Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про відібрання малолітньої дочки [PERSON], [INFO] та передачі її матері [PERSON] Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.06.2014 р. визначено місце проживання її дочки [PERSON], [INFO] разом із нею у с.Біла по вул.Б.Хмельницького, 9 Тернопільського району Тернопільської області. Однак, відповідачем вказане рішення суду не виконане, дитину за визначеним місцем проживання не повернуто. Дії відповідача суперечать інтересам дитини, морально травмують її, позбавляючи материнської уваги та турботи. Відповідач не здатний забезпечити дочці належні умови для повноцінного зростання та культурного розвитку. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві та просять позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Третя особа представник Служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації підтримала позовні вимоги позивача посилаючись на те, що з урахуванням віку дитини, наявність перешкод у спілкуванні з матір'ю, які можуть негативно вплинути на психічний стан дитини та її розвиток, зважаючи на рішення суду про визначення місця проживання малолітньої, яке набрало законної сили та підлягає до виконання, вважає, що перебування малолітньої [PERSON], [INFO] разом із матір»ю відповідатиме інтересам дитини, тому останню слід передати її матері [PERSON] Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини справи. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON], [INFO]. Дані обставини встановленні заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.06.2011 року по цивільній справі №607/834/14-ц, яким визначено місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом із матір»ю [PERSON] за адресою: вул.Б.Хмельницького, 9 с.Біла Тернопільського району Тернопільської області. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини. Отже, обставини які встановленні під час розгляду справи №607/834/14-ц мають безпосереднє відношення до сторін [PERSON] та [PERSON], тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, вони не підлягають повторному доказуванню під час розгляду даної справи. Із листа Міністерства юстиції України від 17.03.2015 р. №1474-0-30-15/12 вбачається, що вчиненні дії щодо проведення розшуку малолітньої [PERSON], [INFO] на території Російської Федерації та доведення до [PERSON] інформації про можливість добровільного повернення дитини. Статтею 162 ч. ч. 1, 2 СК України встановлено, що якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання (ст. 170 ч.1 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, виходячи з рівності прав матері та батька, у п.1 ст.9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. При вирішенні питань, що торкаються дітей, з урахуванням положень названої вище Конвенції про права дитини, суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї. При вирішенні такого спору суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. Отже, вищезазначені норми Декларації та Конвенції вказують на наявність виключних обставин для розлучення малолітніх дітей з матір'ю у разі коли батьки проживають окремо. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Свідок [PERSON], яка приходиться матір»ю позивача показала, що малолітня [PERSON], [INFO] перебуває разом із батьком - відповідачем [PERSON] та місце її перебування невідоме. Отже, зважаючи на те, що відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, враховуючи те, що згідно ч.ч.1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, оскільки батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а надія на відновлення нормальних, здорових стосунків між батьками щодо проживання дитини втрачена, суд вважає, що батько дитини своєю поведінкою чинить перешкоди матері спілкуватися з дитиною, переховується сам і приховує дитину, чим може створити негативні наслідки небезпеки для доньки, тому суд дійшов висновку що вимоги матері щодо відібрання дитини у батька є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений останньою судовий збір в сумі 243.60 гривень.

Outcome: approved