Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог вказує, що йому на праві приватної власності на підставі договору дарування, належить житловий будинок по [ADDRESS] . У цьому будинку він зареєстрований та проживає, однак, також за цією адресою зареєстровані [PERSON] та її син [PERSON] , які не є членами його сімї, однак вони близько трьох років там не проживають. [PERSON] не сплачуює комунальні платежі, в утримані житла участі не бере, особистих речей відповідачів в будинку немає. На підставі наведеного, позивач просить в судовому порядку усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Старосинявського районного суду від 16 березня 2020 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче судове засідання, залучено до участі у справі Старосинявську районну державну адміністрацію, як орган опіки та піклування, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, однак в попередньому судовому засіданні [PERSON] позов визнала, просила оголосити перерву в судовому засіданні для мирного врегулювання спору, а саме: погодилася на зняття з реєстрації її та сина у будинку [ADDRESS] , власником якого є позивач в добровільному порядку, проте в судове засідання після перерви не з`явилася, причин неявки не повідомила, відзив на позов не подавала, заяв чи інших клопотань не заявляла. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні, позов підтримала в межах висновку органу опіки та піклування, вказавши, що дійсно [PERSON] [INFO], не є членом сім`ї позивача та фактично проживає у будинку баби [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , про що надано акт. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Позивач [PERSON] є власником будинку, який розташований по [ADDRESS] , про що свідчить договір дарування від 15.11.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Старосинявської державної нотаріальної контори Гоменюк О.О. та зареєстровано в реєстрі за №2702. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9879915 від 19.02.2006 року, право приватної власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON] . Згідно довідки Старосинявської сільської ради №223 від 24.01.2020 року, рішенням №02/2018 сесії Старосинявської селищної ради від 27.04.2018 року, назва вулиці перейменовувалася з Червоноармійська на Лесі Українки. Відповідно до будинкової книги для реєстрації громадян, що проживають у будинку [ADDRESS] у вказаному житлі зареєстровані з 16.04.2013 року відповідач [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно акту обстеження місця проживання, складеного 08.01.2020 року комісією за участі в.о. старости, депутата селищної ради та сусідів, встановлено, що дійсно за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та її син [PERSON] , [INFO] , проте за даною адресою вони фактично не проживають більше трьох років. Згідно висновку органу опіки та піклування Старосинявського РДА Хмельницької області № 41/29-32-459-/2020 від 27.03.2020 року, малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою реєстрації в [ADDRESS] , органом опіки та піклування визначено за недоцільне визнати визнати малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , оскільки це тягне за собою позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дитини. Відповідно до акту обстеження умов проживання сім`ї, проведеного комісією в складі головного спеціаліста ССД [PERSON] поліцейського офіцера громади Майданевича О. Л ., фахівця із соціальної роботи [PERSON] від 24.06.2020 року, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає в [ADDRESS] , з бабою, санітарний стан помешкання добрий, сім`я проживає в приватному будинку, який обладнаний всіма необхідними меблями та побутовою технікою. Умови проживання дитини хороші, наявні місця для відпочинку, дитина забезпечена одягом, продуктами харчування та засобами гігієни в повному обсязі, є всі належні умови для проживання та перебування дитини. Мати дитини з нею не проживає, працює в м. Києві, однак регулярно передає гроші та одяг Факт непроживання та відсутності відповідачів в будинку [ADDRESS] більше трьох років підтверджено поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні. Зокрема, свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача підтвердила факт непроживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у вищевказаному житлі більше трьох років та вказала, що дитина проживає з бабусею в [ADDRESS] а Мирослава в м. Київ. Свідок [PERSON] , яка є також сусідкою позивача, підтвердила факт не проживання відповідачів близько трьох років за адресою їх місця реєстрації, а також те, що вони виїхали з будинку добровільно і перешкод їм ніхто не чинив, хлопчик проживає в селі з бабусею, мама працює в м. Києві. Отже, в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи зареєстрованими в спірному будинку, не проживають у ньому без поважних на те причин більше одного року, як і встановлено, що відповідачі залишили спірне помешкання добровільно та перешкод у користуванні житлом за місцем реєстрації їм ніхто не чинив. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти,користуватися і розпоряджатися належним йому майном,на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею,незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, може бути рішення суду про втрату нею права користування житловим приміщенням. Згідно ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України право користування житловим приміщенням мають члени сім`ї власника приміщення в обсязі, визначеному власником. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частин другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник [PERSON] , права користування житлом, оскільки він не є повним та об`єктивним. Так, згідно до акту обстеження умов проживання сім`ї відповідача [PERSON] , [INFO] , який досяг 14 річного віку, він проживає по [ADDRESS] з бабою [PERSON] та з її родиною, також з ними проживає мати [PERSON] , яка періодично їздить на роботу в м. Київ. Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00026604038 від 09.06.2020 року [PERSON] , народився [INFO] в с. Єльне Рокитнівський район Рівненська область, його матір`ю є [PERSON] , відомості про батька внесено відповідно до ст. 135 Сімейного Кодексу України. Таким чином, судом встановлено що, неповнолітній [PERSON] досяг 14 річного віку, має фактичне інше місце проживання, та у будинку [ADDRESS] не проживає, не є членом сім`ї власника будинку [PERSON] А також, встановлено, що [PERSON] проживав лише тимчасово в будинку позивача [PERSON] за його згодою як власника, що було зумовлено відносинами [PERSON] та [PERSON] , які в подальшому припинились. Суд вважає, що є підстави визнання [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник [PERSON] такими, що втратили право користування житлом. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , не являюється членами сім`ї позивача, раніше тимчасово разом проживали, однак в добровільному порядку з реєстрації не зняті, що створює перешкоди позивачу у безумовному володіння, користуванні та розпорядженні власним майном. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. На підставі наведеного,

Outcome: approved