Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що 14.09.2010 вона розірвала шлюб з [PERSON]. Від даного шлюбу в них народилася дитина [PERSON], [INFO]. Батько дитини належної батьківської турботи не проявляє, фінансової допомоги не надає, з дитиною не спілкувався з 2010 року. Борг по сплаті аліментів на дитину станом на 18.03.2014 становить 11600грн. На даний час борг значно зріс. Відповідач жодного разу не відвідував навчальний заклад, де навчається дитина, та не цікавився її навчанням. На даний час вона одружилася та її теперішній чоловік [PERSON] бажає удочерити [PERSON]. 25.07.2016 відповідач надав нотаріально посвідчену згоду на всиновлення своєї доньки. [PERSON] з дитиною не спілкується, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не забезпечує необхідного медичного догляду та лікування дитини. У зв'язку з вищевикладеним вона вважає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків по відношенні до власної дитини, матеріально її не забезпечує, не цікавиться її життям та здоров'ям, не спілкується з нею, а тому просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його доньки [PERSON]. Позивач на своїх вимогах наполягає, просить їх задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] також підтримав позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, просив слухати справу без його участі, з позовом згоден, про що надав відповідну заяву. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього кодексу. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Представник третьої особи позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Суд, вислухавши позивача та її представника, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Батьками [PERSON], [INFO], являються [PERSON] до [PERSON], про що свідчить свідоцтво про народження (а.с.7). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджує свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.6). Відповідно до довідки про склад сім'ї [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], має на утриманні доньку [PERSON]. Окрім цього в довідці зазначено, що [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини (а.с.9). Згідно довідки Ізюмської загальноосвітньої школи №10 від 21.11.2016 №510 [PERSON] - батько [PERSON], учениці даного навчального закладу, за час її навчання в школі не приділяв належної уваги вихованню та навчанню доньки. Жодного разу не з'являвся на батьківські збори, не цікавився її успіхами, не приймав участі у громадському житті школи (а.с.11). Відповідно до довідки Міського палацу культури Управління культури Ізюмської міської ради №56 від 21.11.2016 [PERSON] - батько [PERSON], яка являється учасницею зразкового аматорського танцювального колективу, за час її занять у колективі не приділяв належної уваги вихованню дитини: жодного разу не був присутній на заняттях та виступах, не цікавився успіхами та досягненнями, не приймав участі у творчому житті колективу (а.с.12). Відповідно до розрахунку Відділу державної виконавчої служби Пирятинського управління юстиції №03-15/164 від 18.03.2014 [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів на утримання доньки [PERSON] станом на 18.03.2014 в сумі 11600,11грн. Жодних виплат ним за період з грудня 2011 року по березень 2014 року не проводилося (а.с.10). 14 лютого 2014 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що свідчить свідоцтво про шлюб (а.с.13). Згідно нотаріально посвідченої заяви зареєстрованої в реєстрі за №531 [PERSON] надав добровільну згоду на усиновлення його малолітньої доньки - [PERSON] громадянином [PERSON] (а.с.8). Служба у справах дітей Пирятинської РДА у своєму висновку від 16.12.2016 №01-44/709/1 зазначила наступне. Встановлені службою обставини окремо та в їх сукупності можна розцінювати, як самоусунення [PERSON] від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми обов'язками. Служба у справах дітей вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с.14). Після встановлення вказаних обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до вимог ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності з п.2 ч.1 ст.164 СК України батьки дитини, чи один з них, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (абз.2 п.16Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3 зі змінами). З наведених вище норм права вбачається, що позбавлення батьківських прав повинно бути результатом свідомої поведінки батьків. Відповідно до Принципу 6, закріпленого в Декларації прав дитини від 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Крім того при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Даючи правову оцінку поведінці [PERSON] щодо виконання ним своїх батьківських обов'язків відносно своєї дитини, суд вбачає свідоме ухилення та нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов'язками по вихованню дитини. Саме такий висновок суд робить виходячи з того, що відповідач впродовж останніх років жодного разу не відвідав дочку за місцем її проживання, не відвідував заклади, де вона навчається та виховується, з грудня 2011 року не надав матеріальної допомоги на утримання дитини, не цікавився про стан її здоров'я, до того ж добровільно надав нотаріально посвідчену згоду на усиновлення його доньки. Крім того матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] чиняться перешкоди у виконанні ним своїх батьківських обов'язків відносно дитини або з інших, незалежних від [PERSON] причин він не може виконувати свої батьківські обов'язки. Отже даючи правову оцінку спірним правовідносинам суд приходить до висновку, що свідоме невиконання батьком своїх батьківських обов'язків по вихованню своїх дітей суперечить вимогам Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини, Конституції України та Сімейного Кодексу України, порушує права малолітніх дітей на належне батьківське виховання, а тому ці права підлягають судовому захисту. За таких обставин вимоги про позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню як такі, що ґрунтуються на законі, підтверджені встановленими обставинами та перевірені наданими доказами. При цьому суд відповідно до положень ст. 19 СК України приймає до уваги та погоджується з висновком Служби у справах дітей від 16.12.2016 №01-44/709/1. На думку суду позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його малолітньої доньки [PERSON], [INFO], буде відповідати інтересам дитини.

Outcome: approved