Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що з 25.11.2003 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21.02.2019 р. було розірвано. В період шлюбу сторонами було нажито ряд майна, зокрема, квартира [ADDRESS] , а тому, дана квартира є спільною сумісною власністю сторін. Однак,позивач 04.04.2019 р. був позбавлений свого права на користування даною квартирою, оскільки відповідач перенесла особисті речі позивача у підвальне приміщення, змінила вхідні замки на дверях та дверей не відриває. У зв`язку із цим, позивач позбавлений права зайти в житло та відповідно ним користуватися, та з не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить суд зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом передачі останньому комплект діючих ключів від вхідних та інших дверей даної квартири та вселити його до даного житла. Відповідачем подано відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнала повністю і заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Виходячи з того, що позивач вказує на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Проте, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного визначення майна спільною сумісною власністю, потрібно встановити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти. Отже, твердження позивача про те, що він має право користуватися і розпоряджатися даною квартирою є незаконними, оскільки жодних документів, які б підтверджували факт встановлення правового режиму - спільної сумісної власності на квартиру немає. Відповідач являється єдиним власником квартири, оскільки дана квартира зареєстрована лише на неї та придбана нею самостійно. З цього випливає, що вона жодним чином не чинила перешкод у користуванні жилим приміщенням позивачу, а лише усувала обмеження щодо здійснення свого права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є повноправним власником квартири, а позивач в апріорі немає права проживати у ній, тому відсутні підстави які б зобов`язували її передавати комплект діючих ключів від вхідних та всіх інших дверей квартири зовсім сторонній їй особі. У приватній власності позивача перебуває квартира [ADDRESS] , де він і проживає, тому будь-яких житлових прав його не порушено. Жодних дій щодо перенесення особистих речей позивача у підвальне приміщення не вчиняла, тому що його речей не було у квартирі - дані твердження є видуманими та недоведеними. Позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначив, що в матеріалах справи містяться документи, що підтверджують факт того, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, оскільки куплена в період їх шлюбу. Крім цього, факт набуття майна в період шлюбу зареєстрованого на одного з подружжя не позбавляє іншого права на частку у такому майні. У судовому засіданні позивач та його представник зміст позовних вимог підтримали з підстав та обґрунтувань викладених у позові та відповіді на відзив, просили позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача підтримала відзив на позов і просить з мотивів та підстав викладених у відзиві на позов, відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до висновку, що слід задовольнити частково позов, виходячи з наступних мотивів та підстав. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 25 листопада 2003 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2019 року було розірвано. Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Костецьким Ю.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 2291 від 08.05.2013 р., [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] . Також в п. 9.5 даного договору зазначено, що на купівлю об`єкта продажу нотаріусу надано заяву про згоду чоловіка покупця [PERSON] , засвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Костецьким Ю.Г. 08 травня 2013 року за реєстровим № 2290. Позивач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , що стверджується відомостями про місце проживання з паспорта громадянина України [NUMBER] . Відповідач зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] , згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області від 28.03.2019 р. за № 1807. Судом встановлено, що позивач [PERSON] після розірвання шлюбу з березня 2019 року не проживає у квартирі [ADDRESS] , оскільки між сторонами склалися неприязні стосунки. Позивач не має можливості користуватися даною квартирою через відсутність ключів від вхідних дверей до неї. Позивач як на підставу заявлених вимог посилається на те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, а тому, його слід вселити до квартири [ADDRESS] та зобов`язати відповідача [PERSON] надати йому ключі від даної квартири. Суд погоджується частково з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Стаття 41 Конституції України визначає, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що позивач [PERSON] після розірвання шлюбу з березня 2019 року не проживає у квартирі [ADDRESS] , оскільки між сторонами склалися неприязні стосунки. Позивач не має можливості користуватися даною квартирою через відсутність ключів від вхідних дверей до неї. Позивач не надав належних та допустимих доказів того факту, що відповідачем чиняться йому перешкоди у вселенні в квартиру [ADDRESS] , а також намагання позивача вселитися у вказану квартиру. Тому в задоволенні позову в частині усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення позивача до квартири [ADDRESS] , слід відмовити. З матеріалів справи вбачається, що відповідачу [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Костецьким Ю.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 2291 від 08.05.2013 р. За загальним правилом статті 60 СК України, Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка визначено у статті 57 СК України. Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього. Судом з`ясовано, що квартира [ADDRESS] , яка зареєстрована на одного з подружжя, набута сторонами справи в період перебування їх у шлюбі, а тому, не позбавляє іншого права на частку на дану квартиру. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17. За вказаних підстав, врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що оскільки квартира, яка зареєстрована за відповідачем, набута сторонами справи в період перебування їх у шлюбі, не позбавляє позивача права на частку на дану квартиру в силу статті 60 СК України, а також, беручи до уваги те, щоу позивача відсутні ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] , і відповідач чинить перешкоди у користуванні даним житлом, а тому, відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Також суд зазначає, що відповідач не надала доказів про визнання за нею права особистої власності на дану квартиру та позивача не було визнано таким, що втратив право на користування вищевказаною квартирою. Аргумент відповідача, що позивач не являється власником квартири [ADDRESS] , суд не приймає до уваги, оскільки відповідач не подав доказів про визнання за нею права особистої приватної власності на спірну квартиру. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом шляхом зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом передачі [PERSON] комплект діючих ключів від вхідних та інших дверей квартири [ADDRESS] . Відповідно до частин 1 і 3 статі 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача в користь позивача сплачений судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: partial