Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа-Харківська товарна біржа про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями по пров. Тюменський, 10 в м.Харкова. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.09.1994 року на Харківській товарній біржі між [PERSON], [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) укладений договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку. У пункті 10 Договору було зазначено, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» правочини, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Нещодавно позивач вирішила подарувати онучці належний їй на праві власності будинок, для чого звернулася до нотаріуса, і виявилося, що укладений на біржі договір не є легітимним і оформлений з порушенням діючого законодавства, оскільки потребує нотаріального посвідчення. Позивач стверджує, що фактично усі умови договору сторонами були виконані: на час укладання правочину вона повністю сплатила відповідачам суму коштів за договором (60 млн. крб.), продавці у свою чергу передали їй у власність будинок і він перейшов у її повне володіння, з 1994 р. [PERSON] зареєстрована та проживає в будинку. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся завчасно, належним чином, надав заяву про можливість проводити судове засідання без його участі, позов визнав та ніяких претензій до позивача не має. До заяву додав копію свідоцтва про смерть [PERSON], яка померла 25.12.2010 р. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 24.10.2018 р. провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] закрито на підставі п.7 ч. 1\~ст.\~255 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази приходить до наступного. За правилами ст. ст. 4, 19 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, у тому числі і у судовому порядку. У відповідності до ст. ст. 316, 328 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 5 ЦК України встановлено дію актів цивільного законодавства у часі.Так, відповідно до зазначеної норми права акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На час виникнення спірних правовідносин, а саме на час укладення вищезазначенного договору купівлі-продажу 13. 09.1994 року, щодо якого позивачем заявлено позов про визнання його недійсними, діяв ЦК УРСР в редакції 1963 року. Отже, до спірних правовідносин, враховуючи положення дії актів цивільного законодавства у часі, суд одночасно застосовує норми саме ЦК УРСР в редакції 1963 року і положення ст. 204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції 2004 року визначено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Згідно із застереженнями, що містяться у ст. 5 ЦК України і п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, правовий статус майна, а також права та обовязки субєктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Так, положеннями ст. 42 ЦК УРСР ( в ред.1963 р.) дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми ( простої або нотаріальної). У письмовій формі повинні укладатися угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.( п.п. 2,3 ч.1 ст. 44 ЦК УРСР). Згідно зі ст. 47 ч.1 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Невиконання цих вимог, тягнуло недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК України. Судом встановлено, що 13.09.1994 року на Харківській товарній біржі між [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) відбувся правочин, оформлений договором за № НЗ-586 купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по пров. Тюменському, 10 в м.Харкові.Вищезазначений договір зареєстрований у КП «ХМБТІ» 17.10.1994 р. за реєстровим № 1550, що підтверджується відповідним записом на зворотній стороні договору. Діяльність діючих на час укладення договору бірж , які реєструвалися угоди з нерухомістю, регулювалася Законом України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1957-ХІІ у ред. від 15.05.2003 року. У пункті 3.2 зазначалося, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» правочини, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Тобто , відповідач , як добросовісний учасник цивільних правовідносин, виконав угоду, став власником житлового будинку, право власності на який було зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Згідно п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, що діяла на момент укладання договору , при нотаріальному посвідченні договору про відчуження жилого будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на майно у осіб, які його посвідчують. Право власності на жилий будинок , квартиру може бути підтверджено, зокрема, одним із таких документів, як договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. В інструкцію вносились зміни у 1996 році, 1997р., але цей пункт залишений без змін. Тобто до 2004 р. договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений на біржі, приймався нотаріусами як правовстановлюючий документ. На теперішній час укладений між сторонами 13.09.1994 року договір купівлі- продажу, посвідчений Харківською товарною біржею, не є легітимним, оскільки не відповідає діючому законодавству Чинним законодавством України не передбачено такої форми угоди, як біржева. Законом № 2756-У1 від 02.12.2010 року у ч. 1 ст. 657 ЦК України були внесені зміни, відповідно до яких договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Положеннями ч. 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За нормами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 220 ЦК України, якою передбачено, що у разі недотримання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Виходячи зі змісту договору, а саме з п. 5.1, на момент підписання договору вся сума за договором (60 млн. крб.) продавцями отримана у повному обсязі, що підтверджують обидві сторони договору. Сторонами виконана умова договору щодо передачі житлового будинку у повне володіння та розпорядження покупця, який зареєстрований за місцем розташування будинку у якості співвласника. Таким чином, усі суттєві умови договору, про які сторони домовлялися під час його підписання, ними виконані, повне виконання договору здійснилося, що підтверджується письмовими доказами. У відповідності\~до ч.\~2\~ст.\~47\~ЦК УРСР\~(\~в ред.\~1963\~р.)\~та п.\~4\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~28.04.1978\~року №\~3\~«Про судову\~практику у\~справах про\~визнання угод\~недійсними» (\~ втратив\~чинність 06.11.2009р.),якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від ії нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. З матеріалів справи вбачається, що договором зазначено дійсний намір сторін, досягнута ними домовленість щодо всіх істотних умов, у тому числі про передачу права власності на частину житлового будинку. Всі зобов'язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторони виконали, договір ніким не оспорено . У звязку зі змінами в законодавстві, що регулює правовідносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна, позивач позбавлений можливості реалізувати право власності на нерухоме майно і здійснити нотаріальне посвідчення договору. При розгляді справи суд також виходить з положень ст. ст. 317, 319 та 391 ЦК України, якими зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, йому належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, і він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, з метою захисту майнових прав позивача, аналізуючи надані докази і дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне позов задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved