Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в обґрунтування якого вказала, що на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 22.04.2008 року, їй належить житлова квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. У зазначеній квартирі окрім неї, як члени сім'ї власника житла зареєстровані її неповнолітня донька [PERSON], [INFO], та відповідач. У 2010 році між нею та відповідачем склалися фактичні сімейні стосунки, і вони почали проживати однією сім'єю. 03.02.2010 року відповідач зареєструвався у вказаній квартирі. 03.06.2013 року сімейні стосунки між нею та відповідачем були припинені. З червня 2013 року до теперішнього часу відповідач фактично за вказаною адресою не проживає. Проте вона змушена сплачувати за відповідача житлово-комунальні послуги, які розраховується з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні. Відповідач не приймає участі в оплаті цих послуг, а також не компенсує їй витрати, пов'язані зі їх сплатою. Зі своєї сторони вона неодноразово пропонувала відповідачу знятися з реєстрації у належній їй квартирі, але останній з різних причин відмовляється це робити. Вона не перешкоджала відповідачу проживати в зазначеній квартирі, не міняла двері та замки. Після припинення сімейних стосунків відповідач добровільно виїхав із квартири та зараз проживає в помешканні іншої жінки. Між нею та відповідачем не було домовленості про те, що за ним буде зберігатися право проживання у належній їй квартирі. Тому позивач, посилаючись на ст.405 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, повідомлений про час і місце розгляду справи відповідно до цивільно-процесуального законодавства. Заслухавши позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.04.2008 року, посвідченого 22.04.2008 року приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстровий номер 3157, що підтверджується відповідним договором (а.с.7). У даній квартирі зареєстровані: з 30.07.2008 року в якості власника позивач [PERSON], [INFO], з 13.08.2009 року донька позивача - [PERSON], [INFO], та з 03.02.2010 року співмешканець позивача - відповідач [PERSON], [INFO], про що свідчить довідка приватного підприємства «Домінант-Сервіс» від 12.08.2015 року (а.с.6). Відповідно до акту приватного підприємства «Домінант-Сервіс» від 12.08.2015 року, виготовленого спеціалістом підприємства за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON] з 03.06.2013 року по день складання акту за адресою: [ADDRESS], не проживав (а.с.5). Дану обставину у судовому засіданні підтвердили допитані свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 2010 року мешкає за адресою: [ADDRESS], у одному під'їзді з позивачем, яка проживала з чоловіком та донькою. Останній раз вона бачила чоловіка відповідача роки два тому у дворі будинку, коли той приходив до доньки. Вона підтверджує, що півтора роки відповідач не мешкає у родині позивача. Дану обставину вона засвідчила своїм підписом в акті. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сім'ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою проживання позивача у якості її співмешканця та не є співвласником спірної житлової площі. Також судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою з 2013 року по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З'ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом двох років, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі ст.150 СК України, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved