Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] в якій просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON], що був зареєстрований 28 квітня 2015 року у виконавчому комітеті Малівської сільської ради Демидівського району Рівненської області, актовий запис №2. Крім того, у позовній заяві позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 500 гривень щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що відповідач не надає добровільно допомоги на утримання дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, з підстав вказаних у позовній заяві, просить позовні вимоги задовільнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача [PERSON] визнав частково; визнав позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу та пояснив, що бажає розірвати шлюб з позивачем, наполягає на розірванні шлюбу. Позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], відповідач [PERSON] визнав частково, погоджується сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 200,00 гривень щомісячно. Оскільки не працює, заробітку (доход) не отримує, сплачувати аліменти у більшому розмірі не може. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі та оцінивши їх, як кожен окремо, так і в їх сукупності, за внутрішнім переконанням, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог не встановлено. Відповідачеві [PERSON] в судовому засіданні розяснено наслідки визнання позовних вимог. Як вбачається з Свідоцтва про шлюб серії 1-ГЮ № 107251 (а.с. 5) сторони по справі 28 квітня 2015 року уклали шлюб, що був зареєстрований у виконавчому комітеті Малівської сільської ради Демидівського району Рівненської області, актовий запис № 2. У звязку з реєстрацією шлюбу позивач змінила своє прізвище Балдич на [PERSON]. Сторони від шлюбу мають малолітню дитину сина [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Згідно Свідоцтва про народження серії І-ГЮ № 234441 (а.с. 6) [PERSON] народився 17 квітня 2015 року, його батьком вказаний відповідач [PERSON], а матірю позивач [PERSON]. В силу вимог ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Стаття 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачає, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Під час судового розгляду справи встановлено, що сторони по справі не бажають зберегти шлюб, наполягають на його розірванні, заперечують проти надання їм строку для примирення, шлюбні відносини між сторонами припинені, а тому суд, на підставі статті 112 СК України, приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами, оскільки встановлено, що подальше збереження шлюбу суперечить їх інтересам, що має істотне значення. Розірвання шлюбу між сторонами по справі не буде суперечити інтересам відповідача чи інтересам дитини сторін, яка є малолітньою. Спорів між позивачем та відповідачем про поділ майна на час розгляду справи, немає. Ст. 113 СК України передбачає, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про розірвання шлюбу та відновлення дошлюбного прізвища Балдич (а.с. 5). Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі спільно не проживають з грудня 2015 року, їх малолітня дитина проживає з матір?ю (позивачем). Під час судового розгляду справи відповідач [PERSON] погоджувався з тим, щоб після розірвання шлюбу його малолітній син залишився проживати з матір?ю. Судом не встановлено будь-яких обставин, що унеможливлювали б проживання малолітньої дитини сторін з позивачем [PERSON], чи обставин, які свідчили б про те, що проживання з матір?ю дитини сторін по справі суперечить її інтересам. П. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає, що малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. З урахуванням встановлених обставин справи та вказаних правових норм, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про розірвання шлюбу. При цьому, оскільки сторони по справі спільно не проживають, а їх дитина є малолітньою, суд приходить до висновку, про залишення малолітньої дитини сторін по справі проживати з матір?ю (позивачем по справі) після розірвання шлюбу між сторонами. В силу вимог ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні сторони своїми поясненнями підтвердили те, що спільно не проживають, а їх малолітній син проживає з матірю позивачем [PERSON] Ч. 1 ст. 61 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. П. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів передбачає, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Беручи до уваги ту обставину, що відповідач [PERSON] не працює, постійного заробітку (доходу) не має, суд приходить до висновку про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі. Разом з тим, при визначенні розміру аліментів, суд враховує середньомісячний розмір витрат на утримання дитини (звукозапис судового засідання від 08.08.2016 року), майновий стан відповідача та малолітньої дитини, стан їх здоровя; те, що відповідач є працездатним, не працює, проживає з батьками в сільській місцевості та спільно з батьками займається веденням домашнього господарства. Відповідач [PERSON] у власності нерухомого чи рухомого майна не має, інших неповнолітніх чи непрацездатних осіб на утриманні не має, а тому приходить до висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина в розмірі 400,00 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. При цьому, суд вважає, що вказаний розмір аліментів, з урахуванням майнового стану відповідача, не буде завищеним в нинішніх умовах проживання, а також з урахуванням віку дитини сторін по справі, її потреб та не буде таким, що створить відповідачеві додаткові труднощі матеріального характеру. У позовній заяві позивач [PERSON] просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 500,00 гривень щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Суд, приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина у твердій грошовій сумі. Підстав для визначення аліментів у розмірі не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку немає, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184\~цього Кодексу, тобто при визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі. В судовому засіданні, під час уточнення позовних вимог, позивач [PERSON] пояснила, що наполягає на стягненні з відповідача [PERSON] аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір в розмірі 551,20 гривень, що був сплачений позивачем [PERSON] за подання до суду позовної заяви в частині вимог про розірвання шлюбу, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON], оскільки понесення таких витрат позивачем підтверджено документально (а.с. 1). В судовому засіданні встановлено, що за надання правової допомоги позивач [PERSON] понесла витрати в розмірі 500,00 гривень (а.с. 8, 9). З урахуванням частини позовних вимог від яких в судовому засіданні позивач [PERSON] відмовилася, а також частини позовних вимог [PERSON], що підлягають до задоволення, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрат на надання правової допомоги в розмірі 334,00 гривень, оскільки понесення таких витрат підтверджено документально. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір за розгляд спору в частині позовних вимог про стягнення аліментів в розмірі 551,20 гривень, з урахуванням положень Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року щодо встановленого мінімального розміру судового збору за подання до суду позовів майнового характеру та того, що на час подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів позивач [PERSON] була звільнена від сплати судового збору. Підстав для звільнення відповідача [PERSON] від сплати судового збору не встановлено. На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 105, 109, 112-114, 180-182, 184 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 61, 88, 174, 214, 215, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: approved