Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, укладеного 04.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Головащенко О.Л.. В обґрунтування позову посилалася на те, що між сторонами укладено Договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом. Згідно з умовами договору позивач передала у власність відповідача належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . За умовами Договору, відповідач прийняв на себе зобов`язання довічно утримувати позивачку, а саме: забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов її нормальної життєдіяльності, на які Відчужувач (позивач) самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовилися, що утримання, в тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється ними за спільною згодою в розмірі 450,00 гривень на місяць, та за умовами договору, грошове утримання підлягає індексації та нараховується щорічно в лютому місяці чергового року за попередній рік з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за інформацією Державної служби статистики України. Крім вказаної суми, відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру в терміни, встановлені договорами. Починаючи з дати укладення вказаного Договору, відповідач не виконує взяті на себе за договором довічного утримання обов`язки, за період дії договору відповідачем жодного разу не було проведено індексацію, а також у відповідача утворилась заборгованість щодо грошового утримання позивачки, оскільки сума коштів, які відповідач перераховував щомісячно була недостатньою для сплати комунальних послуг за квартиру та грошове утримання останньої. За твердженням позивача, вона спрямовувала отримані кошти перш за все на оплату комунальних послуг, та на її грошове утримання або взагалі не залишалося коштів, або залишалася сума менша, ніж обумовлена умовами договору. Сума заборгованості з перерахунку коштів на обов`язкове щомісячне утримання позивачки за період з липня 2014 року по березень 2020 року складає 2202 грн.. Позивач є особою похилого віку, самотньою людиною, потребує стороннього догляду та заслуговує на забезпечення достатнього і нормального в загальнолюдському розумінні рівня життєдіяльності, з цією метою позивачем було укладено договір довічного утримання, оскільки відповідач належним чином не виконує зобов`язань по договору, внаслідок чого позивач позбавлена повноцінної допомоги та догляду, перебуває у скрутному матеріальному становищі, в силу свого віку та стану здоров`я не має змоги забезпечувати собі повноцінне харчування, медичне забезпечення та сплачувати щомісячно за житлово-комунальні послуги, тому позивач наполягає на розірванні договору довічного утримання, оскільки не отримала за договором того, що очікувала, втратила довіру до відповідача, якому особисто висловлювала бажання розірвати договір довічного утримання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 березня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Також, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.06.2020 року закрито підготовче засідання по даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Розгляд справи неодноразово було відкладено, у тому числі через неявку відповідача в судове засідання та відсутнісь в матеріалах справи доказів його належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Самардіна А.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причину неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином шляхом направлення на його адресу судової повістки, які він відмовився отримати, про що свідчить помітка поштового відділення № 107 у Довідці про причини повернення поштового вкладення. Третя особа правом на участь представника у судовому засіданні не скористалася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. 30.09.20200 року до суду надійшла заява від Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори про розгляд справи за відсутності її представника. Враховуючи неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, заслухавши пояснення позивача та її представника, суд встановив наступне. Між сторонами [PERSON] та [PERSON] 04 липня 2014 року укладений Договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Головащенком О.Л., зареєстрований в реєстрі за № 1-644 (а.с. 8-9). Відповідно до пунктів 1, 2 Договору, позивач (Відчужувач) передала у власність відповідача (Набувача) квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , належну позивачці на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 листопада 1995 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за реєстром № 8-95-60573, зареєстрованого в Державному комунальному підприємстві харківського міського бюро технічної інвентаризації 27 листопада 1995 року за № П-8-9505. За умовами пункту 7 Договору [PERSON] зобов`язався довічно утримувати [PERSON] , тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, на які Відчужувач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовилися, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 450,00 гривень у місяць, які будуть щомісячно надаватися Відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу або готівкою під розписку. Крім вказаної суми, Набувач зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру, у терміни, визначені договорами. Кошти на комунальні послуги надаються Відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу або готівкою під розписку. У випадку зміни тарифів відчужувач зобов`язаний протягом 5 календарних днів письмово повідомити про це Набувача. У випаду виникнення, в майбутньому, потреби забезпечення відчужувача іншими видами матеріального забезпечення чи догляду, відчужував самостійно, на свій розсуд несе всі витрати на ці види забезпечення в межах грошового утримання, згідно обумовлених сум. Набувач зобов`язується здійснити поховання відчужувача після смерті. За умовами пунктів 8-12 Договору, грошове утримання виплачується щомісячно до 10 числа поточного місяця поштовим переказом або готівкою під розписку або на банківський рахунок. Сума грошового утримання підлягає індексації та нараховується щорічно в лютому місяці чергового року за попередній з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за інформацією Державної служби статистики України. Одноразове грошове утримання становить 25000,00 грн., які відчужував отримав повністю від набувача перед підписанням договору. Відчужував засвідчив, що визначене сторонами щомісячне грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору. Набувач гарантував, що відчужував залишає за собою довічне право на проживання у вказаній квартирі. Відчужувач не має права вселяти та реєструвати в квартиру інших осіб. Відповідно до умов пункту 14 Договору, істотними умовами договору вважатимуться вчасна проплата щомісячних платежів і довічне право на проживання відчужувача у вказаній квартирі. Зі змісту пункту 15 цього Договору вбачається, що договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін у судовому порядку. Виходячи з підстав позову, позивач, висуваючи вимогу про розірвання договору довічного утримання, посилається на факт неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань в частинні сплати щомісячного грошового утримання та оплати комунальних послуг, ці обставини підтверджуються повідомленнями про надходження поштових переказів УДППЗ «УКРПОШТА» та службовими чеками ПАТ «УКРАПОШТА» за період з серпня 2014 року по березень 2020 року, та квитанціями ПАТ «Мегабанк» та ТОВ «Харківгаззбут» про нараховані та сплачені суми коштів за надані комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , з яких вбачається, що після сплати позивачкою комунальних послуг виникла заборгованість з її грошового утримання за період з липня 2014 року по березень 2020 року в загальній сумі 2202,00 грн., тому, на думку позивача, наявні всі підстави для розірвання договору довічного утримання, внаслідок припинення виконання зобов`язань стороною договору - Набувачем, в односторонньому порядку. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті). За змістом пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст. 90 УПК України). За клопотанням сторони позивача та за згодою позивача, [PERSON] допитана в судовому засіданні в якості свідка. В ході допиту остання повідомила, що відповідач систематично не виконує свої договірні зобов`язання та не в повному обсязі перераховує грошові кошти на її грошове утримання та сплату комунальних послуг за квартиру, у зв`язку з чим вона вимушена першочергово сплачувати суму комунальних послуг, а на її грошове утримання або не залишається коштів, або в сумі меншій, ніж передбачено умовами договору. Свідок стверджує, що вона неодноразово зверталася до відповідача стосовно проведення індексації суми її грошового утримання на підставі умов договору, проте останній взагалі відмовлявся це обговорювати та проводити таку індексацію. За весь період дії договору відповідач двічі приїжджав до неї додому з метою вирішення питань з погашення заборгованості за договором. Декілька місяців поспіль відповідач взагалі не виходив з позивачкою на зв`язок, та перераховував мінімальні суми коштів. Потім зателефонував та повідомив, що він у цей період перебував за межами міста Харкова та втратив номер її мобільного телефону. Свідок наголосила, що оскільки її не влаштовувало, що відповідач систематично не виконує належним чином умови договору, вона влітку 2018 року звернулася до нього з пропозицією розірвати договір довічного утримання та запропонувала повернути перераховані відповідачем кошти, проте останній відмовився, та пообіцяв частинами погасити борг. Також свідок повідомила, що у квітні 2020 року вона повідомила відповідачеві, що бажає змінити порядок перерахування грошових коштів та отримувати перекази не через відділення Укрпошти, оскільки їй далеко їхати у поштове відділення, де, також, постійно великі черги, та у зв`язку з пандемією через спалах