Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом 10.08.2015 року, в подальшому уточнивши вимоги, востаннє 17.11.2016 року (а.с.198-200), просила суд: визнати спільною сумісною власністю її та [PERSON] як подружжя квартиру [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровській області; визначити частки сторін у вказаній квартирі як спільній сумісній власності по 1/2 частині за нею та [PERSON]; визнати за нею та відповідачем, кожним окремо, право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровській області; визнати спільною сумісною власністю її та [PERSON] автомобіль [NUMBER], 1998 року випуску, кузов (шасі) № KLAJF696EWK209556, номер двигуна А16DMS095167B; визначити частки сторін у вказаному транспортному засобі як спільній сумісній власності по 1/2 частині за нею та [PERSON]; визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль [NUMBER], 1998 року випуску, кузов (шасі) № KLAJF696EWK209556, номер двигуна А16DMS095167B; стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля в розмірі 20\~717,50 грн.; стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі в сумі 573,35 грн. та витрати за проведення експертизи майна в сумі 300 грн. В обґрунтування предявлених вимог посилалась на те, що 12.08.1994 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який розірвано згідно рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.06.2015 року. В період перебування сторін у шлюбі вони придбали наступне майно: квартиру [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області та автомобіль марки «DAEWOO NUBIRA», р/н 744-25АА, 1998 року випуску, кузов (шасі) № KLAJF696EWK209556, номер двигуна А16DMS095167B, право власності на які зареєстроване на імя [PERSON], проте в силу ст.22 КпШС України, діючого на момент їх придбання, воно є спільною сумісною власністю її та відповідача. Враховуючи те, що автомобіль перебуває у користуванні відповідача, в той час як вона має право на 1/2 його частину, вважає за доцільне залишити його у власності [PERSON], стягнувши з відповідача компенсацію половини вартості транспортного засобу. Належну сторонам квартиру вважає за необхідне поділити порівну, визнавши право власності за кожним з них по 1/2 її частині. 05.10.2015 року відповідачем подано зустрічний позов до [PERSON], в якому він просив суд: зобовязати [PERSON] житлове приміщення, переобладнане з двох квартир - №20 та №21 в буд.№2 по вул. Святогеоргіївська (Рязанова) в м. Кривий Ріг, Дніпропетровській області привести до первісного стану згідно технічної документації на них, виданої на кожну з квартир КП ДОР «Криворізьке БТІ»; визнати його особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровській області; визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровській області; визнати спільною сумісною власністю його та [PERSON] як подружжя квартиру [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровській області; визначити частки сторін у вказаній квартирі як спільній сумісній власності рівними по 1/2 частині за ним та [PERSON]; стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати по сплаті судового збору. Як на підстави подання зустрічного позову посилався на те, що під час предявлення вимог за первісним позовом позивачем залишено поза увагою, що квартира [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, є його особистою приватною власністю, оскільки придбана ним та в подальшому переобладнана шляхом обєднання в одне житлове приміщення з квартирою №20 в буд.№2 по вул. Святогеоргіївська (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області за його особисті кошти, взяті в кредит, а тому не може бути предметом поділу. Оскільки внаслідок реконструкції квартир їх поділ є ускладненим, відповідач вважає, що позивач за первісним позовом повинна привести їх в первісний технічний стан. Крім того, [PERSON] до обсягу спільно нажитого майна не було включено набуту нею в шлюбі в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON], померлої 08.01.2005 року, квартиру [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривий Ріг, Дніпропетровській області, яку відповідач вважає за доцільне поділити між сторонами порівну, оскільки в рахунок відмови інших спадкоємців від права на її спадкування [PERSON] та [PERSON] з їх власних сімейних коштів було сплачено 3500 доларів США. Належну сторонам на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривий Ріг, Дніпропетровській області, відповідач вважає за доцільне визнати особистою приватною власністю [PERSON] Ухвалою суду від 05.04.2016 року позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом обєднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] для їх спільного розгляду. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] предявлені уточнені первісні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Згідно наданих пояснень та позиції, викладеної в запереченнях (а.с.69-71), будучи відповідачем за зустрічним позовом, предявлені до неї [PERSON] вимоги за зустрічним позовом [PERSON] не визнала у звязку з їх безпідставністю, оскільки квартира [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область була придбана сторонами за їх спільні кошти з сімейного бюджету, при цьому посилання відповідача на придбання її та подальше переобладнання за його особисті кошти, взяті в кредит, не підтверджене належними доказами, а тому вона не може вважатись його особистою приватною власністю. Вимогу щодо зобовязання її повернути квартири №20 та №21 в буд.№2 по вул. Святогеоргіївська (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровській області в первісний стан після переобладнання, вважала необґрунтованою, оскільки зазначене перепланування здійснювалось за кошти позивача за зустрічним позовом [PERSON], що він також не заперечував, проте не було офіційно зафіксоване та зареєстроване, а тому спірні квартири існують як два окремих житлових приміщення. Крім того, враховуючи те, що квартира №8 в буд№2 по вул. Святогеоргіївська (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровській області нею успадкована в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 08.01.2005 року, вона є виключно її особистою приватною власністю. Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що під час прийняття спадщини вона сплатила іншим спадкоємцям в рахунок відмови від прийняття спадщини 3500 доларів США за рахунок коштів з їх сімейного бюджету, є надуманими, не відповідають дійсності та не підтверджені доказами. В подальшому позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] не зявились, однак подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач за первісним позовом [PERSON] предявлені вимоги визнав частково: не заперечував проти залишення у його власності придбаного в період перебування у шлюбі з позивачем за первісним позовом автомобіля [NUMBER], із стягненням з нього на користь [PERSON] компенсації в рахунок відшкодування половини вартості майна, оскільки транспортний засіб перебуває в його користуванні. В задоволенні іншої частини предявлених вимог просив відмовити у звязку з їх необґрунтованістю з підстав, викладених в предявленому ним зустрічному позові, який підтримав в повному обсязі. В подальшому відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] не зявились, однак подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Третя особа за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не зявилась, повідомлялась у встановленому законом порядку, причини її неявки суду не відомі. Суд, враховуючи попередньо надані пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про необхідність задоволення в повному обсязі позовних вимог за первісним позовом та відмову в задоволенні вимог за зустрічним позовом з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.08.1994 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського райвиконкому м. Кривого Рогу, актовий запис № 606, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КИ № 270682 від 12.08.1994 року (а.с.4). Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO] (а.с.5). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 24.06.2015 року, яке набрало законної сили 07.07.2015 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.6). В період перебування сторін в шлюбі ними набуто у власність наступне майно: -квартира [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровській області загальною площею 35,5 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м., право власності на яку зареєстроване на імя [PERSON] КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі за № 10/5 ПВ 257-2661 від 14.07.1997 року на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.1997 року (а.с.7, 34, 56-57, 84). Згідно звіту СПД [PERSON] вартість квартири станом на 10.11.2016 року складає 73\~235 грн. (а.с.201-211); -квартира [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровській області загальною площею 35,8 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., приватизована [PERSON] та [PERSON] як членом її сімї в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», належна їм на праві спільної сумісної власності без виділення часток відповідно до свідоцтва про право власності №Дз-231 від 19.05.2006 року, виданого Управлінням ЖКГ виконкому Криворізької міської ради згідно розпорядження за № С-504 від 15.05.2006 року та зареєстрованого в КП «Криворізьке БТІ» за №184 в книзі № 245п-184 (а.с.38-39, 54-55, 58); -квартира [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровській області загальною площею 36,2 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м., успадкована [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 08.01.2005 року (а.с.140), право власності на яку зареєстроване на її імя на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВСХ № 352002 від 07.06.2006 року, номер запису 6693 в книзі 10/13ПВ-183 (а.с.36-37, 105-106, 126, 135-152); -транспортний засіб автомобіль [NUMBER], кузов (шасі) № KLAJF696EWK209556, номер двигуна А16DMS095167B, зареєстрований на імя [PERSON] на підставі біржової угоди купівлі-продажу транспортного засобу № 400010 від 13.09.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та відповіддю ТСЦ №1243 РСЦ в Дніпропетровській області №1411 від 02.11.2016 року (а.с.8,174, 193). Згідно звіту ТОВ «Центр експертного дослідження» вартість автомобіля станом на 09.08.2016 року складає 41 435 грн. (а.с.156-176). Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області та автомобіля [NUMBER], придбаних до 2004 року, тобто до набрання чинності діючим Сімейним кодексом України, суд керується положеннями КпШС України, що діяв на момент їх придбання, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 04.11.2015 року у справі № 6-1662цс15. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст.28 КпШС України, в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у ст.70 діючого СК України. Системним аналізом вказаних норм суд приходить до висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається наступними критеріями: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано ст.29 КпШС. Як слідує із предявлених позивачем за первісним позовом вимог, автомобіль [NUMBER], придбаний подружжям в період перебування у шлюбі в інтересах сімї та за спільні кошти, що також визнано відповідачем за первісним позовом [PERSON], тобто є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи те, що транспортний засіб є неподільною річчю, а спільне користування і володіння ним є неможливим, в той час як відповідач за первісним позовом [PERSON] визнає предявлені позивачем за первісним позовом вимоги стосовно залишення у його власності спірного автомобіля із стягненням з нього на користь [PERSON] компенсації належної їй частки від вартості автомобіля з дотриманням презумпції рівності часток в розмірі 20 717,50 грн., що є свідченням досягнення між сторонами згоди в його поділі та відповідає ст.29 КпШС України, правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 30.03.2016 року у справі №6-2811цс15, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення в цій частині позовних вимог [PERSON] за первісним позовом із визнанням за [PERSON] права особистої приватної власності на спірний автомобіль із стягненням з нього на користь [PERSON] половини його вартості, визначеної звітом про оцінку майна, з якою сторони погодились, а визначеним ст.143 ЦПК України правом на заявлення клопотання про призначення експертизи для зясування вказаних вище обставин щодо вартості автомобіля не скористалися. Доводи відповідача за первісним позовом [PERSON] стосовно тощо, що спірна квартира [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області набута у власність в період перебування у шлюбі з позивачем за первісним позовом [PERSON] виключно за його особисті кошти, а тому є його особистою приватною власністю, суд оцінює критично, оскільки ним не надано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що купівля вказаної квартири здійснювалась за належні лише йому кошти, що не відносились до сімейного бюджету та в його особистих інтересах. Обґрунтування своїх доводів випискою з ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 006-26501-170611 від 17.06.2011 року (а.с.40-48) суд оцінює критично, оскільки спірна квартира придбана сторонами 28.02.2007 року згідно договору купівлі-продажу (а.с.57), технічний висновок щодо можливості її перепланування виконано в 2009 році (а.с.49-53), в той час як кредит оформлено [PERSON] 17.06.2011 року, мети видачі особистих коштів не встановлено, що з огляду на хронологічність цих подій виключає можливість вставлення між ними логічного звязку, взаємоповязаності, а відтак і обставин взяття кредиту як на придбання квартири, так і її переобладнання в подальшому. Крім того, посилання відповідача за первісним позовом на той факт, що в зазначеній квартирі зареєстроване лише його місце проживання є свідченням перебування квартири виключно в його особистій приватній власності, суд залишає поза увагою, оскільки в розумінні ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання особи є визначенням місця проживання/перебування особи в житлі, розташованому на певній адміністративно-територіальній одиниці, та не повязана з правом власності на житло, а тим більш визначенням його правового режиму в розумінні приватної або спільної сумісної/часткової власності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] за первісним позовом із визнанням квартири [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області спільною сумісною власністю її та [PERSON] як подружжя, з визначенням часток за кожним із них по 1/2, визнанням права власності на них, та відповідно із відмовою в задоволенні позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом про визнання вказаної квартири його особистою приватною власністю у звязку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, а саме квартир № 8 та №20 в буд.№2 по вул. Святогеоргіївська (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, набутих відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] у власність у 2006 році, тобто після набрання чинності діючим Сімейним кодексом України, при вирішенні позову в цій частині суд керується його положеннями. Так, відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обовязково слід встановлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо. Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Дослідженням матеріалів спадкової справи № 414/2005 відносно майна [PERSON], померлої 08.01.2015 року (а.с.135-152) встановлено, що належна їй за життя на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом успадкована її донькою [PERSON] відповідачем за зустрічним позовом, про що 07.06.2006 року видано свідоцтво про право на спадщину, що в розумінні ч.1 ст.57 СК України визначає належність вказаного майна виключно [PERSON] на праві особистої приватної власності. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін\~\~\~\~та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.\~\~\~\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача за зустрічним позовом, на те, що під час прийняття спадщини [PERSON], ними сплачено 3500 доларів США за рахунок коштів з їх сімейного бюджету іншим спадкоємцям [PERSON] та [PERSON] в рахунок їх відмови від прийняття спадщини, суд оцінює критично з огляду на відсутність підтвердження їх будь-якими доказами, в той час як з наявних в матеріалах спадкової справи заяв спадкоємців не вбачається жодних застережень про отримання ними коштів від [PERSON] або [PERSON] в рахунок відмови від реалізації спадкових прав після смерті матері на користь іншої спадкоємиці [PERSON] За даних обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю квартири [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, визначення часток та її поділ з підстав їх недоведеності, невідповідності нормам матеріального права та безпідставного віднесення ним спірної квартири до майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Стосовно позовної вимоги [PERSON] щодо визнання квартири [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровській області особистою приватною власністю [PERSON], суд також не вбачає підстав для її задоволення з огляду на наступне. Положення ст.57 СК України в редакції, діючій на момент приватизації [PERSON] спірної квартири, не визначали правовий режим майна, приватизованого одним із подружжя в період перебування у шлюбі. Натомість, внесенням змін до СК України Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року, ч.1 ст.57 СК України доповнено п.4, відповідно до якого у випадку набуття права власності на житло одним із подружжя внаслідок його\~приватизації відповідно до\~Закону України «Про\~приватизацію державного житлового фонду» після 13.06.2012 року (набрання чинності змінами), таке майно є особистою приватною власністю одного з подружжя та не входить до обсягу майна, спільно нажитого подружжям в шлюбі. Вирішуючи питання щодо належності приватизованого майна до спільного або роздільного майна подружжя, набутого до 13.06.2012 року, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. Із аналізу положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» слідує, що право на приватизацію житлового приміщення із державного житлового фонду мають громадяни України за одночасної наявності наступних умов: 1) на час приватизації особи проживали в ньому, або за якими зберігалось право на житло; 2) такі особи висловили своє бажання на приватизацію житла (ст.ст.1,5 Закону). Таким чином суд приходить до висновку, що квартира, яка була приватизована одним із подружжя, якщо інший з подружжя не мав права на приватизацію або не хотів його реалізувати, належить до роздільного майна подружжя і є обєктом права приватної власності лише цієї особи, а тому при приватизації житла одним із подружжя другий з подружжя не набуває прав щодо цього майна. Судовим розглядом встановлено, що в період перебування у шлюбі з [PERSON], відповідач за зустрічним позовом [PERSON] набула у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровській області шляхом її безоплатної приватизації в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» разом із [PERSON] як членом її сімї відповідно до свідоцтва про право власності №Дз-231 від 19.05.2006 року, виданого Управлінням ЖКГ виконкому Криворізької міської ради згідно розпорядження за № С-504 від 15.05.2006 року та зареєстрованого в КП «Криворізьке БТІ» за №184 в книзі № 245п-184 (а.с.38-39, 54-55, 58). При цьому [PERSON] в зазначеній квартирі на момент її приватизації не проживав, оскільки як він сам вказував в ході судового розгляду, що також підтверджується відомостями з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області (а.с.19), з 19.09.1997 року та по теперішній час значиться зареєстрованим та проживає в [INFO] (Рязанова) в м. Кривому Розі Дніпропетровській області, на момент приватизації [PERSON] та [PERSON] квартири за ним не зберігалось право на вказане житло, своє право на приватизацію житла він не реалізував, правомірність її приватизації в судовому порядку не оспорював, тому суд приходить до висновку, що віднесення позивачем за зустрічним позовом спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя є безпідставним, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержане громадянином із державного фонду. Крім того, предявляючи вимогу про визнання квартири особистою приватною власністю [PERSON], позивач за зустрічним позовом залишив поза увагою той факт, що [PERSON] є співвласником квартири, частка якої не виділена, а права на спірне майно за нею зареєстровані у встановленому законом порядку, а тому в разі задоволення предявлених ним вимог будуть порушені її права як власника, що суперечитиме визначеному ст.321 ЦК України принципу непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. За даних обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового приміщення після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Так, предявляючи позовні вимоги про зобовязання [PERSON] житлове приміщення, переобладнане з двох квартир - №20 та №21 в буд.№2 по вул. Святогеоргіївська (Рязанова) в м. Кривому Розі, Дніпропетровської області привести до первісного стану згідно технічної документації на них, позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилався на те, що реальний поділ цих квартир у звязку з їх переобладнанням без приведення їх до первісного стану є неможливим. Натомість такі доводи суд вважає необґрунтованими, оскільки таке приміщення не набуло юридичного статусу самостійного житлового приміщення в силу відсутності доказів прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього в розумінні ч.2 ст.331 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2710цс15), а відтак не стосується вирішення спору про поділ майна між подружжям, оскільки не дивлячись на наявність технічного проекту перепланування, квартири №20 та №21 в буд.№2 по вул. Святогеоргіївська (Рязанова) в м. Кривому Розі не втратили свого статусу як окремі житлові одиниці, а залишаються самостійними матеріальними обєктами із державною реєстрацією права власності на них, питання відносно поділу яких вирішено в ході судового розгляду з дотриманням визначеного ст.11 ЦПК України принципу диспозитивності в межах заявлених вимог. Крім того, як вказував сам позивач за зустрічним позовом [PERSON], переобладнання квартир він виконував сам та за власні кошти, а тому на відповідача за зустрічним позовом [PERSON] не може бути покладено жодних обовязків по поверненню житлових приміщень в первісний стан, оскільки її участь в здійсненні їх реконструкції та перепланування [PERSON] в обґрунтування предявлених ним вимог не доведена. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст.88 ЦПК України, враховуючи ухвалення судом рішення за первісним позовом на користь позивача [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору - 573,35 грн. (а.с.11,196), а також 300 грн. витрат, повязаних з проведенням оцінки спірного майна (а.с.197). З огляду на відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] в повному обсязі, відсутні підстави для стягнення з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] витрат по сплаті судового збору на його користь.

Outcome: approved