Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання неправомірними дій та стягнення майнової шкоди, де просить (в уточненому позові Т.1 а.с.185): 1. Визнати неправомірними дії [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] ІПН [NUMBER] , у зловживанні своїми цивільними та процесуальними правами під час виконання судових рішень: Ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 13.10.2017 по справі №314/1764/14-ц та Ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 14.05.2018 по справі №314/1764/14-ц. 2.Стягнути з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] , майнову шкоду у розмірі 2471,04 грн.(90%). 3.Стягнути з [PERSON] , [INFO] . ІПН [NUMBER] на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] , майнову шкоду у розмірі 274,56 грн. (10%). В обґрунтування позову посилається на те, щов квітні 2005р. позивач звернулась до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу договорами позик, укладеними в 2003 та 2004 роках. За одним договором борг був визначений в доларовому еквіваленті (2000,0 дол.США), за іншим договором - в гривні (15300.0 грн.) із зазначенням доларового еквіваленту (3000,0 дол.США) по курсу долару до гривні на дату договору. Згідно з рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 13.11.2006 по справі №2-66/2006 стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму грошового боргу в розмірі 32066,0 грн., 3 відсотків річних у розмірі 1 787,05 грн., судові витрати у розмірі 809,97 грн. Рішення залишилось незмінним та набуло законної сили після апеляційного перегляду (ухала Апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2007 по справі №2-66/2006). На виконання рішення суду 25.04.2007 виданий виконавчий лист №2-66/2006 та пред`явлений до виконання до Відділу державної виконавчої служби Вільнянського управління юстиції Запорізької області (надалі - ВДВС). В зв`язку з довготривалим не виконанням боржником зобов`язань, визначених за рішенням суду по справі №2-66/2006, починаючи з 2013 року позивачем було подано до суду 6 позовних заяв про застосування до суми боргу індексів інфляції, 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України та відсотків за користування чужими грошовими коштам у відповідності до ст.1048 ЦК України, які були задоволені в повному обсязі та рішення по справам вступили в законну силу. Станом на теперішній час рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13.11.2006 по справі №2-66/2006 та інші рішення Вільнянського районного суду Запорізької області щодо стягнення 3% річних, індексів інфляції, відсотків за користування чужими грошовими коштами Відповідачем не виконані, тобто протягом 15 років ним злісно порушуються права власності позивача. В 2016 році ВДВС закрито зведене виконавче провадженнята була подана до Вільнянського районного суду Запорізької області скарга на рішення та бездіяльність ВДВС. За результатами розгляду скарги, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області по справі № 314/3453/16-ц, яка набрала законної сили 12.1 1.2016, переглянута і залишена без змін апеляційним судом Запорізької області 19.04.2017, було зобов`язано ВДВС відновити закриті виконавчі провадження та з метою погашення заборгованості [PERSON] звернути стягнення на житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресом: [ADDRESS] (кадастровий номер земельної ділянки 2321582700:001:0010), що належать на праві приватної власності Боржнику. На виконання ухвали Вільнянського районного суду Запорізької областіпо справі №314/3453/16-ц закриті виконавчі провадження ВДВС були відновлені та на виконання рішення суду ВДВС розпочало роботу щодо звернення стягнення на єдине майно [PERSON] -житловий будинок та земельну ділянку. Коли постало питання реалізації цього майна. Відповідач 1 разом зі своїм адвокатом - Коломоєць Іриною Василівною (далі - Відповідач 2), з якою він співпрацює на підставі Договору про надання правової допомоги №26/10/2017 від 26.10.2017, на думку позивача почали вчиняти перепони у виконанні Боржником судового рішення щодо реалізації арештованого майна тавводити позивача в додаткові фінансові затрати, в результаті чого додатково порушуються права власності позивача. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 13.10.2017 по справі №314/1764/14-ц призначено по даній справі судову оціночно-будівельну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: яка ринкова вартість домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі- Об`єкт) та належить на праві приватної власності [PERSON] . Проведення експертизи доручено експертам Запорізького відділення Дніпровського науково-дослідного інституту судових експертиз (69063, м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, 13), оплата судових витрат покладена на позивача. Листом від 05.12.2017 №14/599/549 Інститут надіслав позивачу рахунок № 1265 на суму: 5942,40 грн. за проведення судової оціночно-будівельної експертизи зазначеного в ухвалі об`єкту. Оплата здійснена 11.02.2018. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 14.05.2018 по справі -№314/1764/14-ц клопотання експерта про надання доступу до об`єкту дослідження ( [ADDRESS] ) - задоволено. Зобов`язано [PERSON] надати вільний та безперешкодний доступ до домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для проведення огляду. Проведення огляду об`єкту дослідження, який знаходяться за адресою: [ADDRESS] , проводити за участі всіх сторін по справі (або їх законних представників). Зобов`язано сторін по справі узгодити з експертом дату та час проведення огляду об`єкту дослідження. Позивач вважає, що адвокат Коломоєць І.В., намагаючись зірвати проведення експертом огляду об`єкту дослідження, подала апеляційну скаргу на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької власті від 14.05.2018 по справі №314/1764/14-ц. Листом від 03.09.2018 №П-89/12-07 Інститут, у зв`язку з неможливістю проведення відповідного виїзду та здійснення огляду об`єкта оцінки, повернув позивачу частину оплати, інша частина, а саме - 2745,60 грн. залишилась в рахунок здійснених Інститутом підготовчим проведення експертизи. Відповідно до зазначеного листа Інституту причиною неможливості провести огляд об`єкту було заперечення представника [PERSON] від 24.05.2018 про дату проведення огляду та ненадання на дослідження матеріалів цивільної справи, у зв`язку з перебуванням такої в суді апеляційної інстанції. Позивач в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутності, на позові наполягає. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Лишенко С.С. також в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи міститься письмове заперечення (а.с. 186-187)у зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши письмові докази цивільної справи встановив наступні обставини. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За визначенням ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. По суті порушеного у позові питання права, позивач ставить перед судом встановлення обставин неправомірності дії [PERSON] , [PERSON] , як зловживання цивільними та процесуальними правами, що виразилися у поданні апеляційної скарги. Вирішуючи питання можливості встановлення обставин неправомірності у поданні апеляційної скарги, суд виходить з наступного. Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (ст.1 ЦПК України). Стаття 2 ЦПК України визначає завдання та основні засади цивільного судочинства, де: Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Стаття 44 ЦПК України визначає неприпустимість зловживання процесуальними правами. 1. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 2. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі. 3. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. 4. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. Аналіз вищезазначеної статті свідчить про те, що інститут процесуального законодавства - «зловживання процесуальними правами» невід`ємно пов`язаний та випливає в процесуального обов`язку учасників процесу «добросовісного користуватися процесуальними правами». Враховуючи мету інституту «зловживання процесуальними правами», а саме - забезпечення завдання цивільного судочинства (ст.2 ЦПК України) та процесуальні заходи за наслідками встановлення зловживання процесуальними правами(порядок застосування заходів процесуального примусу ст.143 ЦПК України, види заходів процесуального примусу ст. 144 ЦПК України), суд приходить до висновку, що зловживання процесуальними правами є дією процесуального характеру. Із зазначеного висновку витікає те, що такі процесуальні дії можуть бути встановлені та оцінені судом в межах одного провадження з розглядом справи по суті (забезпечення завдання цивільного судочинства). Встановлення та надання правової оцінки процесуальній дії учасника провадження в іншому провадженні (іншим складом суду, з іншим предметом та підставами позову, зплином часу), як підстави позову виходить за межі завдання цивільного судочинства (ст.2 ЦПК України, ст.3 ЦК України). В світлі зазначеного є необхідним звернути увагу на різну суть та визначений Законом порядок захисту цивільного права та інтересу (як матеріального права - ст.3 ЦК України) та цивільного процесуального права (ст.12 ЦПК України). Суд наголошує на тому, що реалізація та захист цивільного процесуального права забезпечується при розгляді справи по суті, та не може бути предметом позову в іншому провадженні. Одночасно, суд також приходить до висновку, що процесуальна дія, як захід забезпечення виконання завдання цивільного судочинства, з порядком застосування заходів процесуального примусу (ст.143 ЦПК України) та видами заходів процесуального примусу (ст. 144 ЦПК України) не може бути складовим елементом деліктного правопорушення, оскільки мають різні охоронювані об`єкти (об`єкти посягання) та підстави, види відповідальності та порядок застосування відповідальності. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Безумовно неможливо не погодитися з тим, що невиконання стороною своїх процесуальних обов`язків може призвести до певних витрат іншої сторони провадження, однак, суд звертає увагу, що законодавець запровадив в цивільному процесуальному законодавстві інститут судових витрат (Глава 8. ЦПК України. Судові витрати), який не ототожнюється зі шкодою в деліктному правопорушенні та встановлюється і застосовується іншим (ніж відшкодування шкоди) процесуальним порядком. В світлі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відмову в його задоволенні. Відносно клопотання представника відповідача про відшкодування судових витрат на правничу допомогу (т.1 а.с.199) суд виходить з наступного. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Дослідивши матеріали подані в обґрунтування розміру судових витрат на правничу допомогу (Т.1 а.с. 199-202) де представник відповідача визначає базовою розрахунковою одиницею обчислення гонорару погодинною оплатою, яка в свою чергу не узгоджена (Надання консультації з приводу порядку виконання рішень суду… - 1 година = 200,00 грн.; Підготовка заперечень до Вільнянського районного суду… - 3 години = 3000,00 грн.) суд приходить до висновку про неузгодженість розрахунку витрат на правничу допомогу Договору №10.04/2019 про надання правової допомоги від 10.04.2019 (Т.1 а.с.77-80) (п.4.2 - Гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені Сторонами та зазначені в Додатку 1…), де Додаток 1 містить розрахункову одиницю за послугу (Послуга - ціна за послугу) та нечітко визначає розмір витрат (200-300, від 1000, тощо…). За зазначених обставин суд приходить до висновку про не доведення представником відповідача розміру та обґрунтованості витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим клопотання про відшкодування судових витрат на правничу допомогу суд залишає без задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У світлі наведених вище міркувань суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відмову в його задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed