Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Міжлісся» с. Міжлісся Барського району Вінницької області про визнання недійсними договору оренди, акту прийому-передачі, зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві приватної власності на підставі державного акту серії ЯА №822519 від 21.12.2005 належить земельна ділянка площею 1,2069 га, що розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області. У 2013 році позивач, маючи бажання передати земельну ділянку онукові, звернулася до адвоката. На запит адвоката було отримано відповідь, що земельну ділянку позивача орендує відповідач на підставі договору оренди землі, що зареєстрований 01.02.2008. Оскільки позивач не укладала договору оренди землі, тому вважає договір оренди землі від 01.11.2007, укладений між [PERSON] та ТОВ «Міжлісся» с. Міжлісся Барського району Вінницької області, зареєстрований у Вінницькій регіональній філії «Центру ДЗК» 01.02.2008 за №040880600089, недійсним. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 17.05.2013 (а.с.13), позов підтримала, наполягала на його задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві, та вказала, що відсутність волевиявлення позивача щодо укладення спірного договору підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи №240/241/14-21 від 14.04.2014, відповідно до якого, експерт прийшов висновку, що підписи від імені [PERSON] у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 01.11.2007, акті прийому-передачі орендованої земельної ділянки від 01.11.2007, виконано не [PERSON], а іншою особою з ретельним наслідуванням якогось підпису [PERSON]. Представник відповідача Старик В.М., який діє на підставі довіреності від 29.08.2013 (а.с. 47), у судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що договір оренди землі, укладений між ТОВ «Міжлісся» та [PERSON] належним чином виконувався сторонами, зокрема позивач кожного року дії договору отримувала орендну плату, без жодних заперечень приймала таку орендну плату, а отже при укладенні та виконанні договору було враховано волевиявлення позивача. Просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача та відмовити в позові повністю. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює комірником ТОВ «Міжлісся». Щороку вона виплачувала орендну плату за користування земельною ділянкою позивача. Орендну плату отримували в основному син та онук [PERSON], оскільки остання через її похилий вік та поганий стан здоров'я не в змозі була її отримувати. Останній раз син з онуком приїжджали отримувати орендну плату разом з [PERSON] Також свідок пояснила, що видавала орендну плату замість [PERSON] синові та онукові без довіреності, оскільки добре знає дану сім'ю. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є онуком позивача та він кілька разів отримував за бабусю паї, оскільки тільки у нього є автомобіль. Свідок пояснив, що йому нічого не було відомо про договір оренди. Восени 2013 року, коли свідкові стало відомо від односельчан бабусі, що вони користуються належними їм земельними ділянками, почав розпитувати бабусю про її ділянку, бабуся нічого не змогла пояснити. Удома знайшли державний акт на земельну ділянку та звернулися до адвоката, після чого їм стало відомо, що бабусина земельна ділянка знаходиться в оренді ТОВ «Міжлісся». Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що отримував за маму ([PERSON].) паї, люди переказували у селі, коли починали видавати паї. Про договір нічого не знав, мама ніколи не говорила про нього. Коли отримував у ТОВ «Міжлісся» зерно та ін., то не знав що це орендна плата. Вислухавши пояснення представників сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,2069 га, що підтверджується даними копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №822519 від 21.12.2005. Земельна ділянка розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області (а.с. 8). Згідно з даними договору оренди землі від 01.11.2007, що зареєстрований у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 01.02.2008 за №040880600089, орендодавець [PERSON] надає, а орендар ТОВ «Міжлісся» приймає у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області. Договір укладено строком на 20 років (а.с. 9-10). Згідно з даними акту прийому-передачі орендованої земельної ділянки від 01.11.2007, що є додатком до договору оренди землі від 01.11.2007, орендодавець [PERSON] передала земельну ділянку орендарю (а.с. 11). Судом з Барського РВ УМВС України у Вінницькій області було витребувано та досліджено у судовому засіданні оригінали оспореного договору оренди та акту прийому-передачі. Згідно з ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 16 Закону України «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно з законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Згідно з даними висновку експертів Вінницького відділення Науково-дослідного інституту судових експертиз №240/241/14-21 від 14.04.2014, підписи від імені [PERSON] у графі «Орендодавець» договору оренди землі від 01.11.2007, акті прийому-передачі орендованої земельної ділянки від 01.11.2007 виконано не [PERSON], а іншою особою з ретельним наслідуванням якогось підпису [PERSON] (а.с. 121-126). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не надавала у передбаченому законом порядку згоди на укладення договору оренди належної їй земельної ділянки. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Міжлісся» про визнання недійсним договору оренди землі підлягають задоволенню, договір оренди землі від 01.11.2007, укладений між сторонами у справі слід визнати недійсним. Такий висновок повністю кореспондується зі змістом правових позицій Верховного Суду України, що висловлені судовою палатою у цивільних справах №6-127цс13 від 18.12.2013, №6-94цс13 від 25.12.2013, №6-118цс13 від 25.12.2013, у порядку перегляду ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з мотивів неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах та є обов'язковими для застосування всіма судами України, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, оскільки судом було встановлено, що волевиявлення на вчинення договору у позивача, тобто орендодавця, було відсутнє на момент укладення договору. Разом з тим, представником відповідача було заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо вимог [PERSON] про визнання недійсним договору оренди землі від 01.11.2007. Заява обґрунтована тим, що впродовж усієї дії договору з 2008 року, він належно виконувався відповідачем, позивач без заперечень отримувала орендну плату, не чинила перешкод у користуванні ділянкою орендарем, тому відповідач вважає, що якщо і позивач не могла ознайомитися з текстом договору, то про порушення свого права їй було відомо з того часу як з її відома отримували орендну плату. Вказав, що у відомостях про отримання орендної плати вказана [PERSON] та міститься підпис, належність підпису позивачу не був предметом дослідження експертами, тому доказів того, що підпис не належить позивачу нема. Представник позивача заперечила проти задоволення заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Вказала, що позивач є людиною похилого віку, має неповну середню освіту та взагалі необізнана з нормами земельного законодавства, у зв'язку з чим не могла знати про існування договору оренди. Представник позивача звернула увагу суду, що позивач не підписувала договору оренди, тому не могла знати про його існування. Представник позивача не заперечила, що позивач отримувала у відповідача зерно та ін., однак, категорично заперечила, що даний факт свідчить про обізнаність позивача про своє порушене право. Вирішуючи чи підлягають застосуванню наслідки спливу позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності звернувся до суду представник відповідача, однак, у судовому засіданні не було надано доказів на підтвердження того, коли позивач довідалась про порушення її права і, як наслідок, пропустила строк звернення до суду з позовом. Представником позивача на підтвердження обставин не пропущення строку позовної давності надано копію відповіді Відділу Держземагенства у Барському районі Вінницької області від 14.08.2013 №02-46/2497, де вказано, що згідно з даними книг реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі зареєстровано договір оренди землі 01.02.2008 між позивачем та ТОВ «Міжлісся» (а.с. 12). Суд відхиляє пояснення представника відповідача про те, що позивачу не обов'язково було знати про укладений договір, щоб знати про порушення свого права, оскільки саме наявність оспореного договору, який не підписувала (тобто не укладала) позивач, порушує права позивача та зумовило її звернення до суду. Крім того, у судовому засіданні були досліджені копії протоколів виїмки від 12.03.2008 з Вінницької регіональної філії ДП «Центру ДЗК» та від 11.03.2008 з СВАТ «Поділля» с. Міжлісся договорів оренди землі, що укладені між ТОВ «Міжлсся» та громадянами власниками майнових паїв, серед яких було вилучено і договір, що укладений між сторонами у даній справі (а.с. 55-69, 77-86). Відповідно до інформації Барського РВ УМВС України у Вінницькій області від 12.12.2013 №11201, оригінал договору, що укладений між [PERSON] та ТОВ «Міжлісся», зареєстрований 01.02.2008, зберігається як речовий доказ у кримінальній справі та може бути виданий для ознайомлення суду лише на підставі відповідного рішення суду (а.с. 92). Таким чином, наведені вище обставини та відсутність вільного волевиявлення [PERSON] у момент укладення оспорюваного договору спростовують твердження представника відповідача про пропущення строку позовної давності позивачем та підтверджують те, що позивач не могла довідатись про порушення свого права відповідачем. Разом з тим, вирішуючи чи підлягає задоволенню позовна вимога про визнання недійсним акту прийому-передачі орендованої земельної ділянки від 01.11.2007, суд виходить з наступного. Відповідно до позиції ВССУ до документів, які за своїм змістом не є правочинами, слід відносити, зокрема, акти приймання-передачі. За юридичним визначенням акт прийому-передачі - це документ, що засвідчує факт передачі та прийняття визначеного у такому документі майна. Даний документ не є підставою, на якій визначене майно передається, та носить лише засвідчувальний, а не причинно-наслідковий характер. Відтак, акт прийому-передачі не є правочином у розумінні норм Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 202 якого правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відтак, позовна вимога про визнання недійсним акту прийому-передачі орендованої земельної ділянки від 01.11.2007 не підлягає задоволенню. Позовну вимогу про зобов'язання ТОВ «Міжлісся» повернути позивачу земельну ділянку площею 1,2069 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 0520280600010020032 на території Войнашівської сільської ради, суд вважає передчасною. Оскільки у разі набрання законної сили рішенням суду про визнання спірного договору оренди землі недійсним, у відповідача не буде законних підстав користуватися земельною ділянкою позивача та він буде зобов'язаний самостійно повернути земельну ділянку позивачеві. Таким чином, з огляду на положення ст.ст. 3, 15 ЦПК України, відповідно до яких кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, суд не вправі робити висновки про можливі порушення прав у майбутньому, тому позовна вимога про зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог. Так, позивачем було сплачено судовий збір за звернення до суду з позовом у розмірі 229,40 грн, що підтверджується квитанціями від 08.10.2013 (а.с. 1, 2), та було сплачено за проведення експертизи 1652,40 грн (а.с. 127, 137), всього судові витрати позивача складають 1881,80 грн. Позовні вимоги [PERSON] були задоволені на 1/3 частину, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 627,27 грн (1881,80 грн/3). На підставі викладеного,

Outcome: partial