Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала наступне. Їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №942542 від 08 листопада 2006 року на праві приватної власності належала земельна ділянка загальною площею 0,15 га, цільового призначення для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, кадастровий номер №5323810100-00-045-0001, що розташована в межах м.Пирятина. Відповідно до дозволу на проведення будівельних робіт, виданого Пирятинською районною інспекцією ДАБК №17 від 11.09.2006 ФОП [PERSON] належав на праві приватної власності об'єкт незакінченого будівництва - торгівельний комплекс, що розташований за адресою: вулиця Червоноармійська, 157-б, та складався з торгівельного комплексу А-1, процент готовності якого складав 28%. Метою здійснення підприємницької діяльності на цій земельній ділянці було завершення будівництва торгівельного комплексу з подальшою передачею його в оренду або відчуження третім особам. Проте, враховуючи тяжкі життєві обставини, вона була змушена звернутися за допомогою до свого батька [PERSON] та запропонувала йому спільно діяти для завершення будівництва торговельного комплексу. Відповідач [PERSON] погодився спільно завершити будівництво торгівельного комплексу. Між ними були погоджені всі істотні умови такої діяльності у формі договору простого товариства. Так, ними було визначено мету діяльності завершення будівництва торгівельного комплексу з подальшою передачею його в оренду або відчуження третім особам. Сторони погодили, що розміри їх вкладів будуть рівними. За домовленістю сторін питаннями будівництва, збором та поданням документів для введення об'єкта в експлуатацію і отриманням правовстановлюючих документів на нерухоме майно займатиметься [PERSON], у якого і зберігалися всі наявні з будівництва документи. Питаннями обслуговування об'єкта (енергозабезпечення об'єкта, вивіз побутових відходів, сплата податків та інших обов'язкових платежів) займатиметься вона - позивач. Таким чином, вона вважає, що між ними в усній формі було укладено договір простого товариства. Відповідач [PERSON] запропонував їй укласти договір дарування земельної ділянки з розташованим на ній об'єктом незакінченого будівництва. Останній аргументував це тим, що позивач перебуває у процесі розлучення і поділ майна з колишнім чоловіком значно ускладнить досягнення встановленої мети, а оформлення на відповідача права власності на об'єкт полегшить для нього введення об'єкта в експлуатацію і отримання правовстановлюючих документів. Крім того, на момент досягнення згоди укласти договір простого товариства вона тривалий час лікувалася, у томі числі з приводу ендогенного захворювання у лікаря невролога та психіатра, та не могла належним чином оцінити всі ризики укладення удаваної угоди, якою був договір дарування незакінченого будівництвом торговельного комплексу та земельної ділянки, що був посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу [PERSON] 15.08.2007 за реєстр. №3737. Вона вважає, що у звязку з виконанням договору простого товариства, їй, як його учаснику, повинно належати на праві спільної часткової власності 1\\2 частина майна, що утворилася в результаті їх спільної з відповідачем [PERSON] діяльності, а саме: 1\\2 частина земельної ділянки загальною площею 0,15 га, цільового призначення для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, кадастровий номер №5323810100-00-045-0001, та 1\\2 частина нежитлового приміщення торгівельного комплексу загальною площею 502,7кв.м, розташовані в м.Пирятині по вул. Європейська (Червоноармійська), 157-б. Тому вважає, що відповідач [PERSON] незаконно продав спірне майно відповідачу [PERSON] згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.10.2016 та договору купівлі-продажу торгівельного комплексу від 21.10.2016, посвідчених державним нотаріусом Пирятинської держаної нотаріальної контори Пирятинського районного нотаріального округу [PERSON] Про порушення свого права вона дізналася у серпні 2016 року під час відвідування свого хворого батька у лікарні, де його дружина [PERSON] повідомила їй, що на цей час вона не є власником ні земельної ділянки, ні торгівельного павільйону, так як вона подарувала її чоловіку [PERSON] До цього часу ні останній, ні інші особи не повідомляли їй, що вона зможе претендувати на частину майна торгівельного комплексу, який було побудовано позивачем спільно з [PERSON] за договором простого товариства. На підставі викладеного просила визнати недійсним договір дарування незакінченого будівництвом торгівельного комплексу та земельної ділянки, що був посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу [PERSON] 15.08.2007 за реєстр. №3737 з підстав удаваності для приховання договору простого товариства. Визнати за нею право власності на 1\\2 частину земельної ділянкизагальною площею 0,15 га, цільового призначення для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, кадастровий номер №5323810100-00-045-0001, та на 1\\2 частину нежитлового приміщення торгівельний комплекс, загальною площею 502,7кв.м, що розташовані у м.Пирятині по вул. Європейська (Червоноармійська), 157-б; витребувати у відповідача [PERSON] з чужого незаконного володіння земельну ділянкузагальною площею 0,15 га, цільового призначення для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, кадастровий номер №5323810100-00-045-0001 та нежитлове приміщення торгівельний комплекс, загальною площею 502,7кв.м, що розташовані у м.Пирятині по вул. Європейська (Червоноармійська), 157-б. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у ній. Зазначив, що підтвердженням того, що сторони уклали саме договір простого товариства є усна домовленість між сторонами про співпрацю для завершення будівництва торгівельного комплексу, після чого вони мали намір розділити порівну створене майно. Будівництво комплексу було розпочато у 2006 році, а завершено у 2009 році. Позивач вкладала свої кошти у будівництво, що підтверджується показаннями свідків. Підписуючи договір дарування позивач не до кінця розуміла, що укладає договір дарування, а не договір простого товариства. Крім того у судових дебатах представник позивача просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу, що укладений 21.10.2016 між відповідачами [PERSON] та [PERSON], у звязку з чим суд, повернувшись до зясування обставин у справі в цій частині, відмовив представнику позивача у збільшенні позовних вимог, оскільки воно заявлено з порушенням порядку, встановленого ст.33, 193 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначив, що 15 серпня 2007 року при вчиненні сторонами договору дарування приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] було розяснено позивачу його права, обовязки та наслідки вчиненого правочину. Сторони правочину діяли добровільно і розуміли значення своїх дій, у присутності нотаріуса підписали договір. Твердження позивача про укладення договору дарування з метою приховування вчинення договору простого товариства не ґрунтується на фактах та дійсних обставинах справи. Між позивачем та відповідачем ніколи не обговорювалась можливість укладання договору простого товариства. 15.08.2007 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким дарувальник [PERSON] подарувала [PERSON] незакінчений будівництвом торгівельний комплекс (процент готовності 28%) та земельну ділянку, на якій він розташований, що знаходиться по вул. Червоноармійська, 157-Б, м. Пирятина. Підставою вчинення між позивачем та відповідачем договору дарування обєкту незакінченого будівництва торгівельного павільйону став той факт, що фактично з самого початку будівництва та до вчинення договору дарування все будівництво здійснювалось за рахунок коштів відповідача. У подальшому [PERSON] повідомив позивача про те, що не буде інвестувати власні кошти у будівництво торгівельного павільйону, оскільки розумів, що у подальшому може залишитись без коштів, інвестованих у будівництво, та без майна, з огляду на претензії її чоловіків на поділ спільного майна подружжя. Розуміючи, що закінчити будівництво торгівельного павільйону самотужки вона не зможе, позивач сама запропонувала подарувати це майно [PERSON], з метою закінчення будівництва. Відповідач, у свою чергу, пообіцяв [PERSON], що у разі переоформлення права власності на незакінчене будівництво торгового павільйону та земельної ділянки, на якій розміщено даний обєкт, та після закінчення будівництва, переоформить на неї житловий будинок у м. Пирятині Полтавська область по вул. Цибаня, 2Б, що належав відповідачу на праві власності. Ніяких інших домовленостей між ними не було досягнуто. Воля сторін правочину була направлена саме на дарування обєкту правочину. Проте на даний момент позивач, усвідомивши, що після смерті відповідача вона не отримає більше нічого в порядку спадкування, вирішила в судовому порядку оскаржити правомірний правочин договір дарування з метою отримання у власність хоча б частини майна. Вказав, що позивач і представник позивача не надали суду належних доказів створення простого товариства, договір про створення якого, з урахуванням вимог цивільного законодавства, повинен укладатися виключно у письмовій формі. Відповідач після набуття права власності на підставі договору дарування на незакінчений будівництвом торгівельний комплекс за рахунок власних коштів закінчив будівництво торгівельного комплексу, здав його в експлуатацію та зареєстрував за собою право власності. 21.10.2016 він уклав з відповідачем [PERSON] нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу указаного майна та земельної ділянки, на якій воно розміщене. На момент подання позову індивідуально визначеного майна (незакінченого будівництвом торгівельного комплексу, процент готовності якого складав 28%), яке належало позивачу, не існувало, тому і віндикаційний позов до відповідача [PERSON] не може бути задоволено. Додатково зазначив, що позивачем пропущено строки позовної давності звернення до суду. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Свої заперечення обґрунтував тим, що 21.10.2016, тобто на день укладення відповідачем [PERSON] з [PERSON] договорів купівлі-продажу торгівельного комплексу та земельної ділянки по вул. Червоноармійська, 157-Б, м. Пирятина, [PERSON] не знав, що між позивачем та відповідачем [PERSON] існує спір з приводу права власності на нерухоме майно, яке було ним придбане. При укладенні договорів державним нотаріусом було перевірено наявність заборон на відчуження та арештів стосовно указаного майна. Зі своєї сторони відповідач [PERSON] вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для зясування правомочності продавця на відчуження майна. При цьому він не тільки не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. [PERSON] підписанням договорів купівлі-продажу стверджував, що від покупця не приховано обставин, що мають істотне значення, щодо предмету договору відсутні судові спори. Майно [PERSON] набув за дійсним правочином та є добросовісним набувачем цього майна. Позивач не довела факту вибуття майна з її володіння не з її волі. Підписавши договір дарування від 15.08.2007 позивач підтвердила свою волю на відчуження даного майна. Також вказав, що на момент подання позову індивідуально визначеного майна (незакінченого будівництвом торгівельного комплексу, процент готовності якого складав 28%), яке належало позивачу, не існувало, тому і позов до відповідача [PERSON] про витребування майна не може бути задоволено. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Пирятинського районного нотаріального округу [PERSON]П, у судовому засіданні пояснила, що сторін договору дарування [PERSON] та [PERSON] знає особисто, перебуває з ними в нормальних відносинах. Дійсно 15.08.2007 року нею було посвідчено за № 3737 договір дарування незакінченого будівництвом торгівельного комплексу та земельної ділянки, на якій він розміщений, що знаходиться в м. Пирятині по вул. Червоноармійська, 157-б на той час, нині вул. Європейська, 157-б. За цим договором [PERSON] подарувала [PERSON] указаний обєкт. Цей договір був посвідчений згідно Закону України «Про нотаріат», Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Ніхто на позивача [PERSON] не впливав та не чинив тиску при укладення даного договору. Угода проходила в спокійній обстановці, ніяких сумнівів щодо їх психічного стану чи небажання когось із сторін підписувати договір у неї не виникало. Нотаріусом було розяснено сторонам права та обовязки, наслідки вчинення даного правочину. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, державний нотаріус Пирятинської держаної нотаріальної контори Пирятинського районного нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, заперечень по розгляду справи не має. Судом в порядку ст.63, 180 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила суду, що працювала на ринку по вул. Червоноармійській м. Пирятина з 2002 року, спочатку продавцем, а потім як приватний підприємець. Позивач була «хазяйкою» ринку, збирала з приватних підприємців кошти за електроенергію, за оренду приміщення. Всі зібрані кошти, зі слів [PERSON], вона віддавала батькові [PERSON] Свідок особисто бачила, як остання віддавала гроші батькові. Договір оренди підприємцями з власником приміщення офіційно не укладався. Коли був збудований торговий комплекс, «хазяїном» став [PERSON] А вже потім кошти за оренду збирав особисто [PERSON] [PERSON] мала цілий ряд торгівельних палаток, за оренду яких їй приватні підприємці сплачували орендну плату. Свідок чула особисто від позивача, що всі отримані доходи, в тому числі і за кафе «Бістро» вона віддавала батькові [PERSON] Зі слів свідка [PERSON] та [PERSON] були в ділових стосунках та здійснювали будівництво торгівельного комплексу разом. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] - це її донька, а відповідач [PERSON] колишній чоловік. Коли будувався ринок на автостанції, то вона, донька [PERSON] та син [PERSON] давали відповідачу гроші на будівництво торгівельного комплексу, вкладали всі свої гроші у будівництво, а батько обіцяв, що ринок буде належати донці та сину. Також [PERSON] продав будинок сина та сказав, що гроші від продажу будинку він вкладає у будівництво торгового павільйону. Але [PERSON] ввів в оману доньку, примусив укласти договір дарування цього комплексу. Оскільки відповідач [PERSON] - батько [PERSON], остання довірилась йому і підписала договір дарування. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона орендувала палатку у торговому павільйоні по вул. Червоноармійська м.Пирятина. Зазначила, що всі зароблені з торгівлі кошти позивач вкладала у будівництво. Вона чула розмови [PERSON] з батьком, коли він давав розпорядження по телефону з приводу будівництва комплексу. Офіційних документів з приводу оренди приміщення павільйону з нею не укладалося. Вона особисто з позивачем проходили по торгівельних рядах і збирали кошти за оренду з підприємців. Якісь документи вона бачила, а їх змісту не читала. У [PERSON] бізнес розпочався із кіоску «Бістро», сама ідея належала їй, а вже потім батько запропонував їй розвивати бізнес. Вона була свідком дружніх стосунків [PERSON] із її батьком [PERSON], які мали місце на початку їх діяльності. Зі слів свідка [PERSON] неодноразово наголошувала про те, що всі зароблені кошти вона віддає батьку для закупівлі будівельних матеріалів. Свідок [PERSON] [PERSON] пояснив суду, що з 2007 року по 2012 рік у нього були близькі стосунки з [PERSON] Його батьки - заможні люди, і кожного місяця з [PERSON] він отримував кошти, які йому надходили від них на рахунок у банку. Він ці кошти надавав [PERSON], а вона, в свою чергу, передавала їх батькові. Офіційних стосунків з [PERSON] він не оформляв, але вони проживали разом як чоловік та дружина. З 2012 року він влаштувався на роботу в [PERSON], з того часу там і проживає. Про те, що позивач уклала договір дарування торгівельного комплексу, йому нічого не відомо. Крім того на стадії розгляду справи по суті перед початком дослідження письмових доказів представником позивача було заявлено клопотання про виклик та допит свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у задоволенні якого судом було відмовлено у звязку з порушенням порядку подання такого клопотання (ч.2 ст.136 ЦПК України). Суд, заслухавши представників сторін, допитавши свідків, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом установлено, щопозивачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №942542 від 08 листопада 2006 року на праві приватної власності належала земельна ділянка загальною площею 0,15 га, цільового призначення для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, кадастровий номер №5323810100-00-045-0001, що розташована в межах м.Пирятина (а.с.213). Відповідно до дозволу на проведення будівельних робіт, виданого Пирятинською районною інспекцією ДАБК №17 від 11.09.2006, ФОП [PERSON] належав на праві приватної власності об'єкт незакінченого будівництва - торгівельний комплекс, що розташований за адресою: вул..Червоноармійська,157-б м.Пирятина Полтавської області, та складався з торгівельного комплексу А-1, процент готовності якого складав 28% (а.с.211, 212). Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] 15 серпня 2008 році уклали договір дарування, за яким дарувальник [PERSON] подарувала своєму батькові [PERSON], а останній прийняв у дароб'єкт незакінченого будівництва - торгівельний комплекс та земельну ділянку, на якій розміщений цей об'єкт загальною площею 0,15 га, цільового призначення для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, кадастровий номер №5323810100-00-045-0001, що розташовані по вул. Червоноармійська, 157-б у . Пирятині Полтавської області (а.с.21). На підставі договору дарування незакінченого будівництвом обєкта [PERSON] закінчив будівництво торгівельного комплексу, здав його в експлуатацію та зареєстрував за собою право власності на нього (а.с.220) та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій він розташований (а.с.221). 21.10.2016 відповідач [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] договори купівлі-продажу указаного торгівельного комплексу, що складається із нежитлової будівлі торгівельного комплексу «А-1», загальною площею 502,7кв.м, сараю «В», замощення «І», огорожі №1-3, та земельної ділянки загальною площею 0,15 га, цільового призначення для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, кадастровий номер №5323810100-00-045-0001, на якій він розташований, за адресою: м.Пирятин Полтавської області, вул. Європейська (Червоноармійська), 157-б (а.с.197-200), на підставі яких [PERSON] зареєстрував за собою право власності на вказане майно( а.с.201-202). Після встановлення зазначених обставин суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який насправді вони вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У відповідності зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. За приписами ч.1 ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. За приписами ст.10, 58-60 ЦПК України кожна сторона повинна довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Виходячи з предмету судового спору доказуванню підлягали також факти про предмет договору (спільна діяльність його учасників, спрямована на досягнення визначеної ними мети завершення будівництва торгівельного комплексу для одержання прибутку від його відчуження чи передачі третім особам в оренду), про внески учасників у спільну справу, їх права та обовязки щодо ведення спільної діяльності та інші обов'язкові умови, які визначають спірний договір як просте товариство. Проте, під час слухання справи судом не було встановлено жодного факту, який би визначав спірний правочин як договір простого товариства, а саме: факту існування домовленості сторін про спільну діяльність, в чому саме полягала спільна діяльність його учасників, їх права та обовязки, які внески (майно, грошові кошти, професійні знання тощо) були обєднані його учасниками, порядок відшкодування витрат і збитків, пов'язаних із спільною діяльністю учасників, правила розподілу прибутку. Суд зазначає, що спір між сторонами про право власності на новостворене нерухоме майно та встановлення факту участі [PERSON] у будівництві спірного майна шляхом надання грошових коштів та особистої участі в інших формах не може бути підставою для визнання факту існування між сторонами правовідносин із договору про спільну діяльність у будівництві, оскільки судом не було встановлено участі позивача у будівництві як особи, яка надавала послуги з фінансування такого будівництва. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що позивач займалася збиранням плати за оренду приміщення спірного обєкта та приймала участь у його будівництві, у тому числі вкладаючи свої кошти в придбання будматеріалів, не є належним доказом укладення сторонами договору простого товариства, оскільки в даному випадку не допускаються показання свідків як засіб доказування факту вчинення правочину. Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обгрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ч.1 ст.57 ЦПК, ч.1 ст.58 ЦПК. За нормами п.3 ч.1 ст.208 ЦК України належить вчиняти у письмовій формі правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Оскільки вартість спірного торгівельного комплексу перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, правочин простого товариства належало вчинити у письмовій формі. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 27 постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч.1 ст.218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму, у зв'язку з чим рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Надані позивачем на підтвердження заявлених вимог письмові докази: договір про постачання електричної енергії №236 від 06.08.2008, укладений між позивачем та ПАТ «Полтаваобленерго», довідка «Полтаваобленерго» від 23.08.2016 та довідка про укладення позивачем договору з КП «Каштан» про надання послуг із вивезення твердих побутових відходів з території ринку по вул.Європейська, 157-Б м.Пирятин Полтавської області, акт звірки взаємних розрахунків з КП «Каштан», свідчать, зокрема, про факт ведення позивачем підприємницької діяльності на території ринку по вул. Європейська, 157-Б, а не про спільну діяльність з будівництва торгового обєкту з відповідачем [PERSON], що визначено позивачем як мета укладення з останнім договору простого товариства (а.с.10-12, 240). Натомість, відповідач [PERSON] на спростування доводів позивача про спільну діяльність надав належні докази (договір підряду на виконання будівельних робіт, довідки про вартість та акти приймання виконаних робіт, накладні на придбання будівельних матеріалів), які засвідчують його безпосередню участь у будівництві спірного торгівельного комплексу (а.с.90-194). При цьому, суд критично оцінює показання свідка [PERSON] (мати позивача) про те, що відповідач [PERSON] увів доньку в оману, примусивши підписати договір дарування торгівельного комплексу, а не договір про спільну діяльність, оскільки вона заінтересована в результатах розгляду справи як близький родич позивача, крім того підставою недійсності укладеного правочину позивач зазначає його удаваність (коли сторони діють свідомо, з певною метою), а не вчинення правочину під впливом обману. Зважаючи на це, суд вважає, що наданих позивачем доказів недостатньо для висновку про удаваність спірного договору дарування та про приховання договору простого товариства. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами спрямованість волі сторін в укладеному договорі дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені договором дарування. Безпідставними є також вимоги позивача про визнання укладеного договору дарування недійсним з підстав його удаваності. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Аналіз положень ст.235 ЦК свідчить про те, що закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] про визнання договору дарування незакінченого будівництвом торгівельного комплексу та земельної ділянки, що був посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу [PERSON] 15.08.2007 за реєстр. №3737 з підстав удаваності для приховання договору простого товариства та визнання за нею права власності на 1\\2 частину земельної ділянкизагальною площею 0,15 га, цільового призначення для традиційних народних промислів і підприємницької діяльності, та на 1\\2 частину нежитлового приміщення торгівельного комплексу загальною площею 502,7кв.м, що розташовані у м.Пирятині по вул. Європейська (Червоноармійська), 157-б, є недоведеними, безпідставними та задоволенню не підлягають. Розглянувши вимоги в частині витребування у відповідача [PERSON] з чужого незаконно володіння спірного майна суд зазначає наступне. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно вимог ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки позивач не довела, що є власником відчуженого відповідачу [PERSON] торгівельного комплексу та земельної ділянки, на якій він розташований, що відповідач [PERSON] не мав права його відчужувати, та що спірне майно вибуло з володіння з підстав, викладених у ч.1 ст.388 ЦК України, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про віндикацію спірного майна. У звязку з чим позовні вимоги до відповідача [PERSON] задоволенню також не підлягають. Представники відповідачів у судовому засіданні зробили заяву про застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог, що є підставою для відмови у позові. В абз.3 п.11 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю та недоведеністю, тому підстав для відмови у позові через пропуск позовної давності, не вбачається. З огляду на вище викладене позов [PERSON] задоволенню не підлягає з указаних підстав. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, тому судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Крім того суд не вбачає підстав для повернення позивачу надмірно сплаченого судового збору в сумі 2214грн з огляду на таке. Частиною 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до п.10 ч.1 ст. 80 ЦПК України у позовах, які складаються з самостійних вимог ціна позову визначається загальною сумою всіх вимог. У пункті 15 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що пунктами 1 і 2 частини першої статті 80 ЦПК передбачено визначення ціни позову у позовах про стягнення грошових коштів та про визнання права власності на майно або витребування майна. Відповідні позовні заяви мають майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI. До позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці (наприклад, якщо позовну заяву про визнання договору (правочину) недійсним подано без вимоги застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК). За подання до суду таких заяв сплачується судовий збір згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI. Зважаючи на те, що позивач заявив вимоги майнового характеру (визнання права власності та витребування майна), тому з урахуванням положень п.2, 10 ч.1 ст.80 ЦПК України, пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» та ціни позову 901200грн, яка відповідає дійсній вартості нерухомого майна (а.с.197, 199), судовий збір за вказані позовні вимоги становить до сплати 8000грн. Крім того оскільки позивачем заявлено вимоги немайнового характеру (визнання договору дарування недійсним), тому розмір судового збору за такі вимоги становить до сплати 640грн. Таким чином загальна сума судового збору, яку позивач повинна сплатити, становить 8640грн. Однак враховуючи, що нею було сплачено 8000грн судового збору, тому суд вважає за необхідне стягнути з позивача недоплачений судовий з бір у сумі 640грн.

Outcome: approved