Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що вона працювала на роботі в фізичної особи - підприємця [PERSON] з 02.10.2018 року по 31.10.2018 року. Після закінчення робочої зміни відповідач повідомив її, що вона звільнена із займаної посади, не зробивши при цьому відповідного запису у її трудовій книзі. За весь період роботи відповідач жодного разу не проводив їй виплату заробітної плати. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2019 року, стягнуто з фізичної особи - підприємця [PERSON] , на користь [PERSON] суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та інших виплатв розмірі 3227,33 грн., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку у сумі 12027,33 грн. Дане рішення суду виконане 07.06.2019 року. У зв`язку з наведеним просить стягнути середній заробіток за весь час затримки з 01.02.2019 по 06.06.2019 в розмірі 16418,26 грн. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, подавши заяву, згідно з якою заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглядати справу у відсутності представника позивача. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, з невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позовну заву не подав. Враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд відповідно до ст. 280 ЦПК України постановив ухвалу про вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів та ухвалив заочне рішення. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 02 жовтня 2018 року [PERSON] було прийнято на роботу до фізичної особи - підприємця [PERSON] на посаду кухаря і 31 жовтня 2018 року її було звільнено з посади. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2019 року, стягнуто з фізичної особи - підприємця [PERSON] , на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плати та інші виплатив розм ірі 3227,33 грн., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку у сумі 12027,33 грн. за період з 01.11.2018 року по 31.01.2019 року. В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 22.06.2019 року, 07.06.2019 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2019 рокубуло виконане відповідачем за допомогою органу ДВС. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13) В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Час затримки виплати належних [PERSON] сум, яку звільнено 31.10.2018 року, складає період з 01.02.2019 року по 06.06.2019 року. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] , фізична особа - підприємець [PERSON] здійснив їй нарахування в розмірі 4009,09 грн. за жовтень 2018 року, тому розмір середньоденного заробітку складає 190,91 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає суму 190,91х86 робочих дні = 16418,26 грн., що підтверджено проведеним позивачем розрахунком, який міститься у позовній заяві. Оскільки в даній справі між працівником та роботодавцем відсутній спір про розмір належної працівнику до виплати суми та вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені в повному обсязі, тому підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом шляхом стягнення з фізичної особи - підприємця [PERSON] , на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку у сумі 16418,26 грн. Також підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved