Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що перебуває з відповідачкою у шлюбі, який зареєстрований 24.06.2005 року відділом державної реєстрації цивільних актів цивільного стану Покровського районного управління у Дніпропетровській області. Від цього шлюбу мають дві неповнолітні дитини: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Причиною розпаду сім`ї вважає те, що вони з відповідачем не зійшлися характерами, мають різні погляди на життя, внаслідок чого в їх стосунках виникла неприязнь, як з часом перетворилася на психологічну несумісність. Шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою припинені з 01 травня 2019 року, спільне господарство не ведеться, позивач вважає, що сім`я розпалася та відновлена бути не може. Спору про майно не має. В судове засідання сторони не з`явились, суду надали письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач [PERSON] у заяві просить позов задовольнити, зазначає, що шлюбні відносини припинені з весни 2019 року, на даний час він має цивільну дружину, яка перебуває на 4 місяці вагітності. Також зазначає, що з дітьми постійно спілкується та фінансово їм допомагає. Відповідачка [PERSON] в заяві від 10.12.2019 року просила надати час для примирення, мотивуючи її тим, що вони прожили з чоловіком 15 років, виховували 4 дітей, у тому числі, двох спільних, які потребують батьківської турботи. Відповідачка [PERSON] подала також заяву 14.01.2020 року, просила розглядати справу без її участі, просила надати час для врегулювання фінансових та матеріальних вимог щодо дітей, позов заперечила і просить надати час відповідачу, щоб він розібрався у своїх почуттях до дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини у справі та відповідні їм праводносини. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24 червня 2005 року, про що в книзі реєстрації шлюбів відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Покровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області зроблений актовий запис №35; прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а. с. 8, копія свідоцтва про шлюб). [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] (копія свідоцтва про народження серія [NUMBER] , а. с. 6). [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] (копія свідоцтва про народження серія [NUMBER] , а. с. 7). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Покровської селищної ради від 05.11.2019 року, сторони та їх діти зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9). Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ст. 56 Сімейного кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч. 4 ст. 56 СК України). Оскільки позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, суд дійшов висновку, що відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Суд відхиляє аргументацію відповідачки щодо того, що їй потрібен час для владнання матеріальних та фінансових питань з позивачем, оскільки розірвання шлюбу не впливає на правовий статус майна подружжя, набутого під час шлюбу, жодним чином не перешкоджає поділу такого майна, стягненню аліментів з батька дітей, незалежно від того, чи перебувають батьки в шлюбі чи ні. Суд також відхиляє посилання відповідачки на те, що матеріали справи не містять довідки про вагітність цивільної дружини відповідача, оскільки ця особа не заявлена як учасник справи, позивач має право надавати ті докази, які вважає за потрібне, а суд вирішує справу на підставі поданих доказів, аналізуючи їх в сукупності та взаємозв`язку. Суд наголошує, шо перебування в шлюбу породжує права та обов`язку майнового і немайнового характеру саме між подружжям, а не між дітьми цього подружжя і подружжям, тоді як відповідачка у своїх заявах не викладає жодних фактичних обставин щодо того, чи наявні станом на день розгляду справи подружні відносини між сторонами, чи ведеться сумісне господарство, тобто, жодним чином не спростовує позицію позивача, що спільне господарство не ведеться і сім`я розпалася. Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд встановив, що подружжя припинило шлюбні стосунки, не веде спільного господарства, сім`я фактично розпалася, поновлення сімейних стосунків не вбачається можливим. Надання часу на примирення подружжя є правом, а не обов`язком суду, таку дію суд може застосувати, якщо з матеріалів справи вбачаються підстави для його застосування та можливий позитивний результат, тоді як в цьому випадку суд не вбачає підстав для надання часу для примирення, виходячи з категоричного небажання позивача зберегти шлюб з відповідачкою. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд дійшов висновку, що примушування позивача на подальше перебування у шлюбі є неприпустими і таким, що буде порушувати його права та інтереси, а також інтереси дітей подружжя, які вимушені будуть перебувати у стані психологічного дискомфорту, спостерігаючи за відносинами батьків, що не ґрунтуються на повазі та любові. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved