Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Костецький Ю.Г. про визнання договору дарування квартири недійсним. Посилаючись на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року у справі №607/9664/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, вирішено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 100 570 гривень, отриманих на виконання договору доручення, 53 802,06 гривень - проценти за користування грошовими коштами, 9 632,72 гривень - три проценти річних, 80 858, 28 гривень - інфляційних втрат, загалом 244 863,06 грн., 8 000 доларів США, отриманих 29.01.2011 р., 5 908,06 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, отриманими 29.01.2011 р.; 60 000 доларів США, отриманих 04.04.2011 р., 43 482,30 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, отриманими 04.04.2011 р., 9 000 доларів США, отриманих 02.02.2012 р., 5 941, 58 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, отриманими 02.02.2012 р.; загалом на суму 132 331,94 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ, станом на 19.05.2017 р., становить 3 492 239, 89 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 6 890 гривень та 2 448, 63 гривень сплаченого при зверненні до суду судового збору. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 23 серпня 2017 року, - рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року скасовано в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 8000 доларів США, отриманих 29.01.2011 р., 5 908,06 доларів США процентів за користування грошовими коштами, отриманими 29.01.2011 р.; 60 000 доларів США, отриманих 04.04.2011 р., 43 482,30 доларів США процентів за користування грошовими коштами, отриманими 04.04.2011 р. та відмовлено в задоволенні цих позовних вимог. Зменшено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судового збору з 6890 грн. до 3 795 грн. 16 коп. У решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року залишено без змін. Відповідач [PERSON], станом на час розгляду вищевказаної справи у суді, до 11 липня 2017 року, являвся власником квартири №[ADDRESS], вартістю 217 329,00 грн. Втім, відповідач [PERSON], після ухвалення 19 травня 2017 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області рішення про стягнення з нього грошових коштів в користь позивача [PERSON], та під час його перегляду в апеляційному порядку апеляційним судом Тернопільської області, 11 липня 2017 року відчужив своїй дочці, відповідачці [PERSON], [INFO], вказану вище квартиру, уклавши з нею договір дарування, який посвідчений Костецьким Ю.Г., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу.А тому, відповідач [PERSON], будучи обізнаним про судове рішення, яким стягнуто з нього в користь позивача [PERSON] грошові кошти, оскільки він особисто приймав участь у суді першої та апеляційної інстанції, з метою приховування належного йому нерухомого майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення, в короткий проміжок часу, відчужив вищевказану квартиру своїй рідній дочці, відповідачці [PERSON], шляхом укладення з нею безоплатного договору дарування. Вважає, що договір дарування, який укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON], містить явні ознаки фіктивності, а відтак позивач просить суд визнати договір дарування квартири недійсним. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів викладених у позовній заяві та просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачів та законний представник заперечили проти задоволення позову, попередньо подавши відзив на позов, в якому зазначили, що грошовий конфлікт виник між рідною матір'ю ([PERSON].) та її сином ([PERSON]) та був предметом розгляду судами по справі № 607/9664/16-ц. Однак, після розгляду Тернопільським міськрайонним судом вказаної справи про стягнення коштів, у сім'ї відповідача [PERSON] із його дружиною виникли певні суперечки та конфлікти з приводу підстав та мотивів звернення рідної матері [PERSON] із позовом про стягнення такої значної суми коштів. У зв'язку із наявним сімейним конфліктом, відповідач [PERSON] за згоди своєї дружини, вирішив подарувати своїй доньці належну йому квартиру з метою її забезпечення особистим житлом, а також припинення у подальшому у доньки права на аліменти, у зв'язку із набуттям права власності на квартиру. Даний правочин з приводу дарування квартири повністю виконаний сторонами (відповідачем [PERSON] та його донькою) та з моменту укладення договору та на даний час донька проживає разом з матір'ю у квартирі [ADDRESS], яка є предметом спірного договору дарування. Також, відповідач [PERSON] вже тривалий час проживає за адресою [ADDRESS] (його зареєстроване місце проживання) та не користується квартирою [ADDRESS], у зв'язку із наявним конфліктом у середині сім'ї. Крім цього, на момент укладення договору дарування (11 липня 2017 року) рішення Тернопільського міськрайонного суду 19 травня 2017 року про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошових коштів у розмірі 244 863,06 грн. та 3 492 239,89 грн. не набрало законної сили. Окрім того, рішення апеляційного суду Тернопільської області про стягнення з відповідача [PERSON] 244 863,06 грн., 9000 доларів США та 5 941,58 доларів США було ухвалено та набрало законної сили лише 23 серпня 2017 року, тобто після спливу 1 місяця та 11 днів з моменту укладення спірного договору дарування. Відтак, відповідач [PERSON] не передбачав негативних наслідків для себе у випадку виконання судового рішення, оскільки рішення суду не набрало законної сили, оскаржувалося в апеляційному порядку та не підлягало виконанню на момент укладення спірного правочину. Виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області 23 серпня 2017 року зупинено на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 18 жовтня 2017 року по справі №6-21224ск17. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору - служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляду справи у його відсутності. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Костецький Юрій Георгійович у судове засідання не з'явився, з невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки у судове засідання суду не повідомив та не подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Ухвалою суду від 21.11.2017 р. задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру № [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] Ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про допит свідків [PERSON], [PERSON] Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] суду пояснила, що в квартирі [ADDRESS] вони не бачили, щоб проживав [PERSON] Їм відомо, що там проживають орендарі чоловік, його дружина та дитина. [PERSON] бачили біля будинку, де знаходиться квартира. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У судовому засіданні з'ясовано, що позивач є рідною матір'ю та бабусею відповідачів [PERSON] та [PERSON]. У 2011 році позивач видав відповідачу [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О. О., зареєстровану в реєстрі за № 1935, терміном дії на 5 років. На підставі вказаної довіреності у 2013 році відповідач продав своїй малолітній дочці [PERSON] належну йому та позивачу (1/2 частину квартири [ADDRESS]). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року у справі №607/9664/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, вирішено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 100 570 гривень, отриманих на виконання договору доручення, 53 802,06 гривень - проценти за користування грошовими коштами, 9 632,72 гривень - три проценти річних, 80 858, 28 гривень - інфляційних втрат, загалом 244 863,06 грн., 8 000 доларів США, отриманих 29.01.2011 р., 5 908,06 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, отриманими 29.01.2011 р.; 60 000 доларів США, отриманих 04.04.2011 р., 43 482,30 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, отриманими 04.04.2011 р., 9 000 доларів США, отриманих 02.02.2012 р., 5 941, 58 доларів США - проценти за користування грошовими коштами, отриманими 02.02.2012 р.; загалом на суму 132 331,94 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ, станом на 19.05.2017 р., становить 3 492 239, 89 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 6 890 гривень та 2 448, 63 гривень сплаченого при зверненні до суду судового збору. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 23 серпня 2017 року, - рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року скасовано в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 8000 доларів США, отриманих 29.01.2011 р., 5 908,06 доларів США процентів за користування грошовими коштами, отриманими 29.01.2011 р.; 60 000 доларів США, отриманих 04.04.2011 р., 43 482,30 доларів США процентів за користування грошовими коштами, отриманими 04.04.2011 р. та відмовлено в задоволенні цих позовних вимог. Зменшено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судового збору з 6890 грн. до 3 795 грн. 16 коп. У решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року залишено без змін. У судовому засіданні з'ясовано, що відповідач [PERSON], станом на час розгляду вищевказаної справи у суді, до 11 липня 2017 року, являвся власником квартири №[ADDRESS], вартістю 217 329 (двісті сімнадцять тисяч триста двадцять дев'ять) грн., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [NUMBER] від 19 вересня 2016 року. Згодом відповідач [PERSON], після ухвалення 19 травня 2017 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області рішення про стягнення з нього грошових коштів в користь позивача [PERSON], та під час його перегляду в апеляційному порядку апеляційним судом Тернопільської області, 11 липня 2017 року подарував своїй дочці, відповідачу [PERSON], [INFO], вказану вище квартиру, уклавши з нею договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Юрієм Георгійовичем, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [NUMBER] від 30 жовтня 2017 року. Частиною першого статті 1 Цивільного кодексу України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Згідно статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина перша статті 207 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої та другої статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Законодавцем у частині першій статті 717 Цивільного кодексу України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною п'ятою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 Цивільного кодексу України). Для визнання правочину фіктивним слід встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, даний правочин визнається недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 жовтня 2016 року по справі №6-1873цс16, який відповідно до ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Спірний договір дарування укладено між відповідачем [PERSON], (дарувальник) та відповідачем [PERSON] (обдарований), які є близькими родичами (батько та його малолітня дочка, від імені якої діяла [PERSON], яка являється матір'ю та дружиною відповідачів), без реальної мети настання правових наслідків, обумовлених спірними правочином, за відсутності направлених дій на реальний перехід права власності на майно до близького родича, тобто продовження дарувальником вчинення дії по фактичному володінню та користуванню цим майном, та з безсумнівною метою приховування цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі «Байт і Кенеді проти Німеччини» (п.67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» (п.45). Згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Посилання представника відповідачі на ті обставини, що [PERSON] проживає окремо від своєї сім'ї в [ADDRESS], у зв'язку з конфліктом, який виник у його сім'ї через стягнення коштів, суд вважає безпідставним, оскільки відповідач не довів факту проживання у вказаній квартирі окремо від сім'ї, оскільки допитані свідки вказали, що у вказаній квартирі проживаються квартиранти, також згідно акту від 25.01.2018 р., затвердженого ТОВ «Коменерго - Тернопіль 2», у [ADDRESS] проживають квартиранти (сім'я в складі трьох чоловіків). Посилання представника відповідачів, що відповідачі [PERSON] вирішив подарувати вказану квартиру дочці [PERSON] з метою припинення у подальшому у доньки права на стягнення аліменти у зв'язку із набуттям права власності на квартиру та забезпеченням дитини житлом, суд вважає, що дані обставини не знайшли свого підтвердження, оскільки у спірному договорі дарування відсутня дане посилання, також не подано договір про припинення права на аліменти для дитини. Також як з'ясовано у судовому засіданні [PERSON] продав квартиру [ADDRESS], яка належала йому та позивачці [PERSON] на праві власності своїй дочці [PERSON], на підставі довіреності, яку було видано [PERSON] на ім'я відповідача [PERSON] За таких обставин, суд, враховуючи викладені вище обставини, належні та допустимі докази, якими вони підтверджуються, положення законодавства, що регулює спірні правовідносини, які виникли між сторонами спору, вважає, що права позивача [PERSON] підлягають судовому захисту в обраний нею спосіб, оскільки в даному випадку вона має право на ефективне виконання рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення в її користь грошових коштів з відповідача [PERSON] за рахунок належного йому майна, яке він в свою чергу відчужив за оспорюваним договором дарування в користь своєї рідної малолітньої дочки, відповідача [PERSON], без наміру створення правових наслідків, а тому, позов підлягає до задоволення, шляхом визнання недійсним з моменту укладення договір дарування квартири №[ADDRESS], укладений 11 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 11 липня 2017 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Юрієм Георгійовичем, за реєстровим номером 3411. Згідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача в користь позивача сплачений судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: approved