Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в обгрунтування якого посилається на те, що вона з 1989 року являється власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідачі: [PERSON] з 2004 року не проживає в будинку позивача, [PERSON] з 2012 року не проживає в вищезазначеному будинку. Добровільно відповідачі знятися з місця реєстрації не бажають. Позивачка вимушена звернутися з даними позовом до суду та просить визнати відповідачів: [PERSON], та [PERSON] такими, що втратили право користування належним їй житловим будинком. В підготовче засідання позивач та його представник не з'явилися, до суду надали заяву про розгляд справи у їх відсутності. Заяву підтримали, пославшись на обставини, викладені у заяві, просить її задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в підготовче засідання не з'явилися, до суду надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, не заперечують щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області в підготовче засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Суд ухвалив про розгляд справи у відсутності сторін, згідно ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до положень ч.ч. 3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки відповідачі визнали, предявлений до них позов і визнання відповідачами позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч.3,4 ст.200, ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Позивач [PERSON], [INFO] є власником житлового будинку, який розташований [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок видане на підставі рішення виконкому Новоукраїнської районної ради народних депутатів №141 від 23.05.1989 року (а.с.8). Згідно акту обстеження від 21.05.2018 року за вих. №2069 виданим депутатом Рівнянської сільської ради , [PERSON], 1951 р.н., проживає за адресою [ADDRESS], разом з дочкою [PERSON], 1977 року народження та внуком [PERSON] 2010 року народження. [PERSON], 1985 року народження зареєстрований але не проживає за даною адресою 12 років, проживає за адресою [ADDRESS]; [PERSON], 1982 року народження, зареєстрований, але не проживає за даною адресою 6 років, проживає в [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно довідки виданої Рівнянською сільською радою 17.05.2018 року №2045 про те, що в будинку за адресою [ADDRESS] на даний час зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (внучка); [PERSON], [INFO](син); [PERSON], [INFO] (син); [PERSON], [INFO] (донька) та [PERSON], [INFO](внук). Фактично в будинку проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Даючи оцінку поясненням учасників судового провадження та дослідженим письмовим доказам, суд приходить до наступних висновків. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сімї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст.64 ЖК України, до членів сімї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України, закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно вимог ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до абз.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Актом обстеження за місцем реєстрації підтверджено факт не проживання [PERSON], 1985 року народження, [PERSON], 1982 року народження, більше одного року за адресою: [ADDRESS]. Тобто, станом на день розгляду справи, підтверджується не проживання відповідачів у житловому будинку позивача більше одного року. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, відповідачі, будучи зареєстрованими в будинку позивача, порушують його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачам у користуванні будинком, або що з цього питання вони зверталися до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідачі відсутні за місцем реєстрації з поважних причин. Судом встановлено, що договір про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не укладався. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON], 1985 року народження, [PERSON], 1982 року народження втратили право на користування належним позивачу на праві власності житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] внаслідок відсутності останніх за місцем реєстрації понад один рік. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання.

Outcome: approved