Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на припинення сімейно-шлюбних відносин і втрату взаємних почуттів через різні погляди на життя та часті сварки. Від шлюбу мають доньку [PERSON] [INFO]. В судовому засіданні позивачка просила розірвати шлюбу зареєстрований між нею та відповідачем . А також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки. Відповідач будучи належним чином повідомлений про дату та час слухання справи відповідно до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів 1965 року , з підстав, зазначених в листі Федерального відомства юстиції ФРН в судове засідання не з»явився, заперечень проти позову не надав. Суд вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 18.09.2010 року. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] [INFO], яка після розірвання шлюбу залишиться проживати з позивачкою [PERSON]. Спір по майну не заявлений. Сторони припинили сімейно-шлюбні відносини , відновлювати які не бажають. Фактично сім'я розпалася, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Примирення між подружжям не можливе, тому суд вважає необхідним шлюб розірвати. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його неді йсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, відповідно до п.5 якої в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами , встановленими ст.110 Цивільного процесуального кодексу України. У відповідності до ч.2 ст.110 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред»являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров»я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. При розгляді справи судом встановлено фактичні взаємини між подружжям, а саме: що у сім»ї позивачки і відповідача виник не короткочасний розлад, а тривалий розлад внаслідок непорозумінь та відсутності поваги і взаєморозуміння, що призвело до того, що після народження доньки [PERSON] [INFO] сторони однією сімєю не проживають. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Відповідно до п. 1 ст.6 та ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Кожен, чиї права і свободи, викладені в цій конвенції, порушуються, право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов»язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частині від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Приймаючи до уваги те, що [PERSON] [INFO] проживає з позивачкою, та знаходиться на її утриманні, відповідач регулярної матеріальної допомоги не надає на утримання доньки, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки.

Outcome: approved