Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на те, що 17.09.2004 року сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану м.Чернівці, актовий запис № 1367. Від шлюбу, 04.01.2005 року, народилася дочка [PERSON], яка проживає з позивачем. Спільне життя з чоловіком не склалося, чоловік зловживав спиртними напоями не приходив додому. В квітні місяці він залишив сімю і по даний час сімейні стосунки не поновлювалися. Вказані обставини призвели до формальності шлюбу, а тому позивач просить розірвати шлюб та стягувати із відповідача на утримання дитини аліменти в розмірі 1455 гривень, що складає прожитковий мінімум на дитину відповідного віку та судові витрати по справі Відповідач подав зустрічний позов зазначивши, що між ними дійсно було укладено шлюб від якого народилася дочка яка проживає з відповідачкою. В період шлюбу було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 05.01.2007 року, житловий будинок № 56 по вул.28 червня в с.Великий Кучурів, Сторожинецького району, Чернівецької області, який зареєстрований за [PERSON]. Просив визнати нерухоме майно обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку на вказаною вище адресою. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги змінив і просив стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1777 гривень, посилаючись на зміну прожиткового мінімуму. Від повернення судового збору відмовився, а вимоги в частині розірвання шлюбу підтримав. Вимоги зустрічного позову визнав. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні, вимоги позову про стягнення аліментів визнав частково в сумі однієї тисячі гривень та не заперечував проти задоволення позову про розірвання шлюбу. Підтримав зустрічні позовні вимоги про поділ майна посилаючись в т.ч. і на відсутність необхідності визнавати право власності на приналежне до головної речі майно. Розглянувши даний спір, встановивши фактичні обставини справи та відповідні правовідносини, суд знаходить що змінені позовні вимоги первісного позову підлягають задоволенню частково, а вимоги зустрічного позову підлягають повному задоволенню, з огляду на наступне. В судовому засіданні було встановлено, що сторони уклали шлюб 17 вересня 2004 року, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції, актовий запис №1367, про що свідчить оригінал свідоцтва про шлюб серії 1-МИ № 079140 виданий 17.09.2004 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції (а.с.5). Від шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON] [INFO], згідно свідоцтва про народження (а.с.6). Згідно положень абзацу першого ч.2 ст.3 СК України сімю складають особи які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки, а відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них або інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Вирішуючи даний спір про розірвання шлюбу суд враховує, що відповідно до положень ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. На думку суду, дана сім`я, в результаті різних поглядів на шлюб та сімю, відсутності порозуміння між ними та не проживання подружжя спільно та не ведення спільного господарства протягом тривалого періоду часу, розпалася і зберегти її при таких обставинах неможливо, а подальше збереження сім`ї буде суперечити інтересам позивача, а з огляду на визнання позову відповідачем то і його інтересам.. Згідно ст.51 Конституції України та у відповідності до положень ст.ст.180, 181 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином відповідач, проживаючи окремо від сімї, зобов'язаний утримувати дочку до досягнення нею повноліття, нарівні із матірю, що він не здійснює і що свідчить про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача, який не приймає участі в утриманні дитини, аліментів на її утримання. При визначенні розміру аліментів, суд виходить з того, що згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дітей (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; наявність майна, грошових коштів та витрати і інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.184 СК України, суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі лише за заявою стягувача. Частиною 1 статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Законом України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум з 1 травня, для дітей віком від 6 до 18 років встановлено в сумі 1777 гривню. Дитина відповідача перебуває саме в такому віці, а відповідно має право на матеріальне забезпечення в законодавчо закріпленому розмірі, яке їй зобовязані, надати, згідно вимог ст.180 СК України, її батьки. Тобто, обовязок забезпечення дітям, встановленого законом розміру прожиткового мінімуму, лежить в рівній мірі як на батькові так і на матері дитини, виходячи з чого, суд знаходить запрошений позивачем розмір аліментів, є не справедливим і не можливим до стягнення із відповідача. Мінімальний розмір аліментів, згідно Закону, має складатися із половини прожиткового мінімуму дитини і такий розмір аліментів в сукупності із обовязком матері по утриманню дитини буде забезпечувати встановлений Законом прожитковий мінімум дитини сторін. Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За змістом ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд знаходить, що визнання відповідачем позову про стягнення аліментів в сумі однієї тисячі гривень не суперечить закону і не порушеє права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення саме у твизнаній сумі. Аліменти на утримання дитини, суд стягує з часу звернення позивача до суду, тобто з 04 лютого 2016 року, що відповідає положенням ст.191 СК України та згідно вимог п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, допускає негайне виконання судового рішення в цій частині в межах суми платежу за один місяць. Судові витрати, у відповідності до положень ст.88 ЦПК України, покладаються на відповідача, у звязку з тим, що дитина сторін проживає з матірю, яка до суду зверталась для захисту інтересів неповнолітньої дочки, а будь-які інші грошові, а також аліментні обовязки у відповідача відсутні. Вирішуючи питання зутсрічного позову, судом встановлено, що предметом цього позову є житловий будинок № 56 по вул.28 Червня в с.Великий Кучурів, Сторожинецького району, Чернівецької області. Згідно положень статті 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Спільна сумісна власність [PERSON] та [PERSON] на нерухоме майно, сторонами не оспорюється. Вартість вказаного майна визначена, тому позовні вимоги в частині визнання права спільної власності є обгрунтованими.

Outcome: partial