Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання обєктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та скасування державної реєстрації на дані обєкти. Після остаточного уточнення позовних вимог позивач [PERSON] просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя обєкти нерухомості: житловий будинок по вул. Трускавецькій , 50б у м.Бориславі Львівської області, згідно технічного паспорта (літера А), пів/підвал, сходи (літера а), баня (літера Б), сарай (літера В), альтанка (літера Г), огорожа-1, огорожа-2, ворота-3, хвіртка-4, замощення, вартістю 1185 449,00 грн; земельну ділянку площею 0,0900га по вул.Трускавецькій, 50б у м.Бориславі Львівської області для обслуговування житлового будинку, вартістю 148571,00 грн.; скасувати рішення від 18.03.2004 року про державну реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна будинок №50б по вул.Трускавецькій у м.Бориславі Львівської області за реєстраційним номером 5131299 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Бориславської міської ради на власника [PERSON]; запис №010443900357 від 15.07.2004року про реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку за адресою вул.Трускавецька, 50б в м.Борислав Львівської області, площею 0,0900 га для обслуговування житлового будинку в книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю Бориславської міської ради на [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 10 вересня 1997 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] У 1997 році відповідач [PERSON] повідомив їй, що він має намір купити незавершений будівництвом будинок у місті Бориславі для їхньої сімї, та показав їй план даного будівництва. Незавершене будівництво знаходилося за адресою вул.Трускавецька, 50 б у м.Бориславі. У вересні 1998 року вона з дочкою та відповідачем [PERSON] поселилися у незавершеному будинку, який мав зведені стіни і дах. Вони жили в одній кімнаті на першому поверсі, а кухня знаходилася у підвальному приміщенні. Будівництво тривало до 2003 року, будинок був завершений і вона , дочка та відповідач [PERSON] зареєстрували своє місце проживання за адресою [INFO] б у м.Бориславі. За час будівництва вона доглядала малу дитину, була господинею будинку, вела домашнє господарство, працювала на городі, займалася наглядом за будівельними матеріалами, коли її чоловік [PERSON]був у відрядженні, готувала дворазове щоденне харчування для будівельників. У вересні 2009 року відповідач [PERSON] перебрався жити у м.Трускавець, а 17 жовтня 2014 року рішенням Трускавецького міського суду Львівської області розірвано шлюб між нею та відповідачем [PERSON] У 2016 році відповідач [PERSON] подав до суду позовну заяву про виселення її із будинку №50б вул.Трускавецька у м.Бориславі, в якій посилався на те, що він являється власником даного житлового будинку, на підтвердження чого подав суду інформаційну довідку з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. В задоволенні позову Бориславський міський суд йому відмовив. На її запит від 21.04.2017 року КП Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації довідкою № 76 від 03.05.2017 року повідомило, що право власності на будинок по вул.Трускавецькій № 50б у м.Бориславі зареєстрований на відповідача-1 [PERSON], також цей факт підтверджує інформаційна довідка з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 05.07.2017 року. Договір купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки для обслуговування будинку загальною площею 0,0900 га був оформлений 16 вересня 1997 року на відповідача [PERSON], сина відповідача [PERSON] від першого шлюбу. Даний договір купівлі-продажу укладений 16 вересня 1997 року приватним нотаріусом Бориславського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1387. Вважає, що будинок № 50б по вул.Трускавецькій, у м.Бориславі та земельна ділянка площею 0,0900 га для обслуговування житлового будинку є майном, яке набуте подружжям, тобто нею та відповідачем-2 [PERSON], під час шлюбу і є об'єктом спільної сумісної власності даного подружжя. Просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок по вул.Трускавецькій, 50б у м.Бориславі Львівської області з належними господарськими спорудами та будівлями, та земельну ділянку площею0,09 га по вул.Трускавецькій, 50б у м.Бориславі Львівської області для обслуговування вищевказаного будинку, скасувати рішення від 18.03.2004 р про державну реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна, а саме житловий будинок №50б по вул.Трускавецькій у м.Бориславі за реєстраційним №5131299 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на власника [PERSON] та запис №010443900357 від 15.07.2004 року про реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку за адресою6вул.Трускавецька,50б м.Борислав Львівської області площею 0,09 га для обслуговування житлового будинку в книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю Бориславської міської ради на [PERSON]. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності безоплатної вторинної правової допомоги від 29 червня 2017 року, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задоволити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились. Представник відповідачів [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 25 жовтня 2017 року , [PERSON]- [PERSON], який діє на підставі довіреності від 25 жовтня 2017 року, заперечив проти задоволення позовних вимог позивача, зіславшись на обставини викладені у запереченнях, просить суд відмовити у їх задоволенні. Третя особа, [PERSON], залучена судом до участі в розгляді справи як третя особа, в судове засідання не зявились, 01 лютого 2018 року подала суду пояснення щодо позовної заяви [PERSON], в яких просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, показання свідків, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що співвідповідачу [PERSON] на праві власності належить будинок №50 б на вулиці Трускавецькій в м.Бориславі Львівської області на підставі свідоцтва про право власності р.№386, виданого 11.09.2002 року виконавчим комітетом Бориславської міської ради, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №49190919.(а.с.27). Також співвідповідачу [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0,09 га на вулиці Трускавецькій, 50 «б» в м.Бориславі, цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.07.2004 р (а.с.35). Вищезазначене нерухоме майно, зокрема незакінчений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку для обслуговування будинку, що знаходиться в м.Бориславі, по вул.Трускавецькій,50б, набуто у власність співвідповідачем [PERSON] відповідно договору купівлі-продажу від 16 вересня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі №1387 (а.с.102). У подальшому, відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради від 30 серпня 2002 року за №386 (а.с.30 інвентаризаційної справи № 4784 вищезазначеного будинковолодіння), затверджено акт приймальної комісії від 29 липня 2002 року про прийняття в експлуатацію новозбудованого спірного житлового будинку. Судом також встановлено, що з 10 вересня 1997 року позивач [PERSON] [PERSON]янівна та співвідповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано відповідно до рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 17 жовтня 2014 року (а. с.12). Крім цього, рішенням цього ж суду від 25 лютого 2015 року (а.с.15) позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано квартиру №70 в будинку №66 на вул.Стебницькій у м.Трускавець обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину вищевказаної квартири, крім цього стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] [PERSON]янівни 46 419,66 грн. компенсації половини вартості легкового автомобіля обєкта права спільної сумісної власності подружжя. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO] б, що підтверджується відміткою у паспорті позивача (зв.а.с.5) та проживає за вказаною адресою відповідно до встановлених обставин рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 27 січня 2017 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого житла (а.с.18-23). Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Із показань свідка [PERSON] у судовому засіданні вбачається, що подружжя [PERSON] та [PERSON] спільно проживали у спільному будинку. Свідок ствердила, що був придбаний будинок у незавершеному стані та саме зусиллями подружжя [PERSON] будинок доводився до завершення. Відповідач [PERSON] наймав будівельників, а позивач [PERSON] готувала для будівельників обіди. Саме позивач [PERSON] вела всю хатню роботу. Відповідача [PERSON] ніколи не бачила. Зазначені обставини підтвердили суду, допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які працювали у спірному будинку. Підтвердили ту обставину, що наймав їх на роботу саме відповідач [PERSON], він і з ними розраховувався за виконану роботу. Свідки вважали, що власниками будинку є саме подружжя [PERSON] та [PERSON] Далі, позивач [PERSON] не звертаючись до суду із вимогами про витребування жилого будинку з чужого незаконого володіння, просить визнати спірні обєкти нерухомого майна, які не належали подружжю, спільною сумісною власністю подружжя та скасувати державну реєстрацію на спірні обєкти, посилаючись на те, що незавершений будівництвом будинок №50б по вул.Трускавецькій в м.Бориславі Львівської області було придбано для їхньої з відповідачем [PERSON] сімї, в даному спірному будинку вони проживали та були зареєстровані, даний будинок був збудований за спільні кошти із співвідповідачем [PERSON]. Співвідповідач [PERSON] ніколи у спірному будинку не проживав, участі у будівництві не приймав. Згаданий будинок позивач вважає спільною власністю подружжя також із тих підстав, що відповідачем [PERSON] 15 червня 2004 року був складений заповіт на даний будинок в користь їхньої дочки [PERSON] В обґрунтування позовних вимог посилається на вимоги ст.368 ЦК України, ст.ст.60,61 СК України та Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Проте пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України (пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3). Відповідно до ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР, (норми, що діяли на час придбання співвідповідачем [PERSON] спірного будинку) майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічним чином дане питання врегульовано ст. ст. 60, 61 СК України. Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. З п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» слідує, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Водночас у справі, яка розглядається, судом встановлено, що нерухоме майно придбане співвідповідачем [PERSON], як зазначено вище відповідно договору купівлі-продажу від 16 вересня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі №1387 (а.с.102) та належить останньому на праві власності належить на підставі свідоцтва про право власності р.№386, виданого 11.09.2002 року виконавчим комітетом Бориславської міської ради, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №49190919.(а.с.27) та на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.07.2004 р (а.с.35), який не був одним із подружжя. Право власності згідно ст.41 Конституції України є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач не довів суду, що договір купівлі продажу спірного майна [PERSON] вчинено з порушенням вимог ст.203 ЦК України, зокрема вимог щодо обсягу цивільної дієздатності учасників правочину та їх волевиявлення, щодо настання реальних правових наслідків правочину. Зміст вказаного правочину не суперечить ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також не порушує права позивача. Більш того, співвідповідач [PERSON] ніколи не був власником чи співвласником спірного нерухомого майна. Відповідно твердження позивача [PERSON] про те, що житловий будинок №50 б по вулиці Трускавецькій у місті Бориславі Львівської області разом з належними господарськими спорудами та будівлями та земельною ділянкою площею 0,09га по вул.Трускавецькій, 50 б у місті Бориславі Львівської області, на якій цей житловий будинок розміщено, є майном, яке набуто позивачем за час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] і є обєктом спільної сумісної власності подружжя, не базуються на жодних нормах матеріального права, якими врегульовано відносини щодо права спільної сумісної власності подружжя. Встановивши факт, придбання спірного майно не одним із подружжя, а сином одного із подружжя, висновок суду про належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя не може ґрунтуватись на вимогах ст. 60 СК України. Суд виходить також з того, що доказів щодо придбання сторонами спірного будинку за спільні кошти подружжя позивачка не надала, та приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання цього будинку та земельної ділянки об'єктами спільної сумісної власності подружжя у розумінні статей 80,81 ЦПК України. Саме з цих підстав, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що спірний незавершений будівництвом будинок, а також земельна ділянка були придбані відповідно договору купівлі-продажу від 16 вересня 1997 року за кошти її колишнього чоловіка [PERSON], а не за кошти його сина [PERSON], який на той час не мав відповідних коштів. Також суд не приймає до уваги посилання позивача [PERSON] на виникнення права спільної сумісної власності подружжя на спірні обєкти, які за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат оскільки обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що не належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом. Відповідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Разом з тим, позивачем не було надано суду належних доказів того, що за рахунок її грошових та трудових затрат вартість спірного будинку збільшилась істотно. Зазначені обставини позивачем не доведені, а відповідно до ст. 25 КпШС, ст.62 СК України проведення подружжям ремонтно-будівельних робіт по оздобленню будинку, що належить подружжю чи іншому з них, не може бути підставою для визнання такого спільною власністю. Участь члена сім'ї власника у ремонті житла може бути підставою для відшкодування витрат на будівництво і ремонт, якщо допомога в ньому була не безоплатною і її розмір перевищував обов'язок щодо участі у витратах на утримання будинку, його ремонт, покладений на нього ст.156 ЖК України, адже всі дорослі члени сім'ї мають піклуватися про підтримання житлової квартири, в якій вони проживають на правах членів сім'ї, у належному стані, а при перевищенні такого свого обов'язку - мають право на відшкодування понесених затрат. Враховуючи, що наведені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, доводи та обґрунтування позивача та її представника спростовуються наявними у справі доказами, які є належними та допустимими, були оцінені судом при розгляді іншої справи, тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Аналізуючи в сукупності зібрані докази, виходячи з їх належності, допустимості та достовірності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] про визнання майна житлового будинку по вул. Трускавецькій , 50б у м.Бориславі Львівської області та земельної ділянки обєктами спільної сумісної власності подружжя до задоволення не підлягають, а тому в задоволенні позовної заяви слід відмовити. Не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині скасування рішення від 18.03.2004 р про державну реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна, а саме житловий будинок №50б по вул.Трускавецькій у м.Бориславі за реєстраційним №5131299 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на власника [PERSON] та запис №010443900357 від 15.07.2004 року про реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку за адресою: вул.Трускавецька,50б м.Борислав Львівської області площею 0,09 га для обслуговування житлового будинку в книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю Бориславської міської ради на [PERSON], які є похідними від первісних вимог. Питання щодо розподілу судових витрат, суд вирішує згідно ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено в повному обсязі, на останнього покладено тягар сплати судового збору за розгляд даної цивільної справи. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed