Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1274 га. та на 1/2 земельної ділянки площею 0,0398 га., яка розташована по вул. Шевченка 3, с. Скнилів Пустомитівського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що 09.10.2001 року померла позивачки тітка, [PERSON] яка до дня смерті проживала за адресою : [INFO]. Після смерті спадкодавиці відкрилася спадщина до складу якої увійшла вся площа земельної ділянки (площа 0,01274 га і 0,0398 га в спільній власності) та 3/8 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходяться по вул. Шевченка 3, села Скнилів Пустомитівського району Львівської області, які належали померлій на підставі Державного акта на право приватної власності на землю від 4 жовтня 2001 року Серії ЛВ №29282, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності №2331, виданого 25.12.2001 р. [PERSON] сільською радою згідно рішення виконкому від 01.10.2001 р., кадастровий номер 4623686200:01:001:0028 та свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВСМ №174715, виданого 10.01.1978 р. Пустомитівською державною нотаріальною конторою Львівської області відповідно. За життя [PERSON] склала заповіт, який посвідчений 11.09.2001 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 2958, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла позивачці [PERSON]. Позивач вказує, що спадкоємців, які мають право на обовязкову частку у спадщині не має. Спадщину за заповітом після смерті тітки вона прийняла, так як проживала разом із нею за адресою с. Скнилів, вул. Шевченка, 3 Пустомитівський район Львівська область. Через нотаріуса позивачка не може прийняти спадщину, оскільки оригінал державного акту на право власності спіну земельну ділянку були втрачені спадкодавицею ще за життя. У звязку з чим, в позасудовому порядку не можливо прийняти спадщину. На підставі наведеного позивач у позовній заяві просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, однак від адвоката її представника [PERSON] адвоката [PERSON] подано заяву, в якій просить суд розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області не зявився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про час та місце слухання справи були належним чином повідомлені. Відповідно до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши матеріали справи, дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що обставини на які покликається позивач у позовній заяві, як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог знайшли своє підтвердження у представлених суду доказах. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Судом встановлено, що 09 жовтня 2001 року померла позивачки тітка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-СГ № 245890, видане 11.10.2001 року [PERSON] сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка площа 0,1274 га кадастровий номер 4623686200:01:001:0391 та земельна ділянка площею 0,0398 га кадастровий номер 4623686200:01:001:0388, яка перебуває в спільній власності та 3/8 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходяться по вул. Шевченка 3, села Скнилів Пустомитівського району Львівської області, які належали померлій на підставі Державного акта на право приватної власності на землю від 4 жовтня 2001 року Серії ЛВ №29282, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності №2331, виданого 25.12.2001 р. [PERSON] сільською радою згідно рішення виконкому від 01.10.2001 р., та свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВСМ №174715, виданого 10.01.1978 р. Пустомитівською державною нотаріальною конторою Львівської області. Встановлено, що за життя спадкодавиця [PERSON] на випадок смерті своїм майном розпорядилася на власний розсуд склавши заповіт який посвідчений 11.09.2001 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 2958, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла позивачці [PERSON]. Статтями 328, 1216 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Тому спадкування є однією з підстав виникнення права власності. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом майна [PERSON] Спадкоємців які б мали обовязкову частку у спадщині [PERSON], незалежно від змісту заповіту, судом не встановлено. Згідно приписів ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, котрий діяв на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику розгляду судами України справ про спадкування від 24.06.1983р., вказано про те, що якщо у вказаний в ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Відповідно до п. 65 Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 01.12.1997 року відповідно до п. 1ст. 549 ЦК і прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Судом встановлено та досліджено в ході судового розгляду, що з станом на час смерті [PERSON] позивачка [PERSON] постійно проживала разом із нею будинку № 3 по вул. Шевченка, в с. Скнилів, Пустомитівського району, Львівської області та після смерті [PERSON] продовжувала проживати в ньому, утримує будинок в належному стані, отже фактично прийняла спадщину, оскільки володіла та управляла спадковим майном та не заявила про відмову від спадщини, про такі дії для прийняття спадщини йдеться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме: на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Приписами ст.328 ч.2 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно підтверджується наявною в матеріалами справи копією Державного акта на право приватної власності на землю від 4 жовтня 2001 року Серії ЛВ №29282, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності №2331, виданого 25.12.2001 р. [PERSON] сільською радою згідно рішення виконкому від 01.10.2001 р., однак оригінал такого було втрачено, що унеможливлює реалізацію права позивача на спадкування через нотаріальну контору. Оскільки документи, що засвідчує право власності на нерухоме майно, існували, що зокрема підтверджено їх збереженою копією, проте були втрачені, та не можуть бути відновлені у встановленому законодавством порядку, позивач змушений звертатися із цим позовом в порядку ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлено зокрема у разі втрати правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Аналогічна позиція викладена також у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Статтею 16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За вказаних вище обставин, беручи до уваги те, що спадкове майно належало спадкодавцю на праві власності, позивач, як спадкоємець за заповітом вчинив дії, що обєктивно стверджують факт прийняття спадщини та відсутність заперечень з боку відповідача, а також те що ухвалення рішення в користь позивача не порушує прав третіх осіб, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги заявлені позивачем підставні та підлягають задоволенню.

Outcome: approved