Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Орган опіки і піклування Фрунзенського району Харківської міської ради, в якому просить суд стягнути неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання дитини [PERSON], [INFO], у сумі 11630 гривень 10 копійок, дозволити до досягнення повноліття, малолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], здійснювати виїзди з України за кордон без дозволу батька дитини [PERSON]. В обґрунтування позову позивач зазначала, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 12 травня 2009 року рішенням суду, від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO] після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем, відомості про місцезнаходження батька їй не відомі, вона працює одна, власними зусиллями намагається повністю забезпечити всі необхідні матеріальні потреби дитини та виконувати інші обовязки покладені на неї законом, батько жодної участі у вихованні дитини не бере, аліментів не сплачує, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Рішенням суду від 25.06.2009 року стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дитини у розмірі ? частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 березня 2009 року, за весь час після винесення рішення, відповідач жодного разу свого зобовязання щодо матеріальної допомоги на дитину не надав. Внаслідок не виконання відповідачем рішення суду за ним утворилася заборгованість по виплаті аліментів в сумі 37665 грн. 41 коп. За період з 06.08.2009 року сума неустойки, яку відповідач має сплатити на користь позивача складає11630грн.10 коп. Також позивач зазначила, що з 2009 року відповідач ані з позивачем, ані з сином не спілкується, місцезнаходження його не відоме, вона неодноразово намагалася звязатися з відповідачем, для отримання у нього дозволу на право тимчасового виїзду дитини за кордон, однак, відповідач на зв'язок не виходить, тим самим не тільки не приймає участі у вихованні дитини, але й заважає лікуванню дитини та її розвитку. У судове засідання представник позивача [PERSON] не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь і належним чином, надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялася заздалегідь і належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи , які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з'явився у судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином . Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України зі змінами, внесеними Законом України Про судоустрій та статус суддів від 07 липня 2010 року № 2453-VI, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи надала суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність, рішення суду ухвалити на розсуд суду, з урахуванням інтересів неповнолітнього. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Позовні вимоги в частині стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання дитини [PERSON], [INFO], у сумі 11630 гривень 10 копійок підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. У ході судового розгляду встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 2005 року, актовий запис №283 від 26.02.2005 року (свідоцтво про шлюб серія І-ФП№008884 ), який було розірвано 12.05.2009 року (свідоцтво про розірвання шлюбу серія І-ВЛ №089616 від 12 травня 2009 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], відповідач є батьком дитини (свідоцтво про народження серія І-ВЛ №045185 від 14.04.2006 року). Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 червня 2009 року стягнуто з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO],у розмірі ? від всіх видів заробітку, але не менше 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 березня 2009 року і до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з розрахунку заборгованості по виплаті аліментів [PERSON] за виконавчим листом №2-437/09 від 06.08.2009 року складає 37665 грн. 41 коп. , Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів. Оскільки аліменти призначаються та виплачуються щомісяця, то неустойка (пеня) від суми несплачених аліментів нараховується не на загальну суму заборгованості, а базою для її нарахування є сума чергового несплаченого місячного платежу. При цьому її нарахування не обмежується тим місяцем, коли мали бути сплачені аліменти, а здійснюється за кожен день прострочення по кожному місячному платежу окремо до повного погашення заборгованості. Верховний Суд України у своїй постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс13 роз'яснив, що оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. За загальним правилом, право на стягнення неустойки (пені) в особи виникає у зв'язку із юридичним фактом порушення нею обов'язку зі сплати аліментів на утримання дитини. При цьому, виконання такого обов'язку з порушенням строків сплати та наступне погашення заборгованості не звільняє особу від відповідальності у вигляді сплати неустойки (пені) за прострочення виконання обов'язку зі сплати аліментів. Однак, суд не може погодитися з методикою нарахування позивачем неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів, оскільки вказана методика не узгоджується з приписами ст. 196 СК України. Статтею 196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідно до вимог ст.196 СК України позивачка має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення з квітня 2009 року по вересень 2015 року становить 11630 грн. 10 коп, таким чином, суд погоджується із наданим розрахунком неустойки позивачкою, як таким, що ґрунтується на вимогах закону. Підстав для звільнення відповідача від сплати неустойки судом не вбачається. Стосовно позовних вимог про надання дозволу до досягнення повноліття, малолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], здійснювати виїзди з України за кордон без дозволу батька дитини [PERSON], вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займається питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків необхідно виходити з положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі Закон про порядок виїзду з України), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі Правила оформлення і видачі паспорта), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі Правила перетинання державного кордону), якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону про порядок виїзду з України, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тому, для виїзду дітей разом з одним із батьків за межі України у випадках, коли другий не дає згоди на це, необхідно також вирішувати питання не тільки про виїзд дитини без згоди батька, а й без його супроводу та визначити період (строк), на який дається дозвіл на виїзд дитини без згоди та супроводу одного із батьків. З таких обставин суд вважає за доцільне надати дозвіл [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], здійснювати виїзди з України за кордон без дозволу батька дитини [PERSON] на строк три роки. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. За таких обставин,

Outcome: partial