Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вимогою про стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 131 760,15 гривень, що еквівалентно 4 897,0 доларів США, а також судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.04.2012 року між позивачем та [PERSON] укладено договір доручення, за умовами якого визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному щодо захисту спадкових прав довірителя на майно у вигляді квартири [ADDRESS]. Цим договором повіреному встановлена плата за виконання свого обов'язку у розмірі 10% від дійсної ринкової вартості вказаної квартири, яка виплачується після виконання доручення, а саме: після остаточного прийняття рішень судових інстанцій на користь [PERSON] й набрання ними законної сили. Остаточним судовим рішенням, а саме ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14.05.2014 року рішення апеляційного суду м. Києва від 13.02.2014 року, яким за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] залишено без змін. Право власності за останнім зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Втім зобов'язання щодо розділу 3 договору доручення від 19.04.2012 року з боку [PERSON] виконані лише частково, з огляду на що позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання з'явився, проти задоволення вимог позову заперечував у повному обсязі, вказуючи на їх безпідставність й необґрунтованість. Позивач в судове засідання з'явилася, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. Судом встановлено, що 19.04.2012 року між позивачем та [PERSON] укладено договір доручення, за умовами якого визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному щодо захисту спадкових прав довірителя на майно у вигляді квартири [ADDRESS]. Відповідно до п. 3.2 цього договору повіреному встановлена плата за виконання свого обов'язку у розмірі 10% від дійсної ринкової вартості вищезазначеної квартири, яка виплачується після виконання доручення. Остаточним судовим рішенням, а саме: на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14.05.2014 року - рішення апеляційного суду м. Києва від 13.02.2014 року, згідно з яким за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS], залишено в силі та без змін. Право власності за останнім зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Отже, суд має підстави для висновку, що за змістом договору, укладеним між [PERSON] та [PERSON], його предметом було надання правової допомоги в отриманні захисту спадкових прав - через здійснення позивачем представництва інтересів відповідача - щодо майна у вигляді квартири [ADDRESS] - останнього у судах всіх інстанцій з обумовленням кінцевого результату судового провадження. Єдиною умовою сплати гонорару [PERSON] за цією угодою, як слідує з її змісту, сторонами визначено надання відповідачу судового захисту, а момент виконання взятого позивачем на себе зобов'язання - з ухваленням судом остаточного судового рішення на користь [PERSON] Таким остаточним судовим рішенням, а саме: ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14.05.2014 року - рішення апеляційного суду м.Києва від 13.02.2014 року, згідно з яким за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS], - залишено без змін. Право власності за останнім зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Надані сторонами документи свідчать про належне виконання позивачкою отриманого від відповідача доручення з надання правової допомоги. При цьому, суд має врахувати, що сторона відповідача не наводила та не обґрунтовувала факти неналежного виконання позивачкою взятих на себе зобов'язань в суді першої інстанції, суді апеляційної інстанції та суді касаційної інстанції. Визначаючи обсяг зобов'язань позивача перед відповідачем, суд зобов'язаний виходити зі змісту укладеного між ними договору, з врахуванням чого не знайшов підстав вважати, що позивачем не виконані будь-які зобов'язання перед відповідачем за укладеним договором. Втім, представник відповідача [PERSON] підтвердив зазначені у позовній заяві обставини щодо того, що відповідачем частково сплачено на користь позивача суму грошових коштів у розмірі, що еквівалентний 2 200,0 доларів США. Вказане свідчить про визнання відповідачем [PERSON] факту виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань згідно з умовами укладеного договору та, як наслідок, сплати гонорару за виконані дії. Втім, як вже встановлено судом й підтверджено учасниками по справі, сплачена сума грошових коштів становить суму, що є еквівалентною лише 2 200,0 доларів США та свідчить про неповне виконання відповідачем свого зобов'язання. При цьому, судом не встановлено будь-яких застережень у вказаному договорі, що гонорар позивачці мав бути сплачений саме після продажу відповідачем вказаної квартири, що була предметом спору в іншому провадженні. Окрім цього, як слідує зі змісту укладеного договору, а саме: з абз. 3 п. 1.1, повірений мав захищати саме спадкові права довірителя на обумовлене майно, це зобов'язання повною мірою виконане позивачем, про що свідчить реєстрація права власності на успадковане житло за [PERSON] у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Таким чином, в результаті надання позивачем послуг з правової допомоги визначено правову долю та особу власника спадкового майна, що узгоджується зі змістом договору, що свідчить про те, що обов'язок позивача з вказаного приводу виконано у повному обсязі. Окрім цього, суд зобов'язаний критично оцінити такий доказ як пояснення свідка [PERSON] у судовому засіданні від 20 червня 2017 року з огляду на її пряму зацікавленість й упередженість у вказаних правовідносинах, оскільки вона є дружиною відповідача - [PERSON], перебуває з ним у шлюбних відносинах та, як наслідок, є заінтересованою в ухваленні судового рішення на користь відповідача. Як слідує з висновку щодо найбільш вірогідної вартості квартири [ADDRESS] від 24 лютого 2017 року, складеного СПД [PERSON] (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 880/16 від 05.11.2016 року), ринкова вартість вказаного помешкання: станом на 15 травня 2015 року складала 104 200,0 доларів США, що за курсом НБУ, станом на вказану дату становило 1 215 274,0 гривень; станом на 24 лютого 2017 року складала 70 972,0 доларів США, що за курсом НБУ, станом на вказану дату, становило 1 909 594,0 гривень. Втім, згідно зі звітом про незалежну оцінку майна, складеного Суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Асоціація незалежних експертів України» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 199/16 від 02.03.2016 року) 29 червня 2017 року, ринкова вартість цього помешкання становить 1 116 920,0 гривень. Таким чином, суд має підстави для висновку, що ринкова вартість квартири [ADDRESS], починаючи з дати ухвалення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14.05.2014 року, й до дати звернення позивача до суду з вказаним позовом, значно зменшилась, що не заперечено сторонами по справі та більш того, - підтверджено наданими суду представником відповідача письмовими поясненнями. Суд має виходити у визначенні розміру зобов'язання відповідача, виходячи з вартості спірного майна, належного відповідачу, на момент виникнення грошового зобов'язання - з дня, наступного за ухваленням остаточного судового рішення у справі за його позовом - тобто станом на 15.05.2014 року. З огляду на вказане, зважаючи на виникнення обов'язку відповідача сплатити належну суму грошових коштів на користь [PERSON] на наступний день після ухвалення судом касаційної інстанції судового рішення, а саме: 15 травня 2014 року, суд зробив висновок про обґрунтованість та співмірність заявлених позивачем вимог й належність розрахунку суми заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 131 760,15 гривень (190 954,0 - 59 193,86). При цьому, суд має виходити з допустимості визначення суми боргу в іноземній валюті, а суми належного платежу на користь позивача від відповідача - лише в українській гривні. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Таким чином, суд визнає позовні вимоги позивача належним чином обґрунтованими й такими, що підлягають частковому задоволенню. У висновку про часткове задоволення поданого позову суд має виходити з того, що законним платіжним засобом в Україні є українська гривня в сумі, визначеній в цьому рішенні, що виключає у спірних правовідносинах будь-який подальший перерахунок цієї суми в залежності від курсу іноземною валюти. За наведених обставин суд має стягнути з відповідача на користь [PERSON] 131 760,15 гривень. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. За ст. 88 ЦПК України також підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору.

Outcome: partial