Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. [PERSON] вказує, що між нею та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований 13 листопада 1999 року, відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому м. Чернівці, актовий запис № 1676. Від шлюбу у них неповнолітніх дітей немає. На даний час шлюб існує формально, постійно виникають сварки і непорозуміння. Подружні стосунки між ними припинено, втрачено почуття поваги один до одного. Подальше сумісне життя та збереження шлюбу неможливі. 19.02.2009 року в період шлюбу ними за спільні кошти було придбано та зареєстровано на відповідача автомобіль марки Mitsubishi Spacestar, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Враховуючи те, що автомобіль Mitsubishi Spacestar придбаний в період шлюбу за спільні кошти подружжя, вважає, що вона має право власності на Ѕ частину вказаного автомобіля. Під час розгляду справи позивачем було подано позовну заяву про збільшення позовних вимог. [PERSON] вказує, що згідно договору купівлі-продажу №7341/2019/1848194 від 28.12.2019 року, відповідач [PERSON] відчужив у власність матері [PERSON] автомобіль Mitsubishi Spacestar, 2004 року випуску, за 35000 грн. Вказує, що відповідач відчужив спірний транспортний засіб 28.12.2019 року без її письмової згоди, як співвласника, що відбулося після відкриття провадження у даній справі. Вважає, що зазначений договір купівлі-продажу від 28.12.2019 року укладений з порушенням норм ст.368 ЦК України, ст. 60 СК України. Зазначає, що згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, датою реєстрації автомобіля є 19.02.2009 року, що свідчить про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний в період перебування її з відповідачем у шлюбі. Правочин про відчуження автомобіля виходить за межі дрібного побутового, згоди на відчуження спірного автомобіля вона не давала. Отже, вважає, що [PERSON] розпорядився спірним автомобілем без належної згоди другого з подружжя. Просить розірвати шлюб між нею і відповідачем зареєстрований 13 листопада 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому м.Чернівці, міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції, актовий запис № 1676; визнати автомобіль марки «Mitsubishi Spacestar», 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя; визнати недійсним договір купівлі-продажу №7341/2019/1848194 від 28.12.2019 року автомобіля марки Mitsubishi Spacestar, 2004 року випуску, номер кузова № [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за нею право власності на Ѕ ідеальну частку автомобіля марки Mitsubishi Spacestar, 2004 року випуску, номер кузова № [NUMBER] . Ухвалою суду від 16.12.2019 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16 січня 2020 року витребувано з Регіонального сервісного центру МВС України в Чернівецькій області інформацію та копії всіх наявних документів на підставі яких було зареєстровано право власності на автомобіль марки Mitsubishi Spacestar, 2004 року випуску, ДНЗ [NUMBER] , за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Витребувано з Регіонального сервісного центру МВС України в Чернівецькій області інформацію та копії всіх наявних документів на підставі яких було здійснено перереєстрацію права власності на автомобіль марки Mitsubishi Spacestar, 2004 року випуску, ДНЗ [NUMBER] , з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь іншої особи. На ухвалу суду було надано копію договору купівлі-продажу №7341/2019/1848194 від 28.12.2019 року згідно якого [PERSON] відчужив у власність [PERSON] автомобіль Mitsubishi Spacestar. Ухвалою суду від 28 лютого 2020 року у даній справі прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про розірвання шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права на Ѕ частку спільного майна подружжя, стягнення аліментів утримання повнолітнього сина, який навчається, яка подана до суду 24.02.2020 року. Залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження автомобіля марки Mitsubishi Spacestar, 2004 року випуску, номер кузова № [NUMBER] , який зареєстрований на праві власності за [PERSON] . Відповідно до поданого до суду 12.03.2020 року відповідачем [PERSON] відзиву відповідач зазначає, що шлюб між ним та позивачкою [PERSON] підлягає розірванню, оскільки примирення між ними не можливе, втрачене почуття любові та поваги один до одного. Позовну вимогу про визнання автомобіля марки Mitsubishi Spacestar, 2004 року випуску, не оспорює, проте вважає, що автомобіль вибув з його власності на законних підставах та визнання права власності на Ѕ за позивачем не відповідає вимогам закону у відповідності до роз`яснень п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року. Ухвалою суду від 23.03.2020 року задоволено клопотання представник позивача від 17.03.2020 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який навчається, залишено без розгляду та відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про роз`єднання позовних вимог по даній цивільній справі. Ухвалою суду від 03.04.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про розірвання шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права на Ѕ частку спільного майна подружжя до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, обґрунтовуючи доводами, викладеними в позовній заяві. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково. Пояснив, що відповідач [PERSON] визнає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та не оспорює, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Що стосується позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права на Ѕ частку спільного майна подружжя, то вважає їх безпідставними, Зазначає, що згідно чинного законодавства спірний транспортний засіб міг бути відчуженим без згоди позивача, як співвласника, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля, не підлягає нотаріальному посвідченню. Вказав, що між сторонами, як подружжям погіршилися стосунки, відповідач [PERSON] продав автомобіль своїй матері [PERSON] за 35000 грн. без згоди позивачки, проте, вважає, що [PERSON] діяв відповідно до законодавства. Також, вважає, що позивач вправі вимагати у відповідача [PERSON] лише грошову компенсацію за проданий автомобіль, а не визнання права на частку автомобіля. Однак, позивач не зверталася до відповідача з вимогами щодо повернення їй частини коштів за проданий автомобіль. Вважає, що відповідач [PERSON] правомірно придбала спірний автомобіль за який передала [PERSON] кошти та є власником на даний час вказаного майна. Просив в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права на Ѕ частку спільного майна подружжя позивачу відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи позовні вимоги про розірвання шлюбу слід зазначити наступне. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 2, 3, 4 ст. 56 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] 13 листопада 1999 року , актовий запис №1676, позивачу присвоєно прізвище « [PERSON] », що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 20.08.2001 року (а. с. 6). Від шлюбу у сторін є повнолітній син [PERSON] , [INFO] , що встановлено зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.13). Причиною розпаду сім`ї є відсутність між сторонами поваги, взаєморозуміння, фактичне припинення шлюбних відносин. Судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем носить формальний характер. Беручи до уваги відсутність у сторін бажання зберегти сім`ю, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, збереження сім`ї суперечить їхнім інтересам, а тому шлюб слід розірвати. Що стосується позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права на Ѕ частку спільного майна подружжя, суд виходить з наступних підстав. Під час шлюбу 19.02.2009 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб марки Mitsubishi Spacestar, 2004 року випуску. Зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.14-15). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини 1 статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто. Таким чином, зазначений вище транспортний засіб було набуто сторонами у період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначені обставини сторони та їх представники не заперечували, а тому суд на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України визнає їх такими, що не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №7341/2019/1848194 від 28.12.2019 року [PERSON] відчужив [PERSON] , яка є його матір`ю,автомобіль марки Mitsubishi Spacestar, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова № [NUMBER] за 35000 грн. (а.с.60). Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За вимогами ч.ч.1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У даній справі встановлено, що сторони перебувають у шлюбі. Відчуження спірного автомобіля відбулось 28.12.2019 року. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач давала згоду на відчуження спірного транспортного засобу. Отже, оспорюваний договір транспортного засобу оформлено з порушенням вищевказаних вимог чинного законодавства, оскільки продаж автомобіля відбувся без згоди позивача, яка є його співвласником. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, вищевказаний договір купівлі-продажу не може вважатися правомірним і його слід визнати недійсним. Вищезазначене спростовує доводи представника відповідачів, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійним, оскільки такі аргументи не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). За змістом ст.70 СК України, ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. (ч.1 ст.71 СК України). У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. За вищенаведених підстав за [PERSON] та [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 (одну другу) частку вищевказаного автомобіля за кожним. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 Кодексу). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. У відповідності дост.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає аргументи представника відповідачів є недоведеними та відхиляє їх. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Таким чином, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними позивачем, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved