Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про надання дозволу на перетинання державного кордону при виїзді дитини за межі України та оформлення документів для виїзду дитини за кордон без згоди батька (а.с.2-3). В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з початку 2015 року вона проживала у цивільному шлюбі разом з відповідачем. Від цього шлюбу мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з позивачем, перебуває на її утриманні і вихованні. Відповідач у 2016 році виїхав у Російську Федерацію на заробітки, з сином не спілкується, ніякої участі у вихованні і утриманні не приймає. В теперішній час у позивача є необхідність хоча б інколи залишати територію України, адже у неї з'явилася можливість поїхати на відпочинок разом з сином за кордон. Однак, відповідач безпідставно відмовляється надати нотаріальну згоду на тимчасовий виїзд їх спільної дитини за межі України. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали його відмову, не надає, його місцезнаходження позивачу невідомо. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам їх спільної дитини, отже змушена була звернутися із цим позовом до суду. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, справу розглянути без її участі. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, по невідомим суду причинам, про час та місце слухання справи повідомлений своєчасно, у встановлений законодавством спосіб,надіслав на електрону адресу суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав, просив справу розглядати без його участі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 240 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 280 ЦПК України. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.01.2017 року вбачається, що [PERSON] народився [INFO], батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Відповідно до довідки Мар'їнського ВП Волноваського ВП ГУНП у Донецькій області вбачається, що серед осіб, розшукуваних за скоєння кримінальних правопорушень та безвісно зниклих відповідач [PERSON] не значиться, встановити його місцезнаходження не надається можливим (а.с.8). Згідно ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. На підставі ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну» за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Прав перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). У відповідності до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з пунктами 5.1.1, 5.1.2 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно Правил. Оформлення паспорта здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Оскільки батько життям дитини не цікавиться, не приймає участі в її вихованні, дитина перебуває на утримання матері, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме суд вважає можливим надати дозвіл на вивезення неповнолітньої дитини за кордон та зону антитерористичної операції, а також на оформлення всіх проїзних документів для виїзду за кордон без згоди та супроводу батька малолітньої дитини, що буде цілком відповідати інтересам дитини з урахуванням балансу між правами батьків дитини. Щодо позовних вимог відносно надання дозволу на оформлення усіх документів, які стосуються малолітньої дитини без згоди батька, суд зазначає, що вони є передчасними та задоволенню не підлягають.

Outcome: partial