каронавірусу вона в силу свого віку належить до тієї категорії осіб, яким рекомендовано не відвідувати громадські місця, а на банківську картку, проте відповідач не відреагував на її прохання. Більш того, надіслав їй поштовий переказ на інше відділення Укрпошти, більш віддалене від її місця проживання, у зв`язку з чим їй довелося їхати у відділення Укрпошти та здійснювати переадресацію коштів. Крім того, [PERSON] наголосила, що нею 18.08.2020 року на виконання умов п. 8 договору було направлено на адресу відповідача відповідне повідомлення про зміну способу отримання щомісячного грошового утримання та коштів на оплату комунальних послуг із зазначенням номеру банківської картки, проте 23.08.2020 року воно повернулося на її адресу з поміткою поштового відділення про причини невручення: «За закінченням терміну зберігання». Таким чином, у зв`язку із систематичним неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань, [PERSON] вважає, що є всі підстави для розірвання договору довічного утримання, укладеного між нею та відповідачем. Суд не має підстав брати під сумнів достовірність фактів, які повідомила в якості свідка [PERSON] .. Відповідно до положень ч. 2 ст. 749 ЦК України якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (ч. 1 ст. 756 ЦК України). Надаючи оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, наведеними сторонами доводи по суті предмету позову, суд, з урахуванням правової природи укладеного договору та істотних умов договору, які узгоджені сторонами при його підписанні, вважає доведеним обставини, що після укладання договору довічного утримання відповідач лише частково виконував взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання. При встановленні факту неналежного виконання відповідачем обов`язків за договором довічного утримання, суд враховує відсутність допустимих доказів, які мали підтвердити факт належного виконання зобов`язань по договору з боку відповідача, а саме: належних платіжних документів, які мали свідчити про здійснення переказів на рахунок позивача щомісячного грошового утримання , в розмірі, визначеному п. 7 Договору, а також проведення індексації грошового утримання в порядку, передбаченому п. 8 Договору. Правова природа договору довічного утримання має ознаки, які не притаманні для переважної більшості зобов`язальних правовідносин. Із змісту пред`явленого позову, наявних в матеріалах справи доказів, наданих позивачем пояснень в судовому засіданні, а також показань останньої, наданих в якості свідка, вбачається, що позивач не має наміру в подальшому отримувати від відповідача допомогу, послуги, кошти, протягом тривалого часу сторони не можуть знайти порозуміння, та відповідач не робить будь-яких кроків, спрямованих на розв`язання проблем, які виникли під час виконання договору довічного утримання, в свою чергу відповідач ставиться до виконання своїх зобов`язань формально, позивача не навідує, не цікавиться життям та здоров`ям відчужувача, вищенаведене дає підстави вважати, що спір між сторонами залишиться невирішеним, якщо дійти висновку про належне, хоча й формальне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором. З урахуванням підстав позову, саме відповідач зобов`язаний довести належне виконання умов договору довічного утримання, що ним не здійснено, зокрема, не подано жодного доказу надання матеріальної допомоги в розмірі визначеному у пункті 7 Договору, а також іншого виду матеріального забезпечення, з урахуванням потреб Відчужувача. Позивачка є одинокою особою, з її пояснень вбачається, що близькі друзі та сусіди, з якими вона товаришувала, померли, останній немає на кого розраховувати у разі виникнення у неї певних потреб, та вона сподівалася на сумлінне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань. Крім того, позивачка неодноразово наголошувала в судовому засіданні, що у разі настання її смерті відповідач навіть не дізнається про це, оскільки за весь період дії договору він лише двічі приїжджав до неї додому (для вирішення питань із виниклою заборгованістю), та телефонує їй лише раз на місяць з метою уточнення суми комунальних послуг, а іноді декілька місяців може взагалі не телефонувати. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи, норми права, які регулюють спірні правовідносини, наявні в матеріалах справи докази в підтвердження позовних вимог, враховуючи відсутність належних доказів щодо спростування відповідачем доводів позивача, що відповідачем не виконувались всі умови договорів довічного утримання, беручи до уваги умови договору довічного утримання, серед яких є надання матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду, необхідної допомоги) та оплата комунальних послуг, але відповідачем не доведено, що він належним чином та в повному обсязі виконує умови договору, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог про розірвання договору довічного утримання. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved