Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Ісаєвою О.Ю. за реєстром №1318. В цьому будинку, крім позивача, зареєстрований відповідач як член сім`ї позивача (син), однак з січня 2019 року по теперішній час він не проживає за місцем реєстрації. Реєстрація відповідача перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати право володіння, користування та розпорядження його власністю, зокрема, оформити соціальну допомогу від держави (житлову субсидію), тому позивач вважає, що відповідач має бути позбавлений права користування житловим приміщенням, яке належить позивачу, що стало підставою для звернення позивачем до суду з цим позовом. Відзив на позовну заяву відповідач не подав. Разом з тим 01.02.2021 року на електронну адресу суду надіслав заяву про визнання позову. Ухвалою суду від 02.12.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Позивач та її представник у підготовче судове засідання не з`явилися, адвокат Лещенко С.В. подала до суду заяву, в якій позов підтримала, просила його задовольнити, враховуючи визнання відповідачем позову, судовий розгляд просить проводити за її відсутності та відсутності позивача, ухваливши рішення в підготовчому судовому засіданні. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового засідання, зокрема, шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті «Судова влада України», що підтверджується матеріалами справи, на електронну адресу суду надіслав заяву про визнання позову, в якій повністю визнав позов [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В заяві вказав, що з січня 2019 року він дійсно не проживає за місцем реєстрації, спільного господарства з позивачем не веде, просив судовий розгляд проводити за його відсутності. Відповідно до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийняті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб (не відповідачів), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи зміст заяв відповідача та представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду немає, позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 21.04.2004 року [PERSON] набула у власність житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 21.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Ісаєвою О.Ю. за реєстром №1318, зареєстрованого КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 07.05.2004 року в реєстраційну книгу №5 за реєстровим №325 (а.с.4). Згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №1892 від 06.09.2018 року «Про присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна» житловому будинку [ADDRESS] на бувших землях Агрономічної сільської ради, присвоєно адресу: [ADDRESS] (а.с.7). З викладеного судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] Згідно довідки №691, виданої квартальним комітетом мікрорайону «Пирогово» 09.10.2020 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та її син [PERSON] (а.с.5). Відповідно до акту сусідів, підписи яких засвідчено головою квартального комітету «Пирогово» Вольським 25.09.2020 року, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] року не проживає впродовж 2019 року по вересень 2020 року (дату складення акту) (а.с.6). Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном навіть тоді, коли такі порушення не пов`язані із позбавленням володіння. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч.1 ст.156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч.2 ст.405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи викладене суд знаходить обґрунтованою вимогу позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею в будинковолодінні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності позивача, згідно ст.ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України, захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача суд вважає порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Крім того, судом не встановлено чинення позивачем перешкод відповідачу в користуванні житловим будинком, в якому він зареєстрований, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання тривалий час без поважних причин (протилежного судом не встановлено). За таких обставин, суд дійшов висновку, що зважаючи на положення ст.321 ЦК України, визнання відповідачами позову не суперечить чинному законодавству, таке визнання не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб, іншого судом не встановлено, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Суд звертає увагу, що наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, що набрало законної сили, є підставою для зняття такої особи з реєстрації. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.ст. 141, 142 ЦПК України. Зважаючи на визнання відповідачем позову, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50% сплаченого при поданні позову судового збору, що становить 420,40 грн. інші 50 % - 420,40 грн. підлягають поверненню позивачу з державного бюджету України. На підставі викладеного,

Outcome: approved