Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту батьківства та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, в якому просить суд встановити факт, що [PERSON] є рідним батьком неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , і стягнути з відповідача аліменти на неповнолітню дитину [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до повноліття дитини, посилаючись на те, що в 1999 році вона почала зустрічатися і згодом проживати однією родиною без реєстрації шлюбу з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у них народилася дитина - [PERSON] . У зв`язку з тим, що вони з відповідачем не були одружені, їхню доньку зареєстрували на її прізвище « [PERSON] » і по батькові « [PERSON] ». Так як батьком дитини є відповідач [PERSON] , який матеріальної допомоги в утриманні доньки добровільно не надає, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав і прав неповнолітньої дитини. Позивач і її представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивача до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити позов в повному обсязі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала. У попередніх судових засіданнях позивач зазначила, що після народження дитини - [PERSON] , [PERSON] визнавав себе батьком, допомагав у вихованні та утриманні дитини, вони вели спільне господарство, дитина проживала разом з ними, про що, зокрема, свідчать надані нею суду спільні фотокартки. Після народження доньки вона захворіла і у 2005 році стала інвалідом 2 групи, а з 2006 року - інвалідом першої групи по зору безстроково. Разом з відповідачем вони проживали до 2006 року. [PERSON] матеріально допомагав утримувати дитину з народження до того, як останній виповнилося 2,5 роки. У 2020 році відповідач дав дитині 5000,00 гривень. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленим судом своєчасно і належним чином про дату і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, відзиву чи будь-яких клопотань до суду не надавав. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.223, ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Заслухавши пояснення позивача, її представника, надані у попередніх судових засіданнях, покази свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 25.02.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського районного управління юстиції, позивач є матір`ю неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №00018983848 від 07.11.2017 року, відомості про батька [PERSON] записані відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України (а.с.8). [PERSON] проживає разом з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] , знаходиться на її утриманні (а.с.11, 12, 13). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач є її матір`ю, а відповідача вона вважає батьком, оскільки вони спілкуються як батько з донькою, інколи їздять один до одного у гості. Спілкуватися вона почала з батьком, коли їй виповнилося 11 років. До цього мати показувала їй його фотознімки і розповідала про нього. [PERSON] визнає її донькою, називає «доцею», хотів, щоб вона взяла його прізвище. Останній раз вони бачилися влітку, але постійно спілкуються по телефону. Приблизно рік тому відповідач дав їй 5000 гривень. Після цього він пообіцяв їй допомагати, але допомогу не надає. З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком, її показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Сімейний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 Сімейного кодексу України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, суд, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді даної справи виходити з дати народження дитини, батьківство щодо якої оспорюється. Ураховуючи те, що [PERSON] народилася [INFO] , тому питання про встановлення батьківства у цьому випадку повинно регулюватися нормами КпШС України. Частинами другою та третьою статті 53 КпШС України встановлено, що в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги: 1) спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або 2) спільне виховання чи утримання ними дитини, або 3) докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Доказами визнання батьківства можуть буті: листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Таким чином, за статтею 53 КпШС України встановлення судом батьківства може мати місце у разі доведення хоча б однієї із обставин, зазначених у вказаній статті. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18). Підстави для визнання батьківства, передбачені статтею 128 Сімейного кодексу України, суттєво відрізняються від підстав його встановлення згідно зі статтею 53 КпШС України та указана стаття не містить такої підстави встановлення батьківства, яка ґрунтується на проведеній медичній молекулярно-генетичній експертизі. Проте частина третя статті 53 КпШС України не обмежує коло доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство. Рішення щодо визнання/встановлення батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Тобто, при вирішенні спору про встановлення батьківства мають враховуватись усі докази в сукупності. Підставою для встановлення батьківства є належні на достатні відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному і безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про доведення факту батьківства відповідача на підставі показань позивача, свідка, фотознімків, що містяться в матеріалах справи. Зокрема, за клопотанням позивача свідком була допитана донька останньої, яка показала, що відповідач у справі є її батьком. Останній визнає її донькою, піклується про неї, вони спілкуються з ним як батько з донькою. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). 03.03.2021 року за клопотанням позивача було призначено судову медико-генетичну експертизу спірного батьківства, спірного материнства і підміни дітей, на вирішення якої поставити наступні питання: чи наявне кровне споріднення між [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] і чи є [PERSON] , [INFO] , біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Між тим, з повідомлення начальника Комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради встановлено, що для відбору біологічного матеріалу [PERSON] не з`явився, в зв`язку з чим відбір порівняльних зразків не проводився. До експертної установи прибули лише [PERSON] і [PERSON] . З огляду на це було визнано неможливим проведення експертизи. [PERSON] 25.03.2021 року особисто отримав копію ухвали від 03.03.2021 року про призначення в справі судової медико-генетичної експертизи спірного батьківства, спірного материнства і підміни дітей і був повідомлений про дату та час проведення відбору біологічного матеріалу, оскільки 06.04.2021 року особисто отримав відповідне повідомлення. Неявка відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судової медико-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини, спростувати доводи позивача про його батьківство щодо дитини. Згідно зі ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Про можливість застосування зазначених наслідків ухилення від проведення експертизи судом було роз`яснено [PERSON] . У своєму рішенні по справі «Мікулич проти Хорватії» від 07.02.2002 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що людина має життєво важливий інтерес, захищений Конвенцією, в одержанні інформації, необхідної для розкриття правди про важливий аспект щодо своєї особи. Інтереси особи, яка домагається встановлення батьківства мають бути забезпечені, коли батьківство не може бути встановлене за допомогою дослідження на ДНК. Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про встановлення факту батьківства ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами, тому позов в цій частині є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Згідно зі ст.134 Сімейного кодексу України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 Сімейного кодексу України, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, і видає нове свідоцтво про народження. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Згідно з ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обов`язку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір і строки виплати аліментів, між позивачем і відповідачем не укладався. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі №6-35893св12). Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У зв`язку з викладеним, виходячи з принципу розумності та справедливості, приймаючи до уваги, що батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини, а тому відповідач як батько зобов`язаний приймати участь в утриманні своєї дитини на рівні із матір`ю, враховуючи також розмір прожиткового мінімуму на одну особу, а також те, що дитина проживає разом з матір`ю, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на неповнолітню дитину в твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00 гривень щомісячно у період з 31.07.2020 року (від дня пред`явлення позову) до [INFO] (повноліття дитини). Такий розмір аліментів є належним захистом прав неповнолітньої дитини і не ставить платника аліментів у скрутне для нього становище. Належних доказів того, що відповідач не в змозі сплачувати на дитину аліменти у зазначеному розмірі, останній суду не надав. Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази і вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Так як задоволені основні вимоги позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в доход держави судовий збір за дві вимоги.

Outcome: approved