Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Деснянський районний відділ Головного управління ДМС міста Києва, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що є власником двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування квартири. У вказаній житловій площі позивач постійно проживає разом зі своєю родиною, за виключенням відповідача, який після розлучення із матір'ю позивача, з 2004 року проживає окремо, на іншій житлові площі. На час вибуття із квартири [ADDRESS] відповідач будь-яких стосунків із позивачем та членами його родини не підтримує, а тому їм не відоме ні місце його теперішнього проживання, ні його спосіб життя, ні стан здоров'я, що у свою чергу унеможливлює вирішення питання зняття його з реєстраційного обліку добровільно. На думку позивача оскільки відповідач не проживає за вищевказаною адресою з 2004 року, він втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності підтримав позовні вимоги, суду пояснив, що відповідач в квартирі фактично не проживає з 2004 року без поважних причин. Вказував на те, що у позивача не має матеріальної можливості сплачувати комунальні послуги за не проживаючого в квартирі колишнього члена сім'ї, тому формальна прописка відповідача порушує право позивача як власника квартири на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки не повідомив. Представник третьої особи: Деснянського районного відділу Головного управління ДМС м. Києва в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлена про місце та час розгляду справи. Від неї на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та прийняття рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, відповідно до ст. 224 ЦПК України за згодою представника позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON], що підтверджується копією договору дарування квартири від 28.11.20003 року серії [NUMBER] (а.с.2). Відповідно до довідки Форма № 3 виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва від 05.08.2016 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - мати позивача, [PERSON] - батько позивача (а.с.44). Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач після розлучення з матір'ю [PERSON], з 2004 року в зазначеній вище квартирі не проживає без поважних на те причин, особистих речей у квартирі не зберігає, квартирою не цікавиться, не сплачує комунальні послуги. Як видно з акту комісії у складі голови правління ЖБК «Хімік-12» [PERSON] і мешканців будинку [ADDRESS] [PERSON] та квартири №104 [PERSON] (а.с.45) відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2003 року. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим у квартирі, що на даний час належить позивачу на праві власності, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном. Відповідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частина 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, визначає поняття особистого сервітуту, згідно якого, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, п. 4 ч. 1 ст. 406 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою для припинення особистого сервітуту є припинення обставини, яка була підставою для його встановлення. Враховуючи наведене, якщо колишній член сім'ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі ст. 406 ЦК України та виселення особи з житлового приміщення, право користування яким вона втратила. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України, особа визнається такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Статтею 71 Житлового кодексу України, встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживає, не сплачує витрати за користування житловим приміщенням, комунальних послуг, що дає суду підстави визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Щодо позовних вимог позивача про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], то дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки зняття з реєстраційного обліку відповідача є наслідком виконання рішення про визнання його таким, що втратив право користування даною квартирою. Крім того, статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначені підстави зняття з реєстрації місця проживання особи, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тому у задоволенні вимог про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], слід відмовити. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа: Деснянський районний відділ Головного управління ДМС міста Києва, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial