Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, в обгрунтування якого зазначила, що вона має на утриманні неповнолітню дитину [PERSON] , 2003 року. У жовтні 2017 року позивач, у зв`язку із необхідністю виїзду за кордон для заробітку, домовилася з відповідачами, які проживають з нею у одному будинку та є її сусідами, про догляд ними її дитини, на час її відсутності у країні, та, з метою забезпечення несення витрат відповідачами по догляду за дитиною, позивач передала їм дві кредитні банківські картки. Після повернення до країни 06.01.2018 року, позивач виявила, що по залишеним нею кредитним картам утворилася значна заборгованість загальною сумою 8\~623,08 гривень, які, на думку позивача, відповідачі витратили на власні потреби, та відмовляються повертати, що спричинило їй матеріальну шкоду у зазначеному розмірі. На підставі ст. 625 ЦК України, позивачем на вказану суму нараховано пеню у розмірі 6\~890,25 гривень, 3 % річних у розмірі 691,95 гривень та інфляційні витрати у розмірі 1\~305,52 гривні. Посилаючись на такі обставини, позивач просила суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку грошові кошти загальним розміром 17\~510,80 гривень. Крім того, зазначаючи, що протиправними діями відповідачів їй було завдано моральну шкоду, яка виразилася у погіршенні стану її здоров`я, перебуванні у постійному стресі, позивач просить стягнути зазначену шкоду, яку вона оцінює у 10\~000 гривень, солідарно з відповідачів. Ухвалою суду від 10.09.2020 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позову, визначених в ухвалі. 05.10.2020 року на виконання ухвали суду від 10.09.2020 року позивачем подано відповідне клопотання про усунення недоліків позову, шляхом долучення квитанції про оплату судового збору у розмірі 2\~942,80 гривень, та оновлену позовну заяву з додатками. Ухвалою суду від 03.11.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 01.03.2021 року позивачем подано уточнений позов, за змістом якого позивачем уточнено позовну вимогу про стягнення матеріальної шкоди, викладено оновлений розрахунок заявлених до стягнення сум, які складаються з наступного: 6\~536,92 гривень заборгованість, 4\~682,96 гривень пеня, 420,01 гривень 3 % річних, 877,78 гривень інфляційні витрати, що разом становить суму грошових котів у розмірі 12\~517,67 гривень. Вказану суму позивач просить стягнути з відповідачів. Ухвалою суду від 12.02.2021 року за клопотанням представника позивача викликано у судове засідання для допиту у якості свідків наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Заяв по суті справи сторонами не було подано. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні, обґрунтовуючи їх тим, що відповідачі неправомірно використали кошти позивача на власні потреби, які вона залишила на утримання дитини, що завдало позивачу матеріальну шкоду та моральні страждання. Представник відповідача [PERSON] адвокат Хілько А.С. суду подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність відповідача, відповідно до якої проти позову заперечує, вважає його необгрунтованим. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявку суду не повідомив, письмових заяв від його імені суду не було подано. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , має доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.11.2003 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 610 (а.с. 20). Довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Прикордонної служби України від 29.08.2018 року підтверджено факт перетинання позивачем [PERSON] кордону України у період з 01.01.2017 року по 01.02.2018 року (а.с. 55). Зокрема, з наданої суду довідки встановлено факт перетину кордону України позивачем [PERSON] 09.08.2017 року виїзд; 26.09.2017 року в`їзд; 12.10.2017 року виїзд; 06.01.2018 року в`їзд. Відповідно до ч. 1 ст. 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Частиною 5 ст. 150 СК України передбачено, що передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 2 ст. 151 СК України, батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. З положень СК України вбачається, що до участі у вихованні дитини, відповідно до норм законодавства, можуть бути залучено широке коло осіб, зокрема, у метою додаткової участі у вихованні дитини, зі збереженням пріоритетного права батьків на особисте виховання дитини. СК України передбачає також не лише можливість залучення невичерпного кола осіб до виховання дитини, а й можливість передачі дитини на виховання фізичним та юридичним особам, за умови, що це не порушує права самої дитини та норм чинного законодавства. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на домовленість з відповідачами про те, що на час її перебування за кордоном, її неповнолітня донька [PERSON] перебувала під наглядом її сусідів відповідачів у справі [PERSON] , [PERSON] . Проте, матеріали справи не містять будь-яких даних про те, на яких умовах між сторонами було досягнуто домовленості про догляд за дитиною, та, у яких межах відповідачі взяли на себе обов`язок нести витрати по утриманню дитини на час догляду за нею. В обгрунтування таких домовленостей, позивач посилається на те, що нею було передано у користування відповідачів кредитні картки А-Банку за номером [NUMBER] та ПриватБанку за номером [NUMBER] , за якими відповідачі користувалися кошами на власні потереби. При цьому, позовні вимоги грунтуються лише на доводах позивача, а матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували, вищезазначені обставини. Так, з досліджених судом доказів, наданих позивачем в обгрунтування позовних вимог, встановлено наступне. З виписки по рахунку № [NUMBER] , відкритому у ПАТ „А-Банк на ім`я позивача [PERSON] , встановлено, що 18.11.2017 року за карткою було проведено операцію „покупка товара у сумі 332,92 гривень та 19.11.2017 року - „выдача наличных денег у сумі 400 гривень, які повернуто на картку 19.12.2017 року шляхом внесення коштів за операцією „пополнение наличными в терминале самообслуживания у сумі 800 гривень (а.с. 60). Крім того, з дослідженої судом виписки по рахунку № [NUMBER] , відкритому у АТ КБ „ПриватБанк ім`я позивача [PERSON] (а.с. 52-53), встановлено проведення операцій „зняття готівки в банкоматі 12.10.2017 року у сумі 3\~000 гривень і 2 000 гривень, та 13.10.2017 року у сумі 1\~500 гривень, які повернуто на картку шляхом поповнення готівкою в терміналі самообслуговування 13.10.2017 року у сумі 4\~900 гривень. Разом з тим, з виписки по рахунку № [NUMBER] встановлено проведення операцій „зняття готівки в банкоматі 15.10.2017 року на суму 1\~500 гривень, 16.10.2017 року на суму 1 500 гривень, 19.10.2017 на суму 3\~000 гривень, що разом становить 7\~000 гривень. Проте, надана суду виписка не підтверджує, що зазначена сума грошових коштів не була внесена картку, оскільки період здійснених за карткою операцій обмежений періодом 01.12.2017 року, тоді як позивач звернулася до суду 08.09.2020 року з позовом, у якому наполягала на наявності заборгованості по кредитній картці у розмірі 6\~536,92 гривень станом на 06.01.2018 року. Крім того, наданими суду доказами не підтверджено, що заявлена до стягнення сума грошових коштів, використана саме відповідачами, на їх власні потреби, з виписки по банківському рахунку, на який позивач посилається як на доказ, не встановлено даних про те, які саме товари відповідачами було придбано на зазначені кошти, вбачається тільки їх зняття з картки у вигляді готівки, та не встановлено відомостей про особу, яка здійснювала зняття коштів у зазначеному розмірі. Позивачем в ході розгляду справи не наведено обґрунтованих даних про те, у якому розмірі між сторонами було обумовлено зняття грошових коштів по кредитним карткам, наданим добровільно позивачем у користування відповідачів, строки їх повернення на рахунок, та осіб, які мали вносити використані кошти на зазначені картки. Позивач, з урахуванням встановлених судом обставин, суду надала пояснення та наполягала на тому, що відповідачі не використовували кошти з кредитних карток, наданих нею у їх користування, на утримання її доньки, а витрачали на власні потреби, а тому, враховуючи, що за кредитними картками утворилася заборгованість, вважає, що спільними діями відповідачів їй заподіяна шкода, і відповідачі несуть обов`язок по поверненню коштів, та відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, п равочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Так, позивачем не надано суду доказів про укладення між сторонами будь-якого договору щодо користування грошовими коштами, які належать позивачу, з урахуванням яких, можливо було б дійти висновку, про яку суму грошових коштів, переданих у користування відповідачів, йдеться за його умовами, а також строк їх повернення. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач наполягала на тому, що відповідачами завдано їй матеріальну шкоду, яка, за змістом уточненого позову, становить 6\~536,92 гривень, та полягає у використанні відповідачами належних їй грошових коштів, які на час звернення до суду їй не повернуто, внаслідок чого за кредитними картками, відкритими на її ім`я, утворилася заборгованість, що зумовило порушення її прав. Отже, матеріали справи не містять обґрунтованих даних, які б свідчили про укладення між сторонами будь-якої угоди. У судовому засіданні за клопотанням позивача у якості свідка допитано [PERSON] , [INFO] , який, будучи попередженим судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і за відмову від давання показань, передбачену ст. ст. 384, 385 КК України, показав, що він є рідним сином позивачки. Зазначив, що його мати декілька років тому виїжджала за кордон. На цей час залишала кредитні картки своїм сусідам для того, щоб вони витрачали кошти на утримання його сестри, однак, вони використовували їх на себе, купували за її кошти собі техніку та меблі. Про це його мати дізналася після повернення в Україну. З сестрою за відсутності матері він бачився 2 рази на тиждень, але вона йому не повідомляла про те, що відповідачі не витрачають на неї кошти. Про те, що мати залишила картки сусідам, він дізнався від неї після її повернення. Покази зазначеного свідка, на переконання суду, не підтверджують факту спричинення позивачу матеріальної шкоди у заявленому розмірі. Покази свідка викладені зі слів позивача його матері, що він підтвердив суду під час допиту. Свідком не було наведено обставин домовленості між сторонами про умови використання грошових коштів, про які йому було б відомо безпосередньо. На допиті свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , викликаних у судове засідання на підставі ухвали суду від 12.02.2021 року за клопотанням представника позивача, позивач у судовому засіданні не наполягала та вважала за можливе закінчити судовий розгляд. Так, судом в ході розгляду справи не було встановлено об`єктивних даних, а позивачем не надано належних і достовірних доказів про спричинення відповідачами матеріальної шкоди у заявленому розмірі позивачу, шляхом використання грошових коштів з кредитних карток позивача, наданих нею у їх розпорядження добровільно без визначення порядку їх використання та обсягу, у зв`язку з чим, суд вважає необгрунтованими позовні вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 6\~536,92 гривень з відповідачів. Враховуючи, що в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про допущення відповідачами порушення умов договору позики, дані про укладення якого відсутні, суд приходить до висновку, що застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, є неможливим у правовідносинах між сторонами у даній справі. У зв`язку з цим, позовні вимоги про стягнення 3 % річних у розмірі 420,01 гривень та інфляційних витрат у розмірі 877,78 гривень є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Разом з\~тим,\~позивачем не\~обгрунтовано підстав\~про стягнення\~пені у\~розмірі 4\~682,96\~гривень,\~в порядку,\~визначеному ст.\~550\~ЦК України,\~враховуючи,\~що ст.\~549\~ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині суд вважає за необхідне відмовити. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до \~ст. 23 ЦК України, особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна\~шкода полягає: у\~фізичному болю\~та стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди позивачем обгрунтовані наступним. Позивач зазначає, що внаслідок спричинення їй матеріальної шкоди діями відповідачів, які полягали у використанні ними на власні потреби грошових коштів позивача, переданих їм на утримання її дитини, їй було завдано моральну шкоду, яка виразилася у погіршенні стану її здоров`я, перебуванні у постійному стресі, що зумовило її звернення за медичною допомогою, на підтвердження чого позивач надала відповідні медичні документи. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, і якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В той же час, як зазначено у вказаній постанові, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Зі змісту наведених норм випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є її заподіяння неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особою за наявністю її вини, та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 у справі № 9901/377/18. Крім того, суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Проте, позивачем не надано достовірних доказів заподіяння їй моральної шкоди, а також розрахунку, з якого вона виходила, визначаючи розмір такої шкоди. Тобто, в обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про заподіяння позивачу моральної шкоди саме діями відповідачів. Крім того, враховуючи встановлені судом в ході розгляду справи обставини, та непідтвердження спричинення позивачу діями відповідачів матеріальної шкоди у заявленому розмірі належними доказами, суд приходить до висновку, про відсутність належних доказів та недоведеність причинного зв`язку дій відповідачів з погіршенням стану здоров`я позивача. Надані суду медичні документи таких обставин не засвідчують. Посилання позивача лише на положення Закону, який забезпечує право на відшкодування моральної шкоди, а також на рішення Європейського суду з прав людини „Савула проти України № 12868/05 від 10.12.2009 р., „Войтенко проти України, № 18966/02 від 29.06.2004 р., у яких суд дійшов висновку, що достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні), суд вважає недоречним, за відсутності доказів такого порушення прав позивача, що стало підставою для висновку про недоведеність спричинення відповідачами матеріальної шкоди позивачу. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є необгрунтованими та не підтвердженими належними доказами, а тому не підлягають задоволенню. Поряд з викладеним, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах „Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), „Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та „Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі „Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed