Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому прохала зобов`язати [PERSON] утримуватися від дій, які можуть порушувати її право приватної власності, житлові права і свободи, що гарантовані ст.ст. 30, 32, 41 Конституції України шляхом заборони [PERSON] надавати дозвіл третім особам входити, тимчасово та постійно перебувати у квартирі [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своєю власністю шляхом її вселення до житла-квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що квартира [ADDRESS] належить їй та відповідачу на праві приватної спільної часткової власності з липня 2005 року. Відповідач не додержувався Конституції України та посягав на її права і свободи, а саме надавав дозвіл третій особі зламувати, замінювати замки вхідних дверей, входити, користуватися квартирою, про що були звернення до правоохоронних органів та встановлено судовим рішенням у справі № 554/1136/16-ц; надавав дозвіл третій особі на фізичні дії: «бути її представником при догляді за часткою квартири»…, тобто надавав дозвіл доглядати за тим, чим сам не володіє; надавав дозвіл особі на фізичні дії у довіреності від 23.11.2015 р. : «тимчасово та постійно перебувати у помешканні», тим самим фактично надавав дозвіл третій особі на порушення права приваної власності, недоторканості житла. Таким чином, відповідач порушив її право на мирне володіння і користування своїм майном. На момент подання позову строк дії довіреності від 23.11.2015 року закінчився, однак систематичне вчинення відповідачем дій, які мають ознаки повторності, неминуче призведуть до порушення її конституційних прав і свобод у майбутньому, тому прохає застосувати превентивний спосіб захисту права власності, посилаючись на норми ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК України. Також позивач вказала, що відповідач чинить їй перешкоди у реалізації права користування та розпорядження своїм майном, що встановлено судовим рішенням№ 554/3672/17, яке набрало законної сили 28.11.2018 року, яким встановлено що відповідач змінив замок вхідних дверей квартири, чим унеможливив їй доступ до квартири та своїх речей. Як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності, на підставі ст. 391 ЦК України. З цих підстав, звернулася до суду з позовом. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 16 листопада 2020 року [PERSON] звільнено від сплати судового збору, відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позов, в якому вказано, що з позовом [PERSON] не згоден, оскільки в позові не наведено жодної обставини щодо порушень особистого права позивача на володіння і користування майном з його боку. Вважає, що позивач обрала не вірний спосіб захисту свого права, так як право сторони на звернення до суду з позовом можливе лише в разі порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи законних інтересів, що передбачено ч.1 ст. 4 ЦПК України. Також прохав врахувати, що спірна квартира належить їм з позивачем на праві спільної часткової власності по Ѕ частині квартири. Відповідно до рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 09.02.2012 року, між ними був встановлений порядок користування квартирою, згідно якого в його користування була виділена кімната площею 11,9 кв.м., в користування [PERSON] - кімната 17,3 кв.м., кухня, ванна кімната, туалет і коридор залишені у спільному користуванні. Як співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності, використовувати своє помешкання для власного проживання та проживання членів його сім`ї, інших осіб, може на власний розсуд здійснювати ремонт та зміни у власній квартирі. Вважає вимоги позивача обмеженням його права власності та намаганням перешкодити йому у користуванні його часткою у квартирі. Крім того, вказав, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 21.08.2018 року № 554/3672/17 його зобов`язано було передати [PERSON] комплект ключів від вхідних дверей квартири. На виконання зазначеного рішення було заведено декілька виконавчих проваджень і вимоги державного виконавця ним сумлінно виконувалися, а стягував жодного разу не прибула до визначеного державним виконавцем місця, про що складені відповідні Акти. Вказує, що саме позивач ухиляється від отримання комплекту ключів і обмежує себе в користування своєю часткою у власності. 26.11.2020 року він переслав їй комплект ключів від вхідних дверей квартири за її адресою, що підтверджується поштовими квитанціями та описом вкладення у бандероль. Таким чином, на даний час відсутні будь-які перешкоди у користуванні позивачем її власністю та вона може в будь-який час вселитися до квартири. З його боку неодноразово надходили пропозиції позивачу врегулювати спір щодо квартири, а саме спільно продати, викупити її частку чи продати їй свою частку, онак вона на жодну пропозицію не погоджуються, тоді як квартира перебуває у занедбаному стані, нею ніхто не корисується, кожен має інше житло. Прохав у задоволенні позову відмовити. До потачку першого судового засідання позивач подала до суду заяву про зміну предмета позову, в якій прохала: зобов`язати [PERSON] утримуватися від дій, які можуть порушити право власності, недоторканість житла, її свободи, що гарантовані ст.ст. 41, 30, 32 Констиуції України, шляхом заборони [PERSON] надавати дозвіл третім особам входити, тимчасово та постійно перебувати у квартирі [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження власністю шляхом її вселення до житла-частини квартири [ADDRESS] , а саме кімнати площею 17, 3 кв.м., кухні площею 6,8 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., туалету площею 1,0 кв.м., вбудованої шафи площею 0,4 кв.м., коридору площею 7,3 кв.м. Від відповідача [PERSON] надійшла до суду відповідб на відзив, в якій остання вказала, що відповідач у відзиві не заперечував фактів, що всупереч волі позивача надавав дозволи третім особам зламувати, замінювати замки вхідних дверей, входити, користуватися, тимчасово та постійно перебувати у квартирі, не зважаючи на перебування квартири у спільній частковій власнсоті. Відповідач у справі № 554/1136/16-ц [PERSON] пояснював, що на підставі довіреності виданої [PERSON] користувався квартирою. Крім того, під час проживання позивача у квартирі, [PERSON] надавав третій особі, всупереч волі позивача, довіреність на 3 роки входити і користуватися квартирою, у листопаді 2015 року надавав письмовий дозвіл [PERSON] тимчасово та постійно перебувати у квартирі. Таким чином, відповідач змушував її проживати і користуватися належною квартирою у присутності третії осіб, чи порушені її гарантовані Констиуцією України права. Заперечення відповідача проти позову ґрунтуються на припущеннях, відповідач не надав жодних доказів, які б спростовували наведені нею факти та обставини, що обґрунтовані доказами. Відповідач подав до суду відзив на позовну зяаву, в якомі вказав, що позивач змінила предмет позову, з яким він не погоджується, з огляду на таке. Позивачкою не наведено жодної обставини щодо порушень її особистого права на володіння і користування майном на цей час з його боку, вважає, що позивач обрала невірний спосіб захисту. Вимоги за другою позовною вимогою є абсурдними, так як не в його компетенції перебуває право примусового вселення [PERSON] до належної їй кімнати, так як своєю кімнатою вона розпоряджається на власний розсуд. Про які перешкод з його боку йде мова, як у позові, так і у заяві про зміну предмета позову не зназначено. Підтримав заперечення, викладені у відзиві на первісний позов. Прохав відмовити у позові за безпідставністю та стягнути з позивача судові витрати, пов`язані із наданням йому професійної правничої допомоги у сумі 1300 грн. Позивач [PERSON] надіслала до суду заяву про те, що додані до справи письмові докази (група однотипних доказів), викликає сумнів з приводу їх достовірності, а саме прохала виключити із числа доказів копії Актів державного виконавця, оскільки кожен з них не має юридичної сили і не належить до письмових доказів, так як не містить обов`язкових реквізитів. Також позивач надіслала до суду клопотання, в якому прохала при ухваленні судового рішення визнати неналежним, недопустимим доказом копію квитанції і опису вкладенні від 26.11.2020 року на підсаві того, що цим доказом доводиться вчинення події 26.11.2020 року, а тому не належить до предмета доказування за позовною заявою, поданою до суду 05.11.2020 року. Крім того, [PERSON] подала клопотання про визнання судом подання заяви зловживанням процесуальними правами, а саме другого відзиву поданого 30.12.2020 року, так подання другого відзиву не передбачено Законом. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, до суду надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.49). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.36). Суд, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи із наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] згідно дублікату Договору купівлі-продажу частки квартири посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Фастовець І.В. від 14 липня 2005 року і зареєстрованим у реєстрі за № 1160 належить [PERSON] та Ѕ частка квартири на підставі Договору купівлі-продажу ВСІ/358235 від 14.07.2005 року, посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Фастовець І.В. від 14 липня 2005 року і зареєстрованим у реєстрі за № 1160 належить [PERSON] на праві спільної часткової власності, що слідує із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 230537745 від 01.11.2020 року (а.с.6-8). Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 09 лютого 2012 року № 2/1622/1773/2012 визначено порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме виділено в користування власнику Ѕ частини квартири [ADDRESS] [PERSON] житлову кімнату площею 11,9 кв.м., власнику іншої Ѕ частини квартири [ADDRESS] виділено у користування [PERSON] . Залишено в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] кухню 6,8 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., туалет площею 1,0 кв.м., коридор площею 7,3 кв.м., вбудовану шафу площею 0,4 кв.м. (а.с.37-39). Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 21 червня 2016 року № 554/1136/16-ц заборонено [PERSON] зламувати, змінювати замки вхідних дверей в квартирі [ADDRESS] , без письмовою згоди [PERSON] входити та перебувати у квартирі [ADDRESS] (а.с.9-11). Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 21 серпня 2018 року усунуто перешкоди у здійсненні права спільної часткової власності, шляхом надання [PERSON] [PERSON] комплекту ключів від замків вхідних дверей квартири [ADDRESS] (а.с.12-13). Відповідно до Актів старшого державного виконавця Зарічного ВДВС у м.Суми Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Печняк Ю.В. від 11 червня 2020 року та 13 липня 2020 року при примусовому виконання виконавчого листа № 554/3672/17 від 15.02.2019 року виданого Октябрським районним судом м.Полтави, на 11 червня 2020 року та 13 липня 2020 року призначено виконання рішення суду. Боржник [PERSON] прибув у зазначений час та дату для виконання рішення суду та приніс для передачі ключі. Стягувачка [PERSON] у зазначений час та дату не з`явилася для виконання рішення суду, про проведення виконавчих дій була повідомлена належним чином. Виконати рішення не було можливим у зв`язку з тим, що стягувач не з`явилася для виконання рішення суду (а.с.33-34). Аналогічні обставини встановлені і у Акті старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС м.Полтави ГТУЮ в Полтавській області Яресько Л.В. від 19.12.2019 року (а.с.35). За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків, моральної шкоди, а також суд може захистити цивільне право іншим способом, встановленим договором або законом. Правовими підставами для задоволення позову позивач зазначає норми ст.ст. 386, 391, 379 ЦК України. Разом з тим, суд вважає, що твердження позивача про порушення його прав відповідачем у майбутньому, оскільки він раніше допускав систематичне порушення прав щодо нього, не ґрунтуються на вимогах закону та є припущеннями. Суд вважає надані відповідачем докази, а саме Акти державного виконавця та опис із квитанціям про направлення на адресу [PERSON] ключів на виконання рішення суду, належними та допустими, оскільки вони стосуються предмета доказування. Доказів, що вони одержані із порушенням встановленого Законом порядку, судом не встановлено. Таким чином, доводи позивача щодо недостовірності поданих відповідачем доказів, суд вважає неспроможними. Не вбачає суд підстав і для визнання судом зловживання правами відповідачем, у зв`язку із поданням ним другого відзиву, оскільки як слідує зі змісту відзиву на позов від 05.01.2021 року, [PERSON] заперечує проти заяви про зміни предмета позову, а не первісного позову, що є його правом. ЦПК України не заборонеяє подання заперечень щодо зміненого поову у вигляді відзиву на позовну заяву. Таким чином, підстав для застосування положень ч.3 ст. 44 ЦПК України суд не вбачає. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних за недоведеністю. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1300 грн. (Договір на ведення цивільної справи в сумі № 31 від 29.11.2020 року, квитанція № 31 від 29.11.2020 року, Договір № 96 від 29.12.2020 року та квитанція № 36 від 29.12.2020 року (а.с.61-65)), судовий збір у сумі 1681 грн. 60 коп., від якого позивач звільнена судом, віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed