Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на жилий будинок з надвірними будівлями № [ADDRESS], який зареєстрований на її ім'я 25.09.2003 року на підставі договору купівлі-продажу № 1351 від 21.08.2003 року. Обґрунтування позовних вимог полягає у наступному. З 12 листопада 1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 22 лютого 2016 року за рішенням суду. Від цього шлюбу вони мають доньку [PERSON], [INFO]. Від першого шлюбу позивачка має сина [PERSON], [INFO]. Вона та її діти проживали і були зареєстровані в [INFO], після приватизації цієї квартири їм належало право власності на неї по 1/3 частині кожному. В період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, 21 серпня 2003 року, вона за особисті кошти, отримані нею від продажу приватизованої квартири [ADDRESS], придбала жилий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS], який був зареєстрований належним чином на її ім'я 25.09.2003 року та 30.09.2003 року були в ньому зареєстровані вона та діти - [PERSON], [PERSON], де вони і проживають до цього часу. Позивач у письмовій заяві від 26.09.2017 р. просила суд розглянути справу без її участі, позов підтримує та просить суд його задовольнити. Відповідач також надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає в повному обсязі. Фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася згідно вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Згідно ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом за матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.11.1997 року, який був розірваний за рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 22.02.2016 року та яке набрало законної сили 04.03.2016 року (а.с.5). Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], яка досягла повноліття (а.с.6). Згідно фотокопії договору купівлі - продажу приватизованої квартири від 20.08.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області та зареєстрованого в реєстрі за № 1317, [PERSON], яка діяла за себе та як законний представник неповнолітньої доньки [PERSON] та [PERSON] продали, належну їм по 1/3 частині кожному на праві власності, на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого фірмою «Аудит-Куп'янськ» 08.02.1999 року згідно розпорядження № 4931, зареєстрованого в Куп'янському БТІ в книзі № 134 під р. № 17290, квартиру [ADDRESS], за 12960 грн. Вірність фотокопії з оригіналу документа засвідчена державним нотаріусом Харківського обласного державного нотаріального архіву 17 липня 2017 року (а.с.7-8). 21 серпня 2003 року [PERSON] купила жилий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], за 10700 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку від 21.08.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрований в реєстрі за № 1351 (а.с.9). Цей жилий будинок з надвірними будівлями зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON], в цілому, в Куп'янському БТІ 25.09.2003 р. за р. № 2328910 (а.с.10). Як вбачається з довідки КП «Куп'янське БТІ» від 07.08.2017 р., станом на 30.12.2012 р. на жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], зареєстровано право приватної власності за [PERSON] в цілому, назва вулиці змінена згідно розпорядження Куп'янського міського голови за № 17 від 22.01.2016 р., жилий будинок обстежений 31.07.2017 р. (а.с.11). У цьому жилому будинку з надвірними будівлями за вищевказаною адресою 30.09.2003 року було зареєстровано місце проживання позивача [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та 15.03.2005 р. - відповідача [PERSON], згідно даних з будинкової книги щодо прописки громадян (а.с.12-14). Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Згідно із п.3 ч.1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття ); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, яка згідно із ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний жилий будинок з надвірними будівлями не є спільним сумісним майном подружжя, так як придбаний позивачем, хоча й у період шлюбу з відповідачем, але за власні кошти, отримані від продажу особистого майна. Встановлені судом обставини, згідно положень ст. 174 ч.4 ЦПК України, є підставами для задоволення позову, оскільки його визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved