Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 500000 грн. Зазначені позовні вимоги обґрунтовує тим, що Тернопільським міським судом 13 червня 2002 року видано виконавчий лист №2-3307/02, яким зобов`язано [PERSON] сплачувати аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу). У січні 2002 року [PERSON] виїхав з України та подальше його місце перебування встановлено на території Італійської Республіки. На неодноразові виклики представників державної виконавчої служби [PERSON] не з`являвся та за місцем реєстрації відсутній, у зв`язку з чим Тернопільським міським судом задоволено подання відділу державної виконавчої служби та ухвалою від 18 вересня 2003 року оголошено його у розшук. 17 травня 2005 року прокуратурою Тернопільської області порушено кримінальну справу №168925 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 164 КК України. 06 липня 2005 року винесено постанову про притягнення [PERSON] як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. 16 серпня 2005 року відносно [PERSON] заведена оперативно-розшукову справу №2419 та обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Однак, розслідування у вказаній кримінальній справі неодноразово зупинялось. 18 грудня 2012 року внесено відомості до ЄРДР за №12012210010000529 про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. 21 жовтня 2015 року складено повідомлення про нову підозру [PERSON] у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів) та в умисному невиконанні постанови суду, що набрала законної сили, тобто у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 164 та ч. 1 ст. 382 КК України, яке 04 лютого 2017 року вручено [PERSON] у встановленому порядку в Італії, за місцем його перебування, та допитаного його в якості підозрюваного. 27 жовтня 2017 року прокурором Тернопільської місцевої прокуратури винесено постанову про закриття кримінального провадження №12012210010000529 від 18 грудня 2012 року в частині підозри [PERSON] за ч. 1 ст. 382 КК України на підставі пункту 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Разом з тим, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2019 року встановлено, що місцезнаходження [PERSON] відоме, а тому вказані в оскаржуваній постанові підстави для зупинення досудового розслідування є надуманими. На даний час у провадженні СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області перебувають кримінальні провадження №12012210010000529 від 18 грудня 2012 року та №12019210010001168 від 16 квітня 2019 року. Однак [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягнутий, а належні кошти, які він повинен сплачувати відповідно до рішення суду, позивач не отримує. У зв`язку з довготривалим розглядом справи, позивач постійно перебуває у пригніченому стані, зазнала сильних душевних хвилювань. Посилаючись на наведене та норми ст. ст. 1176, 1173, 1174 ЦК України, а також на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 22 червня 2017 року №6-501цс17 та №6-440цс16, позивач просила задовольнити її позов. Ухвалою суду від 01 червня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 01 липня 2020 року на 11 год. 30 хв. У зв`язку з наданням відповідачу строку для написання та подання відзиву розгляд справи відкладено на 01 вересня 2020 року на 11 год. 30 хв. 22 липня 2020 року представник відповідача Державної казначейської служби України подав відзив, у якому зазначив, що казначейство є органом, який здійснює процедуру безспірного списання коштів, тому відшкодування шкоди для задоволення потреб потерпілої особи повинно здійснюватися лише у межах чинного законодавства України та не для збагачення позивача за рахунок і в збиток державного бюджету. Зазначає про відсутність будь-якого факту, що підтверджує незаконність рішень, дій чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади, органів які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування чи прокуратури. Для наявності підстав відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність, зокрема відповідача, є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. При цьому, сам факт винесення наведених позивачем ухвал слідчого судді, якими за результатами розгляду скарг позивача скасовувалися постанови про закриття провадження, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність посадових осіб відповідних органів державної влади заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчим суддею, не можуть слугувати достатньою підставою для висновку про протиправність дій і притягнення до цивільно-правової відповідальності. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову. 27 серпня 2020 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Нужди С.Ф. надійшло клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області. Ухвалою суду від 01 вересня 2020 року до участі у справі як співвідповідача залучено Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 01 жовтня 2020 року на 12 год. 21 вересня 2020 року позивач [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якою просила стягнути в її користь із Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку та з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, солідарно, моральну шкоду у розмірі 500000 грн. 22 вересня 2020 року представник відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області подав відзив, у якому зазначено, що у Тернопільському ВП ГУНП в Тернопільській області щодо [PERSON] перебувають два кримінальні провадження - №12019210010001168 від 16 квітня 2019 року за ч. 1 ст. 382 КК України та № 12012210010000529 від 18 грудня 2012 року за ч. 1 ст. 164 КК України. Кримінальному провадженню №12012210010000529 передувало ряд процесуальних дій, у тому числі: 17 травня 2005 року винесено постанову про скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи та порушення кримінальної справи; 14 жовтня 2005 року допитано як свідка [PERSON] ; 17 квітня 2006 року винесено постанову про зупинення досудового слідства та оголошення в розшук [PERSON] ; 17 квітня 2006 року проведено очну ставку між свідком [PERSON] та свідком [PERSON] ; 20 листопада 2006 року надіслано запит в Національне Центральне бюро Інтерполу щодо розшуку [PERSON] та одержано відповідь про його місце проживання; 11 травня 2006 року надіслано клопотання компетентному органу Італійської Республіки із перекладом на італійську мову про проведення ряду слідчих дій, отримано відповідь Апеляційного суду міста Риму зі свідченнями [PERSON] ; 02 січня 2008 року одержано відповідь з консульської служби про неможливість здійснення екстрадиції [PERSON]. з Італії, внесено клопотання про визнання і виконання рішення про стягнення аліментів на підставі Конвенції про стягнення аліментів за кордоном; 30 березня 2010 року винесено постанову про примусовий привід [PERSON] ; 16 липня 2010 року надіслано клопотання Компетентному органу Італійської Республіки для проведення слідчих дій із перекладом на італійську мову; 30 серпня 2010 року винесено постанову про виділення матеріалів з кримінального провадження, проведено допит свідка [PERSON] та [PERSON] ; 02 вересня 2010 року надано клопотання компетентному органу Італійської Республіки про надання правої допомоги у кримінальній справі; 20 вересня 2010 року проведено допит свідка [PERSON] ; 07 листопада 2011 року винесено постанову про порушення клопотання про продовження строку досудового слідства та постанову про зупинення досудового слідства та оголошення в розшук; на підставі виконання міжнародного доручення проведено допит [PERSON] ; 09 квітня 2012 року проведено допит свідка [PERSON] ; 10 квітня 2012 року проведено допит свідка [PERSON] . 18 грудня 2012 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12012210010000529 внесено відомості про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. 30 грудня 2012 року повідомлено про підозру [PERSON] та винесено постанову про зупинення досудового розслідування. 15 червня 2013 року проведено допит свідків [PERSON] та [PERSON] , 23 червня 2013 року - додатковий допит свідка [PERSON] , 25 липня 2013 року - допит свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 29 липня 2013 року проведено допит свідків [PERSON] та [PERSON] 21 листопада 2014 року проведено допит потерпілої [PERSON] , [INFO] - допит свідка [PERSON] 14 лютого 2014 року надано запит про міжнародну правову допомогу, в межах якого проведено допит [PERSON] 02 липня 2015 року проведено одночасний допит осіб. 21 жовтня 2015 року надіслано повідомлення про нову підозру [PERSON] 11 грудня 2015 року проведено одночасний допит осіб. 30 грудня 2015 року надано запит про міжнародну правову допомогу. 18 березня 2016 року проведено одночасний допит осіб. 16 вересня 2016 року проведено допит свідка [PERSON] 04 лютого 2017 року [PERSON] вручено повідомлення про підозру. 10 травня 2017 року проведено допит потерпілої [PERSON] 28 листопада 2018 року у цьому кримінальному провадженні слідчим винесено постанову про зупинення кримінального провадження, яку скасовано ухвалою слідчого судді від 18 березня 2019 року. Однак, на переконання відповідача, сама по собі наявність вказаної ухвали не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та не може бути підставою її відшкодування. Щодо кримінального провадження №12019210010001168: 16 квітня 2019 до Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області надійшла ухвала слідчого судді про притягнення [PERSON] за невиконання рішення суду та відомості за даним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні; в ході здійснення досудового розслідування 08 травня 2019 року надано статус потерпілого [PERSON] та допитано її про відомі обставини кримінального правопорушення; 19 червня 2019 року скеровано до Тернопільського міськрайонного суду клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів та на підставі ухвал слідчого судді 10 липня 2019 року здійснено тимчасовий доступ до матеріалів виконавчого провадження та 15 липня 2019 року - до матеріалів кримінального провадження №12012210010000529. 09 квітня 2020 року скеровано до Тернопільського міськрайонного суду клопотання про продовження строку досудового розслідування; 14 квітня 2020 року ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду продовжено строк досудового розслідування терміном на 6 місяців. Відповідач вважає, що позивачем не доведено наявності моральної шкоди та причинного зв`язку між її заподіянням та поведінкою відповідача. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову. У зв`язку з неявкою позивача у судове засідання 01 жовтня 2020 року на 12 год. розгляд справи відкладено на 04 листопада 2020 року на 15 год. 30 хв. У судовому засіданні 04 листопада 2020 року розпочато розгляд справи та оголошено перерву в її розгляді до 18 листопада 2020 року на 16 год. 30 хв. У судовому засіданні представник позивача Нужда С.Ф. позов підтримала з викладених у позовній заяві мотивів. Вказала, що в даному випадку моральна шкода позивачу заподіяна та має бути відшкодована на підставі ст. 1174 ЦК України. Шкода полягає в неефективному розслідуванні кримінальних справ щодо [PERSON] , а саме працівниками поліції безпідставно оголошено його в розшук, а також не застосовано його екстрадицію. У судовому засіданні представник відповідача Державної казначейської служби України Клим А.А. позову не визнав, зіславшись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву. У судовому засіданні представник відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області Крайник Н.В. позову не визнав, вказав, що органами поліції вчинено всі необхідні процесуальні дії у кримінальних провадженнях щодо [PERSON] , про що детально зазначено у відзиві, діями працівників поліції позивачу ніякої шкоди не заподіяно. Посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Постановою Тернопільського міського суду від 11 червня 2002 року стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 22 квітня 2002 року і до її повноліття. Як убачається з постанови про притягнення як обвинуваченого від 06 липня 2005 року, винесеної слідчим СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області Яремко А.Я., [PERSON] притягнуто як обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. З відповіді Тернопільського МВ УМВСУ в Тернопільській області №6845 від 10 липня 2006 року вбачається, що відносно [PERSON] заведена ОРМ «Розшук» №2419 від 16 серпня 2005 року та йому обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Як слідує з відповіді Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області №П-37 (ОП) від 27 березня 2008 року, кримінальна справа №168925, порушена прокуратурою Тернопільської області за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, знаходиться у провадженні СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області, у якій досудове слідство зупинено на підставі п. 1 ст. 206 КПК України. Під час оперативно-розшукових заходів встановлено, що [PERSON] знаходиться в Республіці Італія. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2013 року задоволено подання Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції та оголошено розшук боржника [PERSON] . Листом прокуратури м. Тернополя № 257-04 від 14 лютого 2014 року за наслідками розгляду скарги [PERSON] їй повідомлено про те, що 17 травня 2005 року прокуратурою Тернопільської області відносно [PERSON] порушено кримінальну справу № 168925 за ч. 1 ст. 164 КК України - ухилення від сплати аліментів на утримання дітей. За наслідками досудового розслідування 06 липня 2005 року винесено постанову про притягнення його як обвинуваченого. 18 грудня 2012 року відомості про вчинення ним правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012210010000529. 30 грудня 2012 року складено повідомлення про підозру [PERSON] у вчиненні ним зазначеного кримінального правопорушення. Як убачається з протоколів про повідомлення, складених фельдфебель карабінерів Карузо Дженнаро відділку карабінерів району Рим-Ла Сторта легіону карабінерів Лаціо у Римі (Італія), 25 вересня 2014 року [PERSON] вручено додаток процесуальних прав і обов`язків підозрюваного, та повідомлення про підозру від 30 грудня 2012 року. 16 листопада 2016 року прокурором Тернопільської місцевої прокуратури Хомою І.А. винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120122100100000529 від 18 грудня 2012 року в частині підозри [PERSON] за ч. 1 ст. 382 КК України. У мотивувальній частині зазначеної постанови вказано, що дії [PERSON] не потребують додаткової кваліфікації за ч. 1 ст. 382 КК України, тобто умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, оскільки повністю охоплюються складом злочину, передбаченого ст. 164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів). Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2017 року постанову прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Хоми I.A. від 16 листопада 2016 року про закриття в частині кримінального провадження №12012210010000529, внесеного в ЄРДР від 18 грудня 2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 164 та ч. 1 ст. 382 КК України скасовано. У мотивувальній частині ухвали зазначено, що слідчим не виконані усі обов`язкові до виконання вказівки, надані 16 вересня 2015 року прокурором у кримінальному провадженні. 27 жовтня 2017 року прокурором Тернопільської місцевої прокуратури Хомою І.А. винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120122100100000529 від 18 грудня 2012 року в частині підозри [PERSON] за ч. 1 ст. 382 КК України. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2018 року скасовано постанову слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Матвіїв А.Ю. від 28 листопада 2018 року про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12012210010000529. У мотивувальній частині ухвали зазначено, що слідчий не навів обставин щодо належного повідомлення підозрюваного [PERSON] про необхідність прибути для проведення слідчих чи процесуальних дій, хоча його місце проживання в Республіці Італія встановлено. Постановою слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області майора поліції Матвіїв А.Ю. від 28 листопада 2018 року відновлено досудове розслідування за підозрою [PERSON] у вчинені злочину передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2019 року скасовано постанову слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Матвіїв А.Ю. від 28 листопада 2018 року про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12012210010000529. У мотивувальній частині ухвали зазначено, що місце знаходження [PERSON] відоме, його не було повідомлено належним чином, а тому зазначені слідчим підстави зупинення провадження відсутні. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12019210010001168 від 16 квітня 2019 року внесено відомості про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. З повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 05 квітня 2019 року вбачається, що слідчим СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Бондя Н.В. повідомлено [PERSON] про те, що він обгрунтовано підозрюється у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, тобто у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів). Листом Тернопільського міського відділу ДВС Південно-західного міжрегіонального управління юстиції № 27/64 від 03 березня 2020 року [PERSON] повідомлено про те, що станом на 03.03.2020р. заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом № 2-3307 від 13.06.2002р. становить 18389 євро. До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права: Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. Так, свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовувала тим, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування протягом тривалого часу [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягнуто, рішення суду про стягнення аліментів не виконується, та їй як потерпілій було завдано значної моральної шкоди, що виразилось у незаконних рішеннях слідчих з приводу затягування досудового розслідування, закриття та зупинення кримінального провадження, які неодноразово скасовувались судами. Можливість прийняття стороною кримінального провадження процесуального рішення і подальше скасування цього рішення у встановленому порядку передбачена нормами КПК України. Саме по собі скасування слідчими суддями постанов про закриття та зупинення кримінальних проваджень не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди та бездіяльність слідчих і прокурорів й причинний зв`язок між ними. Позивач не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст. ст. 1173, 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади чи його посадової або службової особи, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинна довести належними та допустимими доказами завдання їй шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування їй шкоди у розумінні статей 1167, 1173, 1174 ЦК України, що позивачем зроблено не було. При цьому сам факт закриття та зупинення кримінального провадження, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 28 січня 2019 року у справі №686/7576/18, від 12 квітня 2019 року у справі №686/10651/18, від 16 травня 2019 року у справі №686/20079/18, від 22 травня 2019 року у справі №686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року у справі №686/22133/18 та від 07 жовтня 2020 року у справі №523/4822/17. У контексті обставин справи, яка розглядається, позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що згідно зі статтею 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. Підстави та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування передбачено статтями 303, 306 КПК України, а оскарження недотримання розумних строків - статтею 308 КПК України. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач зверталася із скаргами до суду та до прокурора вищого рівня в порядку, передбаченому статтями 303, 306, 308 КПК України. Безпідставними є посилання позивача на постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16 та від 22 червня 2017 року у справі №6-501цс17, оскільки правовідносини у цих справах та у справі, яка розглядається, не є подібними. Зокрема, у справі №6-440цс16 судами встановлено, що потерпілому «тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його клопотань, заявлених під час досудового слідства для проведення слідчих дій, доводити свої права, і лише після звернення до суду та проведення службової перевірки клопотання [PERSON] як потерпілого були розглянуті та було проведено слідчі дії, факт невиконання службових обов`язків [PERSON] встановлено ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2013 року», а у справі №6-501цс17 позивач звернувся до суду з позовом до прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої прийняттям незаконних рішень і протиправною тривалою бездіяльністю відповідача, пославшись на положення статті 1172 ЦК України, та Верховний Суд України вказав на помилкове одночасне застосування судами норм статей 23, 1167, 1172, 1176 ЦК України. Наведені у судовому засіданні твердження представника позивача про те, що моральна шкода заподіяна [PERSON] через неефективне розслідування кримінальних справ щодо [PERSON] , яке, на її переконання, полягало у безпідставному оголошенні його в розшук, а також у незастосуванні його екстрадиції, доказами не підтверджені та не доводять ні наявності шкоди, ні протиправності дій відповідачів, ні причинного зв`язку між їхніми діями та шкодою. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed