Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментах та неустойки від суми несплачених аліментів. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідно до рішення Миронівського районного суду Київської області від 21 травня 1998 року, відповідач зобов'язаний сплачувати їй аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки усіх видів його доходів (заробітку), але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, починаючи із 21 квітня 1998 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі зазначеного рішення вона отримала виконавчий лист, який пред'явила до виконання до відділу державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції. Відповідач ухилявся від сплати аліментів, постійно допускав прострочення платежів. 15 лютого 2016 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції Клименко Л.В. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», та повернула суду виконавчий лист, направивши їй копію постанови. Згідно довідки-розрахунку відділу ДВС Миронівського районного управління юстиції розмір заборгованості відповідача по аліментах за період з 01 січня 2010 року по 26 серпня 2015 року становить 17665,96 грн. На підставі ч. 1 ст.196 СК України вона має право на отримання від відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. За підрахунками позивача, сума неустойки відповідача через заборгованість по аліментам становить 23103,93 грн. Суму боргу, що склала 17665,96 грн., та суму неустойки, що склала 23103,93 грн., просила стягнути з відповідача у судовому порядку. В судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Вказала, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, клопотання про розгляд справи за його відсутності не надав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом надсилання повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки суду не повідомив. Згідно з ст. 169 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи відповідача, не є перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки в судове засідання повторно не з'явився відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, тому суд на підставі ч. 4 ст. 169 та ст. ст. 224 - 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи та прийняття по ній заочного рішення. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. В судовому засідання встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який 24 лютого 1999 року було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 28 липня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Миронівського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 32. Відповідач [PERSON] являється батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 24 вересня 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Миронівської райдержадміністрації Київської області, актовий запис № 115. Згідно виконавчого листа № 2-204, виданого 21 травня 1998 року на підставі рішення Миронівського районного суду Київської області, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/4 частки усіх видів його доходів (заробітку), але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, починаючи із 21 квітня 1998 року і до досягнення дитиною повноліття. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції відкрите виконавче провадження за виконавчим листом, виданим на підставі зазначеного вище судового рішення. 15 лютого 2016 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції Клименко Л.В. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», та повернула суду виконавчий лист, направивши копію постанови позивачу. Згідно довідки-розрахунку відділу ДВС Миронівського районного управління юстиції від 15.02.2016 № 368/0301-41 розмір заборгованості відповідача по аліментах за період з 01 січня 2010 року по 26 серпня 2015 року становить 17665,96 грн. Даних про те, що позивачем чи відповідачем оскаржувався розмір заборгованості, зазначений у довідці відділу ДВС Миронівського районного управління юстиції від 15.02.2016 № 368/0301-41, матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості є спірним. Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з частиною 1 статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку, та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Згідно роз'яснень, які містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Матеріали справи не містять будь-яких даних про те, що відповідач є особою непрацездатного віку, має хворобу, яка перешкоджала його обов'язку сплачувати за рішенням суду аліменти на утримання дитини. Даних про те, що відповідач оскаржував дії державного виконавця з приводу нарахування розміру аліментів до суду матеріали справи також не містять, а тому суд приходить до висновку про відсутність будь-яких поважних причин невиконання відповідачем рішення суду про стягнення аліментів. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-149цс14, а також у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-94цс15, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, а тому при розгляді спорів про стягнення пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Outcome: approved