Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] 06 лютого 2014 року. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 22 червня 2015 року в м. Житомирі помер її рідний дядько [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру, яка належала йому на праві власності. У встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, однак їй стало відомо, що до цієї нотаріальної контори звернулася [PERSON] та подала заяву про прийняття спадщини, надавши копію заповіту, складеного [PERSON] за час життя, а саме від 06.02.2014 року, яким він розпорядився своїм майном на випадок смерті, заповівши [PERSON] квартиру. Також позивач вказала, що її рідний дядько не складав заповіту на користь [PERSON], оскільки остання дуже рідко бувала у [PERSON], не надавала йому жодної допомоги, тим більше не утримувала його матеріально та не доглядала за ним останні роки життя. Крім того зазначила, що в [PERSON] не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь [PERSON], а тому вважає, що даний заповіт якщо і був складений то під впливом обману, помилки або ж в момент його вчинення [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та зазначив, що заповіт складений законно, будь-якого впливу на [PERSON] не вчинялося. Заслухавши пояснення сторін, свідчення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 22 червня 2015 року у віці 75 років помер дядько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-ТП №265648, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області (а.с.7). Факт родинних відносин позивача зі спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про одруження, внаслідок чого позивач змінила прізвище «Логвинюк» на «Волощук» (а.с.8,9,10). За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 06 лютого 2014 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 66, відповідно до якого призначив своїм спадкоємцем [PERSON] та заповів їй все своє майно, яке буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, а також всього того, що згідно із законодавством України може бути успадкованим, у повному обсязі (копія а.с. 69). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне йому майно в тому числі і на квартиру №171, що розташована в будинку №6/126 по майдану Привокзальному в м. Житомирі, яку він отримав на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.11). У передбачений законом строк з дня смерті [PERSON] спадкоємець за заповітом померлого - відповідач у справі [PERSON] звернулася до Житомирського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини. Крім того, у цей же строк до Житомирського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини за законом звернулася і племінниця спадкодавця - позивач у справі [PERSON] (а.с. 13). Допитаний в якості свідка приватний нотаріус [PERSON] засвідчив про те, що на момент посвідчення заповіту не памятає як вів себе [PERSON], однак спірних питань не виникало. Допитана в якості свідка [PERSON] засвідчила про те, що проживала разом з [PERSON] з 2013 року по 2014 рік як чоловік і жінка, допомагала йому, супроводжувала в лікарню, а також зазначила, що він був нормальною, доброю, порядною людиною. Також вказала, що це була особиста воля [PERSON] оформити на неї заповіт. Свідок [PERSON] суду засвідчив про те, що він є сусідом покійного, бачив [PERSON] раз на місяць та знає, що вона допомагала [PERSON] Крім того вказав, що покійний був цілком адекватною людиною, любив говорити з людьми і в нього була дуже добра пам'ять. Свідок [PERSON] суду засвідчила про те, що знає [PERSON] 25 років. [PERSON] приїздила до нього в день пенсії. Сам [PERSON] говорив, що вона його била. Похованням [PERSON] займалися родичі. Вказала, що [PERSON] був не адекватний. Свідок [PERSON] суду засвідчила про те, що вона є соціальний працівник, знає що [PERSON] та [PERSON] разом проживали, він допомагав їй по господарству, у них були теплі відносини. [PERSON] ніколи не жалівся, був нормальною, але нервовою людиною та багато говорив. Свідок [PERSON] суду засвідчила про те, що [PERSON] був комісований з армії, лікувався в психлікарні, після смерті дружини впав в депресивний стан. Його лікуванням займалася племінниця [PERSON] Також вказала, що після знайомства з [PERSON], він придбав останній велосипед, каблучку, однак розповідав, що [PERSON] його побила. Крім того зазначила, що [PERSON] лікувався та був дуже хворою людиною. Свідок [PERSON] суду засвідчила про те, що вона є племінницею [PERSON], знала останнього 25 років. [PERSON] багато говорив, хворів та лежав в психлікарні. Про заповіт нічого не розповідав. Свідок [PERSON] суду засвідчила про те, що [PERSON] часто лежав в психлікарні, останні роки майже кожен місяць. Про заповіт нічого не розповідав. Свідок [PERSON] суду засвідчив про те, що [PERSON] знала з 1989 року, останній хворів, вів себе не адекватно. Після смерті дружини [PERSON] лікувався частіше. Потім познайомився з [PERSON], почав їздити до неї, однак ніхто не бачив, щоб [PERSON] доглядала за ним. Свідок [PERSON] суду дала покази про те, що покійний [PERSON] був її пацієнтом. Вказала, що під час служби в армії [PERSON] захворів грипом, після хвороби у нього розвинулась психічна хвороба. Він приймав ліки, але соматичний стан в нього залишився. Небезпеки для інших [PERSON] не ніс. Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто. Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Частиною 1, 2 ст. 1257 ЦК України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України та розяснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу (невідповідність змісту правочину акту цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у сторони правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність вільного волевиявлення або його невідповідність його внутрішній волі; фіктивність правочину; протиріччя інтересам дітей при вчиненні правочину батьками). В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що на момент складання заповіту [PERSON] мав 75 років, дуже хворів, не завжди розумів свої вчинки, отже, його волевиявлення не було вільним. Позивач впевнена, що спадкодавець не усвідомлював того, що заповів майно відповідачу. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Часиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи в такій справі є одним із доказів у справі, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи, на які посилається позивач) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У п. 16 зазначеної постанови Пленуму розяснено, що при розгляді справ за позовом про визнання недійсним заповітів на підставі ч. 2 ст. 255, ст. 1257 ЦК України суд, відповідно до ст. 15 ЦПК України, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. З висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 329-2016 від 13 вересня 2016 року вбачається, що під час укладання та посвідчення заповіту на [PERSON], 06.02.2014 року, у [PERSON] відмічались ознаки змішаного розладу особистості, внаслідок перенесеної нейроінфекції, астено-іпохондричний синдром, що відповідає критеріям шифру F 07.0 міжнародної класифікації хвороб 10 перегляду. Однак, вищевказані зміни зі сторони психіки у [PERSON] не досягли ступеня психічного захворювання, знаходились в межах патології характеру та не позбавляли його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 135-138). Отже, суд приходить до висновку, що заповідач [PERSON] на момент складання заповіту 06.02.2014р. мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним, відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним йому майном на випадок смерті, а також заповіт не суперечить інтересам спадкодавця та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем не надано будь-яких достовірних доказів, що заповідач на момент складання заповіту перебував під впливом обману, погрози насильством, внаслідок чого оформлення заповіту було вимушеним, а також під час небезпечної для життя хвороби чи внаслідок тяжких обставин для заповідача, або мала місце помилка при складанні правочину. Окрім показів свідків, які суперечать показам свідків з боку відповідача, а тому не беруться судом до уваги, позивач не надав суду інших будь-яких допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позові, та на спростування висновку судово-психіатричної експертизи. Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в сукупності, враховуючи те, що підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та/або керувати ними, суд дійшов висновку про відмову в позові у звязку з недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed