Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності. В якій прохала: визнати за [PERSON] , право особистої приватної власності на 4/5 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 92,3 м.кв. Визнати за [PERSON] , право особистої приватної власності на 1/5 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 92,3 м.кв. На обгрунтування позову зазначила, що, 29.09.2006 [PERSON] уклала шлюб з відповідачем. Згідно договору купівлі-продажу від 13.10.2010, укладеного між ВАТ «Полтавський домобудівельний комбінат» та [PERSON] , який був посвідчений ПН ПМНО Матвієнко В.О. №482, була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 92,3 м.кв. Згідно п.2 договору продаж вчинено за 369 200 гривень. Право власності зареєстровано за відповідачем ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» 12.05.2010. Згідно довідки №748 від 04.11.2019, [PERSON] проживає разом з чоловіком - [PERSON] та сином - [PERSON] без реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 92,3 м.кв. Вищевказана квартира була придбана частково за особисті кошти позивача в сумі 215 000 грн., інша решта коштів в сумі 154 200 грн. були спільними коштами позивача та відповідача. Гроші в сумі 215 000 грн. позивачу надали її батьки для придбання квартири, тому відповідно до вимог ч.1 ст. 57 СК України 3/5 часини квартири є її особистою приватною власністю. На думку позивача, спільною сумісною власністю подружжя є 2/5 частини квартири вартістю 154 200 грн., відповідно кожному з них належить 1/5 частина квартири вартістю 77 100 грн. Вважає, що їй на праві власності належить 4/5 частин вищевказаної квартири. З відповідачем на даний час виникають суперечки відносно квартири, відповідач не визнає її право власності на частку в квартирі, відмовляється реєструвати її, позивача та сина за фактичним місцем проживання через що звертається до суду з даним позовом. 05 листопада 2021 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави прийнято цивільну справу в провадження та призначено підготовче судове засідання. 20 травня 2021 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на підстави зазначені в письмовому відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачу [PERSON] та його брату [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 13.05.2020 року відділом приватизації житла управління житлово - комунального господарства м. Полтави, належала квартира [ADDRESS] . Вказана квартира була продана 04.01.2008 року, в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] за 277 750 грн. Після продажу вищевказаної квартири позивачка та відповідач придбали квартиру [ADDRESS] , яку 23.03.2010 року було продано за 160000 грн., що підтверджується договором купівлі - продажу від 23.03.2010 року. Так, після продажу вищевказаної квартири в період шлюбу подружжя придбало спірну квартиру [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] , що підтверджується копіями: договору купівлі-продажу укладеного між ВАТ «Полтавський домобудівельний комбінат» та [PERSON] 13.04.2010, посвідченого ПН Полтавського МНО Матвєєнко В.О., зареєстровано в реєстрі №482; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» за №26097252 від 12.05.2010 та записано у реєстрову книгу №152 за реєстровим №20974. Як слідує із договору, квартира [ADDRESS] , була придбана за 369 200 гривень. На підставі викладеного суд вважає, що спірна квартира за адресою - квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки придбана в період шлюбу. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі N 331/8757/14-ц (провадження N 61-48599св18) належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, в матеріалах справи доказів будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу нерівності часток майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя немає. Разом з цим, відповідно до письмової згоди [PERSON] від 12.04.2010 року, реєстровий № 477, посвідченої приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Матєєнко В.О. вбачається, що перед укладенням договору купівлі продажу від 13.04.2010 року [PERSON] надала нотаріусу письмову згоду на придбання спірної квартири, зазначаючи при цьому, що договір укладається в інтересах сім`ї вона ознайомлена з умовами договору. Отже, суд вважає, що спірна квартира належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності в рівних частках по Ѕ частині кожному. Посилання позивача на ті обставини, що кошти в сумі 215 000 грн. на придбання спірної квартири були надані її батьками відповідно до договору про надання безповоротної фінансової допомоги від 09.04.2010 року суд вважає безпідставними, оскільки при оформленні такого договору сторонами не було дотримано нотаріальної форми правочину, як це передбачено ч. 5 ст. 719 ЦКУкраїни. Крім цього, належних та допустимих доказів того, що спірна квартира придбана за особисті кошти [PERSON] чи саме за кошти, які були надані її батьками відповідно до договору про надання безповоротної фінансової допомоги позивачем [PERSON] не надано. Таким чином, суд вважає, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем не спростовано. Отже, оцінюючи надані докази і співставляючи їх з фактами, які доводить позивач, суд вважає, що ним не виконаний свій обов`язок по доведенню позовних вимог і на підставі наданих доказів неможливо зробити висновок, що факти, на які посилається позивач мали місце. Таким чином, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed