Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Глухівського міськрайонного суду від 18 лютого 2016 року за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину квартири №3 на вул. Вознесенська, 42, у м. Глухів, тобто, вона є обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Також посилається на те, що 22 листопада 2016 року [PERSON] подарував їй (позивачці) належну йому 1/2 частину цієї квартири, але вони з відповідачкою не можуть домовитися щодо користування спірною квартирою, бо та чинить перешкоди у користуванні квартирою й на її прохання надати копію ключа відмовляє. З урахуванням того, що вона є опікуном малолітньої дитини, позивачка просила суд визначити порядок користування квартирою, виділивши їй у користування кімнату площею 10 кв.м, відповідачці 8,1 кв.м, а підсобні приміщення (кімнату площею 15 кв.м, кухню, ванну кімнату та вбиральню, коридор) залишити в загальному користуванні, а також зобовязати [PERSON] не порушувати визначений порядок користування житловим приміщенням. В подальшому позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила іншим чином визначити порядок користування спірною квартирою, а саме, виділити їй у користування кімнату площею 8,1 кв.м, а відповідачці 10 кв.м, залишивши у загальному користуванні кімнату площею 15 кв.м та підсобні приміщення, а також зобовязати [PERSON] не порушувати визначений порядок користування житловим приміщенням, й ці вимоги підтримала і в судовому засіданні, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що дійсно спірна квартира №3 на вул. Вознесенська, 42, в м. Глухів є їх спільною з позивачкою власністю, а саме, кожній належить по 1/2 її частині, і вона скаладається з трьох жилих кімнат та підсобних приміщень. Також суду заявила, що згодна з тим, що дану квартиру технічно неможливо поділити в натурі з обладанням ще одного виходу. [PERSON] суду пояснила, що не згодна з визначенням порядку користування квартирою, який запропоновано позивачкою, бо в такому випадку ніхто фактично не зможе користуватися найбільшою жилою кімнатою (15 кв.м), виходячи з тих стосунків, які склалися між ними, у звязку з чим дійсно восени 2016 року вона змінила замок на вхідних дверях. До того ж вважає, що встановлення порядку користування квартирою є неможливим, бо це порушує право користування квартирою її малолітньої доньки, бо різко погіршаться умови їх проживання, й жодна зі сторін не матиме можливості користуватися найбільшою жилою кімнатою. Крім того, в суді [PERSON] заявила, що з приводу вирішення цього спору [PERSON] вже зверталася до суду, а вона подавала зустрічний позов, але в задоволенні їх вимог було відмовлено. Також відповідачка послалася на те, що в [PERSON] є інше житло, де вона проживає з онуком [PERSON], тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Так, в суді встановлено, що рішенням Глухівського міськрайонного суду від 18.02.2016 р. було поділено спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON], згідно якого за останньою було визнано право власності на 1/2 частину квартири №3 на вул. Вознесенська, 42, в м. Глухів, а 22 листопада 2016 року [PERSON] подарував належну йому 1/2 частину цієї квартири своїй матері [PERSON], тобто, спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності. Дані обставини сторонами не оспорюються, тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Крім того, як установлено судом та вбачається з долученого до справи технічного паспорту, спірна квартира складається з трьох житлових кімнат, площами відповідно 8,1 кв.м, 10 кв.м та 15 кв.м, остання з яких є прохідною, а також кухні, ванної кімнати, коридору та сіней (а.с. 30-31). Згідно рішення виконавчого комітету Глухівської міської ради №298 від 21.11.2013 р. встановлено опіку над малолітнім [PERSON], [INFO], і його опікуном призначено [PERSON] (а.с. 9), яка проживає разом з ним в належній їй квартирі №22 на вул. Пушкіна, 60, в м. Глухів, що теж не оспорюється відповідачкою. А згідно довідки голови квартального комітету №8 [PERSON] від 24.02.2017 р., підпис якої засвідчено виконавчим комітетом Глухівської міської ради, [PERSON] зареєстрована та проживає на [INFO], разом з донькою [PERSON], [INFO] (а.с. 28). Також з довідки дитячої поліклініки Глухівської ЦРЛ №705 від 27.02.2017 р. вбачається, що [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], має діагноз міопатія з 08.09.2016 р. За змістом ст. 41 Конституції України та ст. 317 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю й ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним й на зміст такого не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. А відповідно до положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. При цьому кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, і якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їх часток управі спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обовязковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Однак, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, бо співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Також за змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю й ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. За приписами\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а згідно вимог ст. 155 ЖК України, власника квартири не може бут позбавлено права користування нею. Аналогічні положення містяться і в ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України №475/97/-ВР від 17.07.97 р. (набрала чинності для України 11.09.1997 р.), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, й ніхто не можебути позбавлений своєї власності інакше як вінтересах суспільства і на умовах,передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Виходячи з системного аналізу цих положень закону та розяснень, які містяться Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 р.,\~квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі приміщення з самостійними виходами, а у протилежному випадку може буди встановлено порядок користування приміщеннями квартири. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги щодо встановлення порядку користування спірною квартирою підлягають задоволенню, оскільки встановлення такого порядку користування квартирою шляхом виділення позивачці жилої кімнати площею 10 кв.м, а відповідачці 8,1 кв.м, та залишення в їх загальному користуванні підсобних приміщень (кухні, ванної кімнати та вбиральні, коридору) та жилої кімнати площею 15 кв.м не суперечить закону та відповідатиме їх інтересам, оскількисуд виділяє в користування сторонам приміщення, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, й у незначних обсягах суд відходить від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, бо таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. При цьому, судом враховано й те, що заперечуючи проти первісного позову, відповідачка посилалася на те, що її малолітня донька, яка має проблеми зі здоровям, займає саме кімнату площею 10 кв.м, іна думку суду, встановлений порядок користування цією квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників. Крім того, суд бере до уваги й те, що за умови досягнення домовленості та наявності технічної можливості в подальшому сторони вправі провести реконструкцію (перепланування) жилої кімнати площею 15 кв.м, що надасть змогу використовувати більш раціонально цю житлову площу. В той же час, вимоги позивачки про зобовязання [PERSON] не порушувати визначений порядок користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню з огляду на таке. Так, за змістом ст. 15 ЦПК України серед іншого суди розглядають у порядку цивільного судочинства спори щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових відносин. В той же час, позивачка звернулася до суду із позовом про встановлення порядку користування спірною квартирою й не обґрунтувала, в чому полягає порушення її прав, і ще до встановлення такого порядку просить суд зобовязати відповідача його не порушувати. Тобто, фактично такого спору ще не існує, а тому в задоволенні позовних вимог в частині зобовязання не порушувати порядок користування спірною квартирою необхідно відмовити за їх необгрунтованістю. Також зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено частково (на 50 %), то відповідно до положень ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки необхідно стягнути на користь позивачки судові витрати по оплаті судового збору в сумі 640 грн. пропорційно до задоволених вимог, тобто, в розмірі 320 грн. (640 х 50 : 100 = 320). На підставі викладеного та

Outcome: partial