Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] 0181 та житловий будинок житловою площею 55,7 кв.м., загальною площею 114,90 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Також просить визнати за нею право власності на 1/2 частину нерухомого майна, а саме вищезазначеної земельної ділянки та житлового будинку. В обґрунтування свої вимог [PERSON] зазначила, що вона з відповідачем з 08.02.1975 року перебувала у шлюбі, який було розірвано 24 грудня 1996 року згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 24.12.1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району м. Києва. За час шлюбу вони набули спільне майно, а саме: земельну ділянку, яка розташована\~ в [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] та житловий будинок житловою площею 55,7 кв.м., загальною площею 114,90 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Після припинення шлюбу сторони домовилися про те, що спільне майно, набуте ними за час шлюбу в подальшому перейде у власність їхньої дитини дочки [PERSON] . Проте, в 2005 році, після набуття чинності новим Цивільним кодексом України, та необхідністю державної реєстрації права власності на нерухоме майно, відповідач [PERSON] зареєстрував спільне майно, а саме, земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] на себе, як єдиного власника. Позивачеві цей факт відомий не був. В 2017 році у відповідача діагностували онкологічне захворювання, що підтверджується медичною довідкою. Після діагностування захворювання відповідач оформив довіреність з правом розпоряджатися належним йому майном на свого сина від наступного шлюбу - [PERSON] . Діючи па підставі цієї довіреності, [PERSON] здійснив відчуження спільної квартири [ADDRESS] , при чому, без згоди позивача. У зв`язку з цим, позивач з метою захисту своїх майнових прав на спільне майно подружжя, пред`явила відповідний позов, оскільки існує вірогідність того, що [PERSON] , наділений повноваженням розпоряджатися майном, що перебуває у власності відповідача, може в подальшому без згоди позивача здійснити відчуження спільного сумісного майна подружжя. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, не дивлячись на те, що про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Позивач направила до суду свого представника з належним чином оформленою довіреністю, тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності. Представник позивача [PERSON] надіслав до суду заяву з проханням слухати справу без його участі та без участі позивача, позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але надіслав до суду заяву, в якій просив слухати справу без його участі, позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі.\~ Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні\~ підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 206, 207 ЦПК України. Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази, надані позивачем, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами ст. 60 СК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 23 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно - будівельному, гаражно -будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, позивач довів факт придбання спірної земельної ділянки та будинку у період шлюбу з відповідачем, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Судом достовірно встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі з 08 лютого 1975 року. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 24.12.1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району м. Києва, актовий запис № 1404 вбачається, що 24 грудня 1996 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно погосподарської книги № 7 особового рахунку № [NUMBER] за 1996-2000 роки Москаленківської сільської ради та довідки № 189 від 10.09.2018 року, виданої виконавчим комітетом Москаленківської сільської ради Богуславського району Київської області вбачається, що згідно погосподарської книги № 3 особового рахунку 301-03, [PERSON] є власником (головою двору) будинку [ADDRESS] . Також, згідно копії державного акту на право приватної власності на землю та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за № НВ-3211619862018 вбачається, що земельна ділянка площею 0,23 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належить на праві приватної власності [PERSON] . Вказана земельна ділянка була передана у приватну власність [PERSON] 08 червня 1993 року, що підтверджується архівним витягом Москаленківської сільської ради ХV сесії ХХІ скликання, тобто під час перебування сторін у шлюбі. Згідно довідки щодо вчинення нотаріальної дії № 71/01-16, виданої 04.09.2018 року приватним нотаріусом Лукасевич Л.М. вбачається, що 02.02.2018 року за зверненням [PERSON] була вчинена нотаріальна дія піж реєстрованим № [ADDRESS] про те, що останній, стверджує та визнає, що Договір купівлі продажу квартири від 05.05.2017 року, посвідчений за реєстровим № 392, укладений з його відому, в його інтересах та в інтересах його сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України про судовий збір. Оскільки відповідачем позов визнано під час підготовчого судового засідання до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 773,73 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved