Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до комунального підприємства «Тернопільводоканал», треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю «МЖК ІрЛАГА», Виконавчий комітет Тернопільської міської ради, Тернопільське регіональне відділення Антимонопольного комітету України в Тернопільській області про захист прав споживача та зобов'язання вчинити діїшляхом зобов'язання КП «Тернопільводоканал» укласти договір про надання послуг з питного водопостачання та водовідведення із позивачем як зі споживачем на основі типового договору, затвердженого постановою КМУ №630 від 21.07.2005р., опломбувати лічильник обліку води, взяти його на абонентський облік і нараховувати плату за спожиті послуги відповідно до засобів обліку спожитої води. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.11.2013 р. вона звернулася до відповідача з проханням укласти з нею договір з водопостачання та водовідведення, з посиланням на норми Законів України «Про житлово-комунальні послуги» і «Про питну воду та питне водопостачання» та Постанову КМУ №630 від 21.07.2005 року, однак, відповідач, на думку позивача, незаконно відмовив їй у даному проханні, у зв'язку із чим позивач і звернулася до суду про захист своїх порушених прав. В судове засідання представник позивача не з'явився, проте подав суду заяву, в якій просить суд справу розглядати у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Заяву про уточнення позовних вимог просить залишити без задоволення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак подав суду заперечення проти позовних вимог, в яких просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК ІрЛАГА» в судове засідання не з'явився, проте подав суду заяву, в якій просить суд справу розглядати у його відсутності. Позовні вимоги позивача підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник виконавчого комітету Тернопільської міської ради у судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник Тернопільського регіонального відділення Антимонопольного комітету України в Тернопільській області в судовому засіданні покладається на думку суду щодо вирішення даного спору. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. 01 листопада 2013року позивач звернулася до відповідача із заявою про укладення з ним договору з водопостачання та водовідведення на основі типового договору,затвердженого Постановою КМУ №630 від 21.07.2005 року. Листом №2654/13 від 15 листопада 2013року відповідач відмовив позивачу в укладенні такого договору, аргументуючи тим, що таке укладення договору буде суперечити статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та статті 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання». Згідно із статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Відповідно до статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець, зокрема, зобов'язаний: підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Разом із тим, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (п. 3 ч. 1 статті 3 ЦК України). Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Однак, свобода договору, закріплена у ст.ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, не є безмежною. У разі, якщо актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Зокрема, ст.ст. 19, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок виконавця житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір із споживачем послуг на основі типового договору. Згідно п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005р. №630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. За змістом ч.3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст.ст. 19-21 цього Закону, постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. У зв'язку з цим укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком за умови, якщо запропонований договір відповідає типовому договору. Відмова від укладення вищезазначеного договору суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст.ст. 627, 630 ЦК України та ст.ст. 19, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». У разі такої відмови відповідно до положень ст.ст. 3, 6, 12-15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України споживач послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України, шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом, що містить відповідний обов'язок. Зобов'язання ж укласти договір у судовому порядку не відповідає способам захисту прав, передбачених ст. 16 ЦК України. Вищевказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 10 жовтня 2012 року по справі №6-110цс12, прийнятої за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Відповідно до статті 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Таким чином, у задоволенні позовних вимог про зобов'язання укласти договір слід відмовити та роз'яснити позивачу право щодо звернення до суду із позовом про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом, що містить відповідний обов'язок. Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору. Загальновідомою є обставина, що фізична особа, живучи в квартирі багатоквартирного будинку із централізованим водопостачанням і водовідведенням, не може відмовитись від споживання води, яка їй необхідна для фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових, господарських та інших потреб. Також, загальновідомо те, що відповідач є виробником та виконавцем послуг з водопостачання та водовідведення у м. Тернополі. Згідно ч. 2 статті 61 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідачем не доведено факту існування іншого(их) виконавця(ів) послуг з водопостачання та водовідведення, із яким(и) станом на день звернення позивача до суду (23.12.2013р.) позивач міг би укласти договір на водопостачання і водовідведення, і який(які) би міг(могли) взяти квартиру позивача на абонентський облік, опломбувати лічильник води і здійснювати нарахування за послуги відповідно до показів лічильника. Згідно статті 1 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживач питної води - юридична або фізична особа, яка використовує питну воду для забезпечення фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб. У відповідності до статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживачі питної води мають право, зокрема, на підключення в установленому порядку до централізованого водопостачання та водовідведення. Пунктом 1 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005р. №630 (далі Правила) визначено, що ці Правила регулюють відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення Відповідно до п. 9 Правил у квартирі роботи з установлення засобів обліку води проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача. Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік. Згідно п. 10 Правил справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п'ятим пункту 16 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку. Відповідно до п. 20 Правил плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. В силу статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. У зв'язку із тим, що відповідачем не взято квартиру позивача на абонентський облік, позивач, маючи лічильник води, опинився у нерівному становищі порівняно із іншими споживачами, які сплачують за спожиту воду згідно показів лічильника води. З урахуванням викладеного, суд вважає права позивача, як споживача порушеними і прийшов до переконання про необхідність задоволення позовних вимог в частині зобов'язання комунального підприємства «Тернопільводоканал» взяти позивача на абонентський облік, опломбувати лічильник обліку води, який знаходиться у квартирі [ADDRESS] та нараховувати плату за спожиті позивачем послуги з водопостачання відповідно до даних лічильника обліку води. Згідно ч. 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial