Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Ленінський районний відділ у м. Харкові Головного управління ДМС у Харківській області про усунення перешкод шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обгрутовані позовних вимог позивач вказала, що з відповідачем, [PERSON], перебувала у шлюбі з 04.02.1984 року. Від шлюбу дітей подружжя не має. За рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24.05.2012 року шлюб є розірваним через те, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами фактично були припинені з 2007 року. За час шлюбу сторонами була набута спільна однокімнатна квартира [ADDRESS] (загальна площа - 37,2 м2), яка на праві сумісної власності належала позивачу [PERSON], і відповідачу, [PERSON] Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23.10.2013 року за позивачем було визнано право власності на наведену вище квартиру в порядку розподілу спільного майна подружжя. Також з позивача стягнуто грошову компенсацію на користь колишнього чоловіка вартості належної йому ? частки квартири. Вказане рішення суду набуло законної сили, на підставі якого позивач здійснила перереєстрацію спірної квартири. На теперішній час, однокімнатна квартира [ADDRESS] зареєстрована за позивачем як за одноособовим власником відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №13454159 від 26.11.2013 року. Але в даній квартирі до теперішнього часу ще зареєстрований та проживає відповідач. Його поведінка є аморальною: він постійно вчиняє сварки, бійки, зловживає спиртними напоями. змусив позивача виселитись з належної їй квартири, він ніде не працює, не сплачує комунальні послуги, при тому, що ними усіма користується, квартиру відповідач довів до занедбаного стану, яка терміново потребує капітального ремонту. Своїми діями відповідач перешкоджає позивачу користуватися власністю. Добровільно виїхати та знятися з реєстраційного обліку він відмовляється. В зв'язку з чим позивач просить усунути перешкоди шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з,явився. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи Ленінського районного відділу у м. Харкові Головного управління ДМС у Харківській області в судове засідання не з,явився. Про слухання справи повідомлений належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Позивач [PERSON] з відповідачем, [PERSON], перебувала у шлюбі з 04.02.1984 року. Від шлюбу дітей подружжя не має. За рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24.05.2012 року шлюб є розірваним через те, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами фактично були припинені з 2007 року. За час шлюбу сторонами була набута спільна однокімнатна квартира [ADDRESS] (загальна площа - 37,2 м2), яка на праві сумісної власності належала позивачу [PERSON], і відповідачу, [PERSON] Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23.10.2013 року за позивачем було визнано право власності на наведену вище квартиру в порядку розподілу спільного майна подружжя. Також з позивача стягнуто грошову компенсацію на користь колишнього чоловіка вартості належної йому ? частки квартири. Вказане рішення суду набуло законної сили, на підставі якого позивач здійснила перереєстрацію спірної квартири. На теперішній час, однокімнатна квартира [ADDRESS] зареєстрована за позивачем як за одноособовим власником відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №13454159 від 26.11.2013 року. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З аналізу положень ч. 1 ст.405 ЦК України вбачається, що право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі надається лише члену сім'ї власника цього житла. Враховуючи те, що на теперішній час, шлюб між мною та відповідачем є розірваним, [PERSON] не є членом моєї сім'ї, право власності на об'єкт нерухомого майна мною набутий законно, позивач як власник, на теперішній час має всі правові підстави для володіння, користування та розпорядження вищевказаною однокімнатною квартирою відповідно до положень ст. 317 ЦК України. За рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23.10.2013 року позивачем була виплачена грошова компенсація вартості ? частки квартири [ADDRESS] у сумі 102585,00 грн. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Відповідно до положень ст.321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позивач як законний власник квартири, має право вимагати усунення перешкод щодо користування своїм майном відповідно до положень ст.391 ЦК України. Оскільки вимоги заявлені з підстав, передбачених статтями 319, 321 ЦК України, позов [PERSON] в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] підлягає задоволенню. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення прав користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані з зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні прав користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року № 6-57цс11. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З огляду на це, підстав для задоволення позову [PERSON] в частині зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання квартирою [ADDRESS] немає.

Outcome: partial