зауважує, що за змістом ч.ч.2, 3 ст.43 КЗпП України, у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у 15-ти денний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно винесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання в межах строку, визначеного ч.2 цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Крім цього, відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як вбачається з матеріалів справи, жодного доказу щодо розгляду профспілкою подання відповідача про звільнення позивача у його присутності, відповідачем не надано, як і не надано письмової заяви позивача для розгляду подання у його відсутність. Взагалі не надано доказів щодо повідомлення позивача про засідання профспілки про розгляд подання підприємства про його звільнення. До того ж, відповідачем також не надано доказів про неможливість переведення позивача на іншу роботу на підприємстві чи про його відмову у переведенні на запропоновану роботу. Враховуючи викладене, суд вважає, що звільнення позивача за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України проведено з порушенням Закону. Разом з тим, згідно ст.47 КЗпП України, власник або уповноваженим ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а в справах про звільнення - місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав трудову книжку 17.02.2014р., а наказ про звільнення - 24.03.2014р. Суд вважає, що місячний строк звернення до суду, зазначений у ч.1 ст.233 КЗпП України, повинен рахуватися з першої події, вказаній у цій нормі. Таким чином, оскільки трудова книжка була видана 17.02.2014р., то саме з цієї дати повинен рахуватися місячний строк і суд не приймає доводи позивача, що строк звернення до суду повинен рахуватися з дня вручення копії наказу про звільнення. Оскільки позивач звернувся з позовом про поновлення на роботі 23.04.2014р., тобто з пропуском місячного строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України, то суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання його звільнення незаконним, зобов'язання відповідача поновити його на роботі, зобов'язання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди у зв'язку з незаконним звільненням, задоволенню не підлягають. Крім цього, відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільнені робітника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом, позивач звільнився 17.02.2014р., але остаточний розрахунок з позивачем був здійснений 28.03.2014р. При цьому, в день звільнення позивач не працював та звернувся із заявою про розрахунок, яку підприємство отримало 05.03.2014р. Оскільки відповідачем порушені вимоги закону, у відповідності до ст.117 КЗпП України, з відповідача належить стягнути на користь позивача його середній заробіток за весь час затримки належних йому при звільненні сум по день фактичного розрахунку. Суд вважає, що стягненню підлягала б сума: 4770,88 грн. з розрахунку 298,18 грн. х 16 робочих днів за період з 07.03.2014р. по 28.03.2014р. Однак, за змістом ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивач просив стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 4770,80 грн., то суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ч.1 ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи вищенаведене, надані суду докази, короткий проміжок часу затримки розрахунку, а саме менше одного місяця, наявність в цей період часткового погашення боргу, суд вважає, що розмір моральної шкоди складає 100 грн., що відповідає вимогам розумності та справедливості. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.40, 43, 47, 49, 116, 117, 2371 149, 233 КЗпП України,

Outcome: partial