Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом (в подальшому уточнений) до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визнання відмови неправомірною, надання дозволу на виїзд дитини разом з матір»ю за кордон без згоди та супроводу батька. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між сторонами шлюб розірвано на підставі рішення Придніпровського райсуду м. Черкаси від 01.03.2013р. Від шлюбу мають сина [PERSON], 05.05.2011р. народження. Крім того, вказаним судовим рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходів). Син проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні. Також вихованням сина займається вона. Сторони проживають окремо, відповідач ухиляється від сплати аліментів в повному обсязі, в зв»язку з чим утворилась заборгованість. Знаючи, що син є інвалідом з дитинства, відповідач ніякої додаткової допомоги на лікування сина не надає. Крім того, позивач 25.04.2013р. зареєструвала шлюб з гр.-ном Королівства Швеція [PERSON] [PERSON], який має власну квартиру, площею 82кв.м. з усіма зручностями. Він має постійну роботу, його річний дохід становить 315210 шведських крон. З метою об»єднання сім»ї та спільного проживання з чоловіком, позивач бажає виїхати з сином на постійне місце проживання до Королівства Швеція. При цьому, відповідач у вересні 2013р. надав згоду на виїзд дитини, але пізніше її анулював. Таким чином, позивач, уточнивши вимоги, просить суд визнати неправомірною відмову відповідача у наданні дозволу на виїзд на постійне місце проживання неповнолітнього [PERSON], 05.05.2011р. народження за кордон до Королівства Швеція; дозволити неповнолітньому [PERSON] виїзд на постійне місце проживання за кордон до Королівства Швеція разом з матір»ю [PERSON] без нотаріальної згоди та супроводу батька [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] повністю підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представники за довіреністю [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. В судовому засіданні представник третьої особи: Органу опіки та піклування Черкаської міської ради за довіреністю [PERSON] не заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мають дитину сина [PERSON], 05.05.2011р. народження, про що свідчить свідоцтво про народження від 11.05.2011р. №133899. За даними медичного висновку №105 від 18.06.2012р. та даних посвідчення №063972, [PERSON] отримує державну допомогу на сина [PERSON], який є інвалідом з дитинства. Також, [PERSON] потребує домашнього догляду, про що свідчить довідка №1293 від 14.10.2014р. Відповідно до рішення Придніпровського райсуду м. Черкаси від 01.03.2013р. з [PERSON] стягуються на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] аліменти в розмірі ? частини всіх видів доходів (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 23.01.2013р. та до досягнення дитиною повноліття. Між тим, станом на 01.03.2015р. відповідач має заборгованість по аліментних платежах в розмірі 7644грн. 65коп., що підтверджується довідкою Центрального відділу ДВС ЧМУЮ від 25.03.2015р. Відповідно до даних довідки від 22.05.2015р., [PERSON] працює на ПАТ «Юрія» і за місцем роботи з червня 2013р. сплачує аліменти на утримання сина. Також встановлено, що [PERSON] 25.04.2013р. уклала шлюб з гр.-ном Королівства Швеція [PERSON] [PERSON] (свідоцтво про шлюб). За інформацією про права на житло від 10.03.2015р. [PERSON] [PERSON] має квартиру, яка складається з трьох кімнат, площею 82кв.м., із усіма зручностями. Він працює, має річний дохід 315210крон і транспортний засіб легковий автомобіль. Відповідно до листа від 01.06.2015р. [PERSON] [PERSON] не заперечує проти проживання дітей позивача і має наміри надавати їм, в т.ч. [PERSON] необхідну фінансову підтримку на навчання, лікування та проживання. Як вбачається з даних довідки, виданої КП «Придніпровська СУБ» від 17.03.2015р. [PERSON] проживає разом з матір»ю позивачем по даній справі за адресою: [ADDRESS]. Крім того, за матеріалами справи встановлено, що 10 лютого 2015р. відповідач [PERSON] батько дитини своєю заявою скасував дію своєї заяви, посвідченої 20.03.2013р. приватним нотаріусом [PERSON] №811, 812 та заборонив видачу проїзного документа для самостійного виїзду за кордон своєму малолітньому синові [PERSON], а також заборонив його виїзд за кордон до будь-якої країни, з будь-якою метою, на будь-який період в будь-якому супроводі (реєстр №54). Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту передбачені ст. 15 ЦК України та Сімейним Кодексом України. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59ЦПК). Згідно із ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов»язком батьків. Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) :\~«В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини».\~\~Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р. покладає на держави зобовязання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для воззєднання сімї мають право на вільний вїзд в Україну та виїзд з неї у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сімї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобовязані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Відповідно до ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. \~Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК). Як передбачено ч.ч.1, 2 ст. 155 СК, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157СК). \~За положеннями ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За дослідженими під час розгляду справи обставинами, встановлено, що сторони між собою визначили місце проживання дитини сина [PERSON], разом із матір»ю, яка здійснює за ним догляд, враховуючи вік та стан здоров»я дитини. Постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим із батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Відповідно до ст. 8 Сімейного Кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім»ї та родичами не врегульовано цим кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК, якщо не суперечать суті сімейних відносин. Особисте немайнове право право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України. Фізична особа, якам не досягла 14 років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч.2 ст. 313 ЦК). За частинами 3, 4 даної статті, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Згідно із ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10-ти років, є місце6 проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров»я, в якому вона проживає. Законом України від 21.01.1994р. «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», врегульовано порядок здійснення права громадян України та виїзд з України та в»їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, встановлено порядок вирішення спорів у цій сфері. За п.2 ст. 4 цього Закону зазначено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995р. №57 в ред. Постанови КМУ від 25.08.2010р. №724, передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред»явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків. Документом на право перетинання дитиною державного кордону є проїзний документ дитини. Постановою КМУ від 25.08.2010р. №724 до Правил перетинання державного кордону внесено зміни та затверджено їх нову редакцію (змістовно зазначені положення не змінено, але в новій редакції їх викладено відповідно в п.2 та 4-2). Таким чином, суд з»ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази вважає, що позовні вимоги в частині наданні дозволу на виїзд на постійне місце проживання неповнолітнього [PERSON] за кордон до Королівства Швеція, оскільки сам по собі факт задоволення позовних вимог в частині надати дозволу неповнолітньому [PERSON], [INFO] на виїзд за кордон до Королівства Швеція на постійне місце проживання разом з матір»ю [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON], - слід задовольнити. Так, відповідачем в підтвердження своїх заперечень проти позову не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів, зокрема, - щодо неналежного виконання матір»ю батьківських обов»язків щодо дитини. Відсутні будь-які судові рішення, рішення органу опіки та піклування, відповідні договори між сторонами про визначення способу участі батьків (одного з батьків) у вихованні дитини. Батько дитини [PERSON] не звертався до суду з позовними вимогами про визначення місця проживання дитини. Відповідач не довів факту здійснення [PERSON] перешкод у спілкуванні з сином [PERSON]. Крім того, враховуючи вік дитини, його моральний та фізичний розвиток, стан здоров»я, суд не встановив жодних обставин, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом із матір»ю. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, позивач має право на об»єднання сім»ї та спільне проживання з чоловіком, разом із малолітнім сином [PERSON]. Крім того, посилання відповідача в судовому засіданні на те, що йому невідомо чи буде краще жити синові в Швеції, ніж в України; на те, що - не відомі видатки чоловіка позивача, а також на те, що виїзд сина за кордон, фактично свідчить про втрату ним можливості спілкування з сином, - є безпідставними, оскільки проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг прав та не звільняє від обов»язків щодо дитини. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Також, з огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, права відповідача [PERSON] «на майбутнє» позивачем по даній справі [PERSON] не порушені, а тому, враховуючи положення ст. 3 ЦПК України, суд вважає доводи його заперечень проти позову, необґрунтованими та недоведеними. Вирішуючи наявний між сторонами спір, суд вважає безпідставними позовні вимоги в частині визнання неправомірною відмову відповідача у наданні дозволу на виїзд на постійне місце проживання неповнолітнього [PERSON] за кордон до Королівства Швеція, оскільки сам по собі факт задоволення позовних вимог в частині надати дозволу неповнолітньому [PERSON], [INFO] на виїзд за кордон до Королівства Швеція на постійне місце проживання разом з матір»ю [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON], - свідчить про визнання судом такої відмови безпідставною. З врахуванням викладеного та,

Outcome: partial