Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує на те, що вона є власником квартири, де зареєстрований відповідач [PERSON] , який не є членом її сім`ї. Відповідач фактично ніколи не проживав та не проживає у вказаній квартирі, будь-які його особисті речі там відсутні, комунальні платежі не сплачує, про що також свідчать акти ОСББ «Володимир-46». Незважаючи на неодноразові прохання, відповідач відмовляється в добровільному порядку знятися з реєстрації місця проживання. Формальна реєстрація відповідача перешкоджає їй вільно розпоряджатись житлом. Ухвалою від 16.07.2020 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася, попередньо подавши суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутності. Позовні вимоги підтримала повністю, просить такі задоволити. Не заперечила щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився і не повідомив суду про причини своєї неявки, хоча належним чином повідомлявся про місце, день та час розгляду справи, зокрема шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Відповідно до положень ч. 1ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 12585096 від 21.11.2006, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі продажу від 13.11.2006, зареєстрованого в реєстрі за р.№ 1-2815, посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької нотаріальної контори Лютик Р.В. Згідно довідки №6 від 18.06.2020, виданої головою ОСББ «Володимир 46», [PERSON] , 1989 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , не є членом родини [PERSON] . Відповідно до актів обстеження, складених комісією ОСББ «Володимир-46», [PERSON] у спірній квартирі, на момент складання актів від 17.12.2019 та 11.06.2020, не проживає, не веде спільне домашнє господарство, його особисті речі відсутні. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Беручи до уваги наведене, зокрема те, що відповідач фактично не проживає у спірному житлі понад встановлені законом терміни - понад один рік, його особисте майно у будинку відсутнє, він не бере участі в утриманні житла, суд дійшов висновку про те, що такі його дії свідчать про відсутність інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей з приводу порядку користування квартирою між позивачем та відповідачем не здобуто, а з наданих доказів вбачається, що він протягом тривалого часу не намагався вселитись у таке. Натомість, реєстрація відповідача у згаданій квартирі перешкоджає позивачу розпорядитись житлом, яке належить йому на праві приватної власності, на власний розсуд. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, а тому їх слід усунути щляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування цим житлом. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено, сплачений позивачем судовий збір слід стягнути з відповідача в користь позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: approved