Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просить усунути перешкоди у користуванні власністю та визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру у неї виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №3358. Зазначає, що відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , проте фактично з 20 вересня 2018 року у вищезазначеній квартирі не проживає. Відповідач добровільно виселилися з квартири, вселитися не намагався, в органи поліції та КЖРЕП з приводу вселення не звертався. Позивач зазначає, що відповідач кошти за комунальні послуги не сплачує та не несе інших витрат по утриманню даної квартири. Позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 24.02.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.. Ухвалою суду від 28 травня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, підтримав позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.129-131 ЦПК України, відзиву до суду не надав. Відповідно до ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст.280\~ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до положень ч.2 ст.247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 36,73 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №3358, та копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №37771836 від 20.05.2015 року, запис про право власності №9724556 (а.с. 4-5, 6). З копії картки реєстрації особи встановлено, що у вищезазначеній квартирі зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с.7). З акту обстеження ОСББ від 14.11.2019 року вбачається, що [PERSON] , зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , однак фактично за вказаною адресою відповідач не проживає з 20.09.2018 року (а.с.8). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.05.2020 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.36). Таким чином, судом встановлено, що відповідач на даний момент дійсно зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , але фактично з 20.09.2018 року в зазначеній квартирі не проживає. На даний час позивач [PERSON] , яка є власником квартири [ADDRESS] , не може вільно розпоряджатися та користуватися своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача [PERSON] у її житловому приміщенні. Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383\~ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 1 ст. 317 ЦК України\~передбачено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.321ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved