Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого вказала, що 02.11.2010 вона приватизувала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], в якій зареєстровані відповідачі, який є її синами та не мешкають у вказаному житлі з 2014 року, оскільки виїхали до Російської Федерації та не мали наміру приїжджати до України. Витрати зі сплати житлово-комунальних послуг несе тільки вона. Маючи намір продати спірну нерухомість, вона не може це зробити через реєстрацію у її житлі відповідачів, місце проживання яких їй невідомо. Тому позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. Позивач [PERSON] до суду не з'явилася, про час і місце розгляду справи сповіщена належним чином, письмово повідомила суд про розгляд справи у її відсутність. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи двічі сповіщеними про час і місце слухання справи, у тому числі через розміщення судового виклику на офіційному веб-сайті Судової влади України, у судове засідання не з'явилися без повідомлення причин, відзиву на позов не подали. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з'явилися у судове засідання, не повідомили причини неявки, не подали відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що жила квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого комунальним підприємством «Служба єдиного замовника» 18.11.2010 та зареєстрованого в БТІ м.Димитров 29.11.2010 за реєстраційним № 32035737, що підтверджується відповідним свідоцтвом, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.11, 12). У даній квартири окрім позивача зареєстровані її сини [PERSON] 1971 року народження, з 14.01.2006 та [PERSON], 1987 року народження, з 12.01.1987, про що свідчать довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 20.09.2018 та від 10.10.2018 (а.с.17, 18). Відповідно до довідки об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Молодіжне» міста Мирноград від 20.09.2018, виготовленого головою об'єднання за участю мешканців-сусідів, відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 23.08.2014 по день складання акту за адресою: [ADDRESS], не проживають (а.с.13). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідками позивача, підтвердили факт непроживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі, де мешкає [PERSON], тобто за адресою: [ADDRESS], з літа 2014 року, вказавши, що ніяких перепон позивач не чинила у їх проживанні. Відповідачі до їх виїзду постійно проживали з матір'ю, були хорошими синами. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частина 4 ст.156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані за адресою розташування квартири позивача, належної їй на праві приватної власності, з 1987 року та з 2006 року та не є співвласниками спірної жилої площі. Позивач приватизувала вказану квартиру у 2010 році. Тобто право власності на вищевказану житлову квартиру позивач набула після того, як відповідачі вже були зареєстровані у спірному житловому приміщенні. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вищенаведене та те, що відбувся перехід прав і обов'язків попереднього власника квартири, за часи якого у ній були зареєстровані відповідачі, до нового власника - позивача, у зв'язку з чим збереження права користування житлом відповідачів припиняється незалежно від терміну і причини їх непроживання за місцем реєстрації, будь-яких інших домовленостей між сторонами щодо користування спірним житловим приміщенням відсутні, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.150, 156 СК України, ст.ст.386, 392, 405 ЦК України,

Outcome: approved