Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав у відношенні його малолітнього сина - [PERSON], який народився [INFO] коли сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах між собою. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що вона з сином з травня 2014 року не проживає однією сім'єю зі [PERSON] в зв'язку з його співпрацею з незаконними збройними формуваннями, що діють у місті Горлівка Донецької області. Позивач зазначає, що з цього часу відповідач не цікавиться сином, не виявляє бажання спілкуватися з ним, не надає жодної матеріальної допомоги на його утримання та не приймає участі у його вихованні. Позивач вважає, що вказані нею обставини свідчать про свідоме нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов'язками та його ухилення від їх виконання. Враховуючи викладене, а також наявність на розгляді в суді кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.258-3 КК України, та на підставі ст.ст. 164, 165 СК України [PERSON] просить суд заявлені нею позовні вимоги задовольнити шляхом позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його малолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON], що діє на підставі ордеру серії ДН № 017344 від 21 травня 2018 року, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, надали суду заяви, в яких позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, а справу розглянути у їх відсутність. Відповідач [PERSON], будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, також в судове засідання не з'явився; третьою особою до суду було надано заяву, в якій справу просили розглядати у відсутність їх представника. Крім того, Органом опіки та піклування Слов'янської міської ради цією заявою суд було повідомлено про неможливість надання ним висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні його малолітнього сина - [PERSON], оскільки згідно з вимогами Постанови Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» № 866 від 24 вересня 2008 року, задля вирішення питання про доцільність або недоцільність позбавлення особи батьківських прав, працівник служби у справах дітей повинен за місцем проживання дитини провести бесіду з батьками, відвідати їх, та скласти відповідний акт, натомість населеним пунктом, де проживає позивача з дитиною, є місто Горлівка Донецької області, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до приписів ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років. Так, із свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 26 квітня 2017 року, слідує, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. В той же час, дане свідоцтво спростовує доводи позивача, викладені у позовній заяві, щодо ухилення відповідача від виконання його батьківських обов'язків стосовно [PERSON] з травня 2014 року, оскільки останній народився у березні 2017 року, натомість обов'язок виховувати дитину у батьків виникає саме з часу її народження, а не за декілька років до цієї дати. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Частиною першою статті 164 СК України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких особа може бути позбавлена батьківських прав щодо своєї дитини. Зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктом 16 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. Так, при перевірці факту ухилення [PERSON] від виконання його обов'язків по вихованню [PERSON], суд виходить з роз'яснень, викладених у вищезазначеному пункті Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року, де зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Тобто для того, щоб розцінювати поведінку батьків як ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, необхідна наявність не тільки відповідних факторів окремо та в їх сукупності, а й наявність винної поведінки особи, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Натомість позивачем в порушення вимог ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано жодного доказу не лише на підтвердження того, що відповідач своїми батьківськими обов'язками нехтує свідомо, а й взагалі на підтвердження невиконання відповідачем своїх обов'язків з виховання [PERSON] Так, довідка щодо складу сім'ї, долучена [PERSON] до своєї позовної заяви, з якої слідує, що її спільна з відповідачем дитина - [PERSON] проживає разом з нею, по-перше, не доводить факт ухилення [PERSON] від виконання ним його батьківських обов'язків щодо [PERSON], оскільки відповідно до приписів ч. 2 ст. 141 СК України проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, а по-друге, взагалі не несе правових наслідків на території України, оскільки вона видана органами, що діють на території міста Горлівка Донецької області, яку Додатком № 1 до Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» №1085-р від 07 листопада 2014 року, визначено населеним пунктом, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Що стосується копії акту встановлення осіб, що проживають у квартирі № 12 будинку № 46, розташованого на проспекті Перемоги у місті Горлівка Донецької області, то в розумінні ч. 1 ст. 78 ЦПК України він є недопустимим доказом, оскільки не містить жодних необхідних реквізитів, визначених законодавством. Крім того, пояснення, викладені у ньому, не можна вважати показаннями свідків, оскільки такі свідчення, приймаючи до уваги приписи ст.ст. 69, 90, 230 ЦПК України, вважаються доказами виключно у разі, якщо вони були надані саме у судовому засіданні та лише свідками, попередженими під розписку головуючим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведеними до присяги. За таких обставин суд вважає недоведеним факт ухилення відповідача від виконання ним обов'язків з виховання його сина [PERSON] Щодо роздруківки Інтернет-сторінки веб-сайту «Миротворець», а також листа Слов'янського міськрайонного суду Донецької області № 243/8929/15-к/36213/2018 від 03 серпня 2018 року, долучених стороною позивача до матеріалів справи, з яких вбачається, що в провадженні Слов'янського міськрайонного суду Донецької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням відповідача по справі [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, то суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України вважає їх неналежними доказами у справі про позбавлення останнього батьківських прав, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування, адже по-перше, на час розгляду даної цивільної справи рішення у кримінальному провадженні судом не прийнято, тобто причетність відповідача до вчинення даного кримінального правопорушення не встановлена, а по-друге, частиною першою статті 164 СК України підставою позбавлення батьківських прав визначено не саму по собі судимість особи за вчинення умисного кримінального правопорушення, а виключно судимість за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Отже факт засудження відповідача за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини в судовому засіданні також не знайшов свого підтвердження. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його дитини - [PERSON], а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed