Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки і піклування Житомирської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 31.10.2003 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Позивач вказав, що відповідач в останні роки спільного проживання стала зловживати спиртними напоями, що негативно позначилося на ставленні до нього, як до чоловіка. Відповідач стала неврівноваженою, постійно влаштовує безпідставні чвари, що змушує позивача постійно перебувати в стресовій ситуації та негативно впливає на його самопочуття, а також створює неможливі умови для належного проживання. Крім того, відповідач не займається вихованням дитини. Намагання позивача зберегти сім'ю не дали ніяких позитивних результатів. Також, позивач зазначає, що з грудня 2012 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, проживають окремо. Донька [PERSON] проживає з позивачем та бабусею [PERSON]. Позивач вважає, що подальше перебування у шлюбі суперечить його інтересам, примирення не можливе, тому просить суд шлюб розірвати. Також просить вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини, оскільки сторони не дійшли згоди на те, з ким буде проживати дитина. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, викладені в заяві, з тих же підстав та просив їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечила проти позову в частині обставин, що стали підставою для пред'явлення позову, однак, вказала, що подальше спільне проживання з позивачем не можливе, а тому позов щодо розірвання шлюбу визнала. Також зазначила, що після спілкування з дитиною та виходячи з її побажань не заперечуватиме щодо проживання доньки з батьком, за адресою проживає бабусі дитини. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав заяву про долучення до матеріалів справи висновок органу опіки і піклування, щодо доцільності визначення місця проживання дитини разом з батьком. Проти надання строку на примирення, передбачене ст. 111 СК України, сторони заперечили. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 31.10.2003 року між сторонами було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про одруження від 31.10.2003 року серія [NUMBER], видане міським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції, актовий запис № 2103 (а.с. 3). Від шлюбу сторони мають дитину, малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія1-ТП [NUMBER], видане міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції, актовий запис №1227. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, спільне господарство вони не ведуть. Примирення сторін є неможливим. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу тощо. Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним. Враховуючи, що сторони не бажають спільно проживати однією, сім'єю, збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам сторін та дити, суд вважає, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Також судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання позивача є [ADDRESS]. Крім того, позивач має житло за адресою [ADDRESS], яке належить йому на праві спільної сумісної власності, згідно свідоцтва про право власності на житло №28407 від 03.11.1998 року (а. с. 5). Малолітня дитина [PERSON] навчається у Житомирській міській гуманітарній гімназії №23, що підтверджується характеристикою, підписаною директором гімназії та класоводом. (а. с. 6). Позивач працює монтажником-складальником-металопласт икових конструкцій, середній заробіток складає 1300 грн. 00 коп., що підтверджено копією трудового договору (а. с. 4 ). Вищезазначені довідки підтверджують факт спроможності позивача утримувати дитину. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, ообов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У відповідності до висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON], який затверджений рішення виконкому від 05.022.2014р. №28, останній вважає за доцільне проживання малолітньої [PERSON] з батьком [PERSON], оскільки стосунки з батьком та донькою склались добрі, батько створив усі умови для проживання доньки, цікавиться її життям та матеріально забезпечує її. Батько не перешкоджає спілкуванню доньки з матір`ю. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Виходячи з вище викладеного та враховуючи те, що позивач має власне житло, працює, має самостійний дохід, характеризується з позитивної сторони як за місцем проживання, так і за місцем роботи, виключних обставин, за яких позивач може бути розлучений зі своєю дитиною, судом не встановлено, крім того беручи до уваги висновок органу опіки та піклування, визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визначення місця проживання дитини [PERSON], разом з батьком [PERSON]. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved