Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], про визнання правочинів недійсними та відповідно до уточнених позовних вимог просила визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] від 14 листопада 2006 року за реєстром № 5494 з моменту її посвідчення, визнати договір дарування від 25 грудня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 6500, укладений між [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] та [PERSON] недійсним з моменту укладення, визнати договір міни від 29 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1116, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним з моменту укладення, мотивуючи свої вимоги тим, що надання довіреності на укладення спірного договору дарування, наслідком якого було укладення у подальшому і договору міни, не відповідало її внутрішній волі, було помилковим, оскільки насправді вона бажала укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Зокрема, у заяві про уточнення позовних вимог зазначено, що «довіряючи відповідачці, позивачка надала їй довіреність помилково вважаючи, що відповідачкою від її імені в майбутньому буде укладено договір довічного утримання». Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2018 року було залучено до участі у справі [PERSON] як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2018 року (залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької від 29 березня 2018 року) було забезпечено позов шляхом накладення арешту на 4/10 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вулиці Корольова, будинок 22А в місті Вінниці, до яких входять наступні приміщення: у житловому будинку літ. «А»: коридори 1-1, 1-6, туалети 1-2, 2-2, ванна 1-3, кухня 1-4, кімнати 1-5, 1-7, 1-8, коридори 2-1, 2-5, туалет 2-2, ванна 2-3, кухня 2-4, кімнати 2-6, 2-7, 2-8; у підвальному приміщенні: тамбур XVI, гараж Х, котельня ХІ, кладові ХІІ, ХІІІ, ХІV, ХV, а також накладення арешту на 1/20 частку господарських будівель та споруд по вул. Корольова, буд. 22А в м. Вінниці, а саме: сарай «Б», навіс «б», сарай «В», сарай «Д», що зареєстровано за [PERSON] (помер 29.05.2016 року, РНОКПП [NUMBER], вул. Корольова, буд. 22А в м. Вінниці) та [PERSON] ([INFO], РНОКПП [NUMBER], вул. Корольова, буд. 22А в м. Вінниці). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2018 року було витребувано від приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] належним чином посвідчену копію довіреності від імені [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 14 листопада 2006 року за реєстром № 5494. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 березня 2018 року було витребувано від Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації для огляду у судовому засіданні інвентаризаційну справу на будинковолодіння по вул. Корольова, 22а у м. Вінниці та розглянуто клопотання про визнання явки позивача [PERSON] у судове засідання обовязковою. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2018 року було витребуваноз архіву Вінницького міського суду Вінницької області для огляду у судовому засіданні цивільну справу № 127/486/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом у разі її повернення до суду першої інстанції до закінчення розгляду справи № 127/2079/18 за позовом [PERSON] до [PERSON], за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON], [PERSON], про визнання правочинів недійсними по суті та відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] - адвоката [PERSON] про усунення адвоката [PERSON] від участі у розгляді справи. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві і заяві про уточнення позовних вимог від 08.02.2018 року (а.с. 71-73), та просив їх задовольнити. Що стосується застосування строку позовної давності зазначив, що про існування оспорюваних правочинів позивач дізналася лише після смерті 29.05.2016 року свого сина [PERSON], а тому трирічний строк позовної давності не сплив. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] у судове засідання при розгляді справи по суті не зявилися, однак до суду було подано заяви про визнання позову відповідно від 27.04.2018 року (а.с.184) та від 02.05.2018 року (а.с.185), а також письмове пояснення по справі (а.с. 186-187). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] у судове засідання не зявився, однак до суду було подано клопотання про розгляд справи у його відсутність (а.с. 90) та письмове пояснення по суті позовних вимог, у якому він підтримав заявлений позов та просив його задовольнити (а.с.91). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача [PERSON] та її представники адвокати [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових поясненнях по суті позовних вимог (а.с. 123-126, 152-154), у тому числі, але не виключно, у звязку із неможливістю видачі довіреності на укладення договору довічного утримання, неможливістю догляду та утримання позивача [PERSON] [PERSON] [PERSON] за станом його здоровя (перебуванням у безпорадному стані), спрямуванням волі позивача [PERSON] на прийняття спадщини після смерті сина [PERSON], а не на оспорювання правочинів у судовому порядку, та вчинення дій, спрямованих на позбавлення [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON]. Крім того, було подано заяви про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позову (а.с. 127, 149). Дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали інвентаризаційної справи № 22389, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. 14 листопада 2006 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 5494 було посвідчено Довіреність від імені позивача [PERSON] для виконання усного договору доручення, якою вона уповноважила відповідача [PERSON] подарувати її синові [PERSON] всю належну їй частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, розташованого в місті Вінниці по вулиці Корольова, під номером 22а, та всю належну їй земельну ділянку, розташовану за цією ж адресою (а.с.121) . Укладення відповідного договору 14 листопада 2006 року не відбулося у звязку з відсутністю довідки-характеристики щодо нерухомого майна - предмету правочину (довідку-характеристику № 14587 було видано КП «ВООБТІ» лише 19 грудня 2006 року), а позивачу [PERSON] за віком та станом здоровя (78-річний вік) було складно відвідувати нотаріуса, а організовувати виїзд нотаріуса за місцем її проживання сторони правочину не бажали. 25 грудня 2006 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 6500 було посвідчено Договір дарування 1/3 частини будинку (у житловому будинку літ. «А»: коридори 1-1, 1-6, туалети 1-2, 2-2, ванна 1-3, кухня 1-4, кімнати 1-5, 1-7, 1-8, коридори 2-1, 2-5, туалет 2-2, ванна 2-3, кухня 2-4, кімнати 2-6, 2-7, 2-8; у підвальному приміщенні: тамбур XVI, гараж Х, котельня ХІ, кладові ХІІ, ХІІІ, ХІV, ХV), що знаходиться в місті Вінниці по вулиці Корольова, під номером 22а, укладений між відповідачем [PERSON] від імені позивача [PERSON] та [PERSON], зареєстрований КП «ВООБТІ» 23.01.2007 року у реєстровій книзі № 140 за реєстровим № 21314 (а.с.13). У подальшому, 29 лютого 2008 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1116 було посвідчено Договір міни господарських будівель, що відносяться до будинку по вулиці Корольова, 22а у місті Вінниці, укладений між відповідачем [PERSON] (сарай «Б», навіс «б», сарай «В», сарай «Д») та [PERSON] (тамбур XVI, гараж Х, котельня ХІ, комори ХІІ, ХІV, ХV), зареєстрований КП «ВООБТІ» 19.03.2008 року у реєстровій книзі № 140 за реєстровим № 21314 (а.с.12). 29.05.2016 року [PERSON] помер, про що 15.06.2016 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області було зроблено відповідний актовий запис № 1665, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-АМ № 349564 від 15.06.2017 року (а.с.46). Позивач [PERSON], [INFO], є матірю [PERSON], що підтверджується повторним Свідоцтвом про народження [PERSON] серії І-АМ № 354723 від 03 грудня 2016 року (а.с.44). Відповідач [PERSON], [INFO], є дочкою позивача [PERSON], рідною сестрою [PERSON] та власником 29/100 часток спірного житлового будинку по вулиці Корольова, 22а у місті Вінниці (а.с.11). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON], є сином позивача [PERSON], рідним братом [PERSON] і відповідача [PERSON] та власником 31/100 часток спірного житлового будинку по вулиці Корольова, 22а у місті Вінниці (а.с.11). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON], є дочкою [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження [PERSON] серії VI-АМ № 324002 від 01.11.1990 року та Свідоцтвом про встановлення батьківства серії І-АМ № 309750 від 01.11.1990 року (а.с.156, зворотній бік). Що стосується складу учасників даної справи, то відповідачем є [PERSON] як сторона одного з оспорюваних правочинів (договору міни), а також як уповноважена особа за оспорюваною довіреністю (договором доручення), на підставі якої було укладено оспорюваний договір дарування. Клопотання про залучення [PERSON] як співвідповідача у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 51 ЦПК України, позивачем не заявлялося, однак судом ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2018 року з власної ініціативи було залучено її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки судове рішення може вплинути на її права, свободи, інтереси та (або) обовязки як спадкоємця [PERSON]. При цьому, правонаступником (спадкоємцем) [PERSON] як однієї із сторін оспорюваних правочинів (договору дарування та договору міни) також є позивач [PERSON]. Отже, склад учасників справи у спірних правовідносинах є належним. Як на підставу недійсності оспорюваної довіреності (договору доручення) та укладеного на її підставі договору дарування позивач посилається на те, що їх укладення не відповідало її внутрішній волі, було помилковим, оскільки насправді вона бажала укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Так, у заяві про уточнення позовних вимог зазначено, що «довіряючи відповідачці, позивачка надала їй довіреність помилково вважаючи, що відповідачкою від її імені в майбутньому буде укладено договір довічного утримання» (а.с.72). Вказані обставини були визнані відповідачем [PERSON] та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON], а тому в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Крім того, дані обставини відповідають фактичним обставинам справи як їх встановлено судом. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі № 6-372цс16, відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним; обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину; відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність; договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування;за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов; договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди; ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення; такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування; отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. У спірних правовідносинах існують майже усі з перелічених вище обставин, які свідчать про наявність помилки позивача щодо правової природи укладених правочинів, а саме: вік позивача (станом на момент вчинення оспорюваних правочинів довіреності (договору доручення) та договору дарування у 2006 році позивачеві [PERSON], [INFO], було 78 років, що передбачає її потребу у догляді й сторонній допомозі; спірне житло частина житлового будинку є єдиним житлом та місцем реєстрації позивача; фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваними правочинами дарувальником обдаровуваному не відбулося та позивач продовжувала проживати у спірному житловому будинку після укладення договору дарування. Крім того, суд бере до уваги, що при даруванні частини житлового будинку не відбулося дарування належних позивачеві на праві спільної сумісної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 394062 від 16.11.2005 року та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 394084 від 16.11.2005 року земельних ділянок по вул. Корольова, 22а у м. Вінниці, на яких розташований спірний житловий будинок з господарськими будівлями (а.с.41-42), що додатково свідчить про небажання позивача переходу права власності на нерухоме майно за її життя. Отже, оскільки під час укладення оспорюваних правочинів (довіреності (договору доручення) та договору дарування) у дарувальника - позивача [PERSON] було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу спірного нерухомого майна у власність обдаровуваного [PERSON], тобто така передача передбачала умову вчинення на користь дарувальника дій майнового або немайнового характеру (утримання, догляду, надання житла (згідно ст. 750 ЦК України надання житла відчужувачу саме у тому житловому приміщенні, право власності на яке переходить набувачу за договором, є формою забезпечення однією з істотних умов договору довічного утримання) тощо), суд приходить до висновку, що Довіреність від імені [PERSON] для виконання усного договору доручення, посвідчена 14 листопада 2006 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 5494, та укладений на її підставі Договір дарування частини будинку по вулиці Корольова, 22А у місті Вінниці, посвідчений 25 грудня 2006 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 6500, слід визнати недійсними. Що стосується позовної вимоги про визнанні недійсним Договору міни господарських будівель, що відносяться до будинку по вулиці Корольова, 22а у місті Вінниці, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого 29 лютого 2008 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1116, то ця вимога підлягає задоволенню як похідна від попередніх (а не на підставі ст. 235 ЦК України у звязку із наявністю розписки від 09 вересня 2008 року, а.с.43), оскільки нерухоме майно (частина господарських будівель), передане за даним правочином [PERSON] було набуто ним у власність на підставі попередніх правочинів. При цьому, суд вважає цей спосіб захисту вірно обраним з огляду на те, що застосувати передбачений ст.ст. 387, 388 ЦК України спосіб захисту права власності витребування майна із чужого незаконного володіння неможливо, оскільки одна із сторін договору міни - [PERSON] помер. З приводу аргументів, наведених третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] та її представниками адвокатами [PERSON] та [PERSON], щодо відсутності підстав для задоволення позову суд зазначає наступне. Щодо неможливості видачі довіреності на укладення договору довічного утримання. Як вбачається з Методичних рекомендацій з питань посвідчення договору довічного утримання (догляду), затверджених Рішенням Методичної ради з питань нотаріату при Головному управлінні юстиції у Київській області (Протокол № 12 від 15.12.2009 року), закон не містить прямої заборони на укладання договору довічного утримання через представника; крім того, в Цивільному кодексі не має прямої імперативної норми щодо укладання такого договору особисто (як, наприклад, посвідчення заповіту); з цього можна зробити висновок, що, якщо в довіреності передбачені конкретні умови, права та обовязки сторін майбутнього договору, і вони не викликають подвійного тлумачення, то такий договір може бути укладений представником; проте, при цьому, інша сторона договору повинна повністю погодитись на умови договору, що зазначені в довіреності, та вона не повинна мати своїх додаткових умов та доповнень до прав та обовязків за договором. Отже, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений представником як відчужувача, так і набувача. Щодо неможливості догляду та утримання позивача [PERSON] [PERSON] [PERSON] за станом його здоровя (перебуванням у безпорадному стані). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2017 року у цивільній справі № 127/486/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом, яке набрало законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року, встановлено, що обставини справи не свідчать про перебування [PERSON] до 24.05.2016 року у безпорадному стані (в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом). Отже, на момент укладення оспорюваних правочинів [PERSON] не перебував у безпорадному стані та за станом здоровя міг здійснювати утримання та догляд своєї матері [PERSON]. Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 752 ЦК України, у разі неможливості подальшого виконання фізичною особою обов'язків набувача за договором довічного утримання (догляду) з підстав, що мають істотне значення, обов'язки набувача можуть бути передані за згодою відчужувача члену сім'ї набувача або іншій особі за їхньою згодою. Таким чином, вказані обставини справи, зазначені третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] не були перешкодою для укладення договору довічного утримання. Щодо спрямування волі позивача [PERSON] на прийняття спадщини після смерті сина [PERSON], а не на оспорювання правочинів у судовому порядку, та вчинення дій, спрямованих на позбавлення [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON]. Як вбачається з рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2017 року у цивільній справі № 127/486/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом, яке набрало законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року, позивач [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON]. Однак, подання позивачем [PERSON] заяви про прийняття спадщини не виключає оспорювання правочинів, оскільки до складу спадщини [PERSON] увійшли не лише спірний житловий будинок, а й інше майно (зокрема, новий автомобіль, що було визнано учасниками справи у судовому засіданні, а тому в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню). Що стосується спрямування дій позивача на позбавлення [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON], то таке твердження є припущенням, на якому в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися. При цьому, суд звертає увагу, що [PERSON] (батько[PERSON]) відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом своєї матері [PERSON], а його дочка [PERSON] є її спадкоємцем за правом представлення згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України. Отже, спірне нерухоме майно може увійти до складу спадщини, на яку претендуватиме [PERSON]. Отже, суд критично оцінює вищевказане твердження третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] Щодо набуття позивачем [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно за договором дарування, укладеним між нею та [PERSON]. Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи № 22389, яка була досліджена у судовому засіданні, позивач [PERSON] набула право власності на спірне нерухоме майно на підставі Договору дарування частини будинку від 12 листопада 2002 року, укладеного між нею та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2554. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] та її представники посилалися на дану обставину як на доказ безоплатності переходу права власності між членами сімї, що виключало укладення договору довічного утримання. Однак, на переконання суду, така обставина не передбачає однозначного тлумачення, оскільки може бути розцінена і протилежно повторне укладення договору дарування через досить нетривалий час (4 роки) може ставити під сумнів укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Отже, суд не бере до уваги дану обставину, оскільки обидва її тлумачення є припущеннями, на яких в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися. Щодо застосування строку позовної давності. Представниками третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] - адвокатами [PERSON] та [PERSON] було подано заяви про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позову (а.с. 127, 149), оскільки з часу вчинення оспорюваних правочинів сплив строк позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про існування оспорюваних правочинів позивач [PERSON] довідалася лише після смерті 29.05.2016 року [PERSON], коли було виявлено Свідоцтво про право власності від 09.08.2012 року (а.с.14), видане [PERSON] взамін Договору дарування від 25 грудня 2006 року № 6500 та Договору міни від 29 лютого 2008 року № 1116. І лише у відповідь на Адвокатський запит від 18.01.2018 року № 02/07/18-ц до КП «ВМБТІ» (а.с.9) листом КП «ВМБТІ» від 22.01.2018 року № 1318 (а.с.10) було надано копії оспорюваних правочинів. Таким чином, про існування оспорюваних правочинів позивач [PERSON] довідалася не раніше 29.05.2016 року, а тому строк позовної давності не сплив. Крім того, суд звертає увагу, що згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Отже, третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не може бути заявлено про застосування строків позовної давності. Враховуючи вищевикладене, підстави для відмови у задоволенні позову у звязку із спливом строку позовної давності також відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1720,25 грн. судового збору ((2735,70 грн. + 704,80 грн.)/2). Так, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, згідно ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Позивачем клопотання про повернення 50 відсотків сплаченої суми судового збору не заявлялося, я тому суд не вирішує питання про його повернення.

Outcome: approved