Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та повідомила, що 16 листопада 2013 року відповідач позичив у неї 12500 доларів США строком на 10 років, які зобов`язався повернути до 01.11.2023 року частинами по 1250 доларів на рік. Станом на момент звернення до суду з позовом відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання, борг частинами вчасно не повертав, тому позивач звернулася з даним позовом до суду та просила достроково стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 16 листопада 2013 року в розмірі 24800,72 доларів США, з яких: 12500 доларів США - борг за договором позики, 750 доларів США - три проценти річних від простроченої суми, 11550,72 доларів США - проценти за користування позикою, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2019 року було забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно: 1/2 частку квартири [ADDRESS] , зареєстровану на праві приватної власності за [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу від 19.11.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І., за реєстровим № 2207. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2019 року було залучено до участі у справі [PERSON] як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору; у судове засідання викликано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; вирішено допитати позивача [PERSON] у судовому засіданні як свідка. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року було витребувано від Вінницької державної податкової інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області відомості про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] за період з 01.01.2013 року до 31.12.2018 року включно. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про повернення оригіналу розписки від 16 листопада 2013 року до набрання рішенням суду законної сили. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники - адвокати Сарафанюк О.П., Москалюк О.В. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив від 23.09.2019 року (а.с. 91-93), та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Бездітна Т.В. у судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов від 02.09.2019 року (а.с. 51-53), а також просили застосувати наслідки спливу строків позовної давності за період з 16.11.2013 року до 16.11.2015 року, про що подали до суду заяву від 05.09.2019 року (а.с. 64). Третя особа [PERSON] та її представник - адвокат Вдовиченко М.І. у судовому засіданні підтримали позов та просили його задовільнити, подали до суду пояснення по суті позову від 20.09.2019 року (а.с. 75-76). Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, показання допитаної у судовому засіданні як свідка [PERSON] , показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить до висновку, що позов частково обгрунтований та підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідено до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом установлено, що 16 листопада 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики грошей у формі розписки, згідно умов якого відповідач позичив у позивача 12500 доларів США строком на 10 років, які зобов`язався повернути до 01.11.2023 року частинами по 1250 доларів на рік (а.с. 137). Умов повернення боргу, передбачених вищевказаним договором позики у формі розписки, відповідачем [PERSON] не було дотримано, а відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Що стосується посилання відповідача [PERSON] на те, що ним було частково повернуто позику (у розмірі 3750 доларів США, тобто три перших платежі), однак не особисто ним, а іншою особою - його матір`ю [PERSON] (допитано у судовому засіданні як свідка) в рахунок погашення боргу перед [PERSON] , то суд звертає увагу на таке. Так, ст. 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із частиною другою статті 527 ЦК України виконання зобов`язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами. У [PERSON] були відсутні повноваження як боржника повертати грошові кошти від імені відповідача [PERSON] , а тому зобов`язання і у цій частині не може вважатися належно виконаним. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Умови спірного договору позики (розписки) від 16 листопада 2013 року передбачено повернення позики саме частинами (по 1250 доларів США щорічно), що не виконано боржником [PERSON] , а тому кредитор [PERSON] набула права вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Разом з тим, відповідачем [PERSON] було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за позикою, яка повинна була бути сплачена 16.11.2014 року та 16.11.2015 року, у зв`язку з чим, суд також зазначає таке. Відповідно до ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦПК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року № 6-20цс14,позовна давність щодо кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Періодичним є також і щорічний платіж. Отже, пред`явивши позов про стягнення боргу за договорм позики лише 12.06.2019 року, позивач [PERSON] пропустила строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за позикою, яка повинна була бути сплачена 16.11.2014 року та 16.11.2015 року. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Щодо стягнення процентів за договором позики. Позивачем заявлено вимогу про стягнення процентів за користування позикою у розмірі 11550,72 доларів США. Оскільки договором позики у формі розписки від 16 листопада 2013 року розмір і порядок одержання процентів не встановлений, розмір процентів позивачем розраховано на рівні облікової ставки Національного банку України, тобто відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, згідно якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Однак, згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні; у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Таким чином, позов у частині стягнення стягнення процентів за користування позикою у розмірі 11550,72 доларів США задоволенню не підлягає. Щодо валюти стягнення боргу. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику; тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству; суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, позика підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у іноземній валюті (доларах США), а не у гривневому еквіваленті. Щодо стягнення трьох процентів річних. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника; при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Отже, три проценти річних також підлягають стягненню позивача у іноземній валюті (доларах США), а не у гривневому еквіваленті. Разом з тим, оскільки заборгованість за позикою, яка повинна була бути сплачена 16.11.2014 року та 16.11.2015 року стягненню не підлягає у зв`язку із спливом строку позовної давності, то і три проценти річних підлягають стягненню лише за період з 16.11.2016 року до 16.11.2018 року (у розмірі 75,10 доларів США) та за період з 16.11.2017 року до 16.11.2018 року (у розмірі 37,60 доларів США), а всього 112,70 доларів США. Позовна вимога про стягнення трьох процентів річних за період після 16.11.2018 року не заявлялася, а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Такий висновок суду відповідає і правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, згідно якої невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, суд доходить до висновку, що слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики (розпискою) від 16 листопада 2013 року у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США та три проценти річних у розмірі 112,70 доларів США, тобто про часткове задоволення позову. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 2658,14 грн. судового збору (позов задоволено на 40,8 %).

Outcome: partial