Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON], після смерті якого вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом. При житті чоловік позивачки на підставі рішення Жовтневої районної ради народних депутатів ХУІІІ сесії ХХІ скликання від 08.06.1993 р., отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно цього ж рішення, [PERSON] отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] Однак рішенням Жовтневої районної ради народних депутатів ІІ сесії ХХІІ скликання від 16.09.1994 р. було здійснено обмін раніше отриманої [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] на земельну ділянку по [ADDRESS]. При цьому державні акти на земельні ділянки, які були отримані [PERSON] та [PERSON], на той час скасовані не були. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.06.2011 р. був визнаний недійсним виданий [PERSON] державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01.07.2010 р. був визнаний недійсним виданий [PERSON] державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивачка зазначила, що після прийняття Жовтневою районною радою народних депутатів рішення про обмін земельних ділянок від 16.09.1994 р., її чоловік не встиг завершити приватизацію наданої йому земельної ділянки по [ADDRESS], у зв'язку зі смертю, тому вона звернулась до Третьої державної нотаріальної контори для оформлення права на спадщину на цю земельну ділянку. Однак державний нотаріус відмовила у цьому посилаючись на відсутність правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку. Посилаючись на викладене та з урахуванням уточнень до позову, позивачка просила суд: ●визнати за нею право на завершення приватизації земельної ділянки по [ADDRESS], яка була надана [PERSON] на підставі рішення Жовтневої районної ради народних депутатів ІІ сесії ХХІІ скликання від 16.09.1994 р., в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка - [PERSON], який помер [INFO], з оформленням за нею права власності на цю земельну ділянку та отриманням документу, що посвідчує її право власності на землю. У судовому засіданні позивачка та її представники підтримали позовні вимоги з вищевикладених підстав та просили задовольнити позов. Представник відповідача - Миколаївської міськради позовні вимоги не визнав через їх необґрунтованість. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Управління Держгеокадастру у Миколаївському районі заперечував проти позову через його безпідставність. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, та дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню через наступне. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Жовтневої районної ради народних депутатів ХУІІІ сесії ХХІ скликання від 08.06.1993 р. [PERSON] для індивідуального житлового будівництва була надана земельна ділянка, площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно цього ж рішення, [PERSON] була виділена земельна ділянка, площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], для індивідуального житлового будівництва. В подальшому, рішенням Жовтневої районної ради народних депутатів ІІ сесії ХХІІ скликання від 16.09.1994 р. (пункт 6) було здійснено обмін земельних ділянок зі зміною їх адрес, і зокрема, [PERSON] було замінено земельну ділянку по [ADDRESS] на земельну ділянку по [ADDRESS], а [PERSON] було замінено земельну ділянку по [ADDRESS] на земельну ділянку по [ADDRESS]. Однак, не зважаючи на таке рішення, 26.09.1994 року [PERSON] отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1782. А [PERSON] отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1783. [INFO] [PERSON] помер, і після його смерті позивачка як спадкоємець першої черги за законом, отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.10.1998 р., яке було видано державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори. Із копії зазначеного свідоцтва вбачається, що позивачка - [PERSON] отримала у власність 13 шт. акцій на суму 130 грн., та 9 простих іменних акцій номінальною вартістю 40 грн. кожна, виданих ЗАТ «Залізобетон». Дане підтверджується матеріалами спадкової справи № 444/1998, заведеної Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою до майна померлого [PERSON] Інших спадкоємців за законом чи за заповітом, які б прийняли в установленому законом порядку спадщину після смерті [PERSON], судовим розглядом не встановлено. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.06.2011 р. був визнаний недійсним виданий [PERSON] державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01.07.2010 р. був визнаний недійсним виданий [PERSON] державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Із наявної у матеріалах справи копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.01.2016 р., виданої державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Желєзняковою О.В., вбачається, що нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку по [ADDRESS] через відсутність документів, які посвідчують право власності спадкодавця на це нерухоме майно. Відповідно до ст. 17 ЗК України 1990 р., який був чинним на час існування правовідносин, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу. Стаття 23 ЗК України 1990 року визначає, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими. районними Радами народних депутатів. Аналізуючи вищевказане та зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивачки, оскільки судовим розглядом встановлено, що її чоловік - [PERSON] фактично використав своє право на приватизацію землі, завершив приватизацію та отримав державний акт на земельну ділянку по [ADDRESS], і з часу його отримання (1994 рік) і до часу своєї смерті (1998 рік) не оспорював цього державного акту, а також не здійснив жодних дій, направлених на приватизацію земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS]. Також судовим розглядом встановлено, що [PERSON] при житті не оспорював державного акту, виданого [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS]. До того ж, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що покійний [PERSON] взагалі був обізнаний про наявність рішення Жовтневої районної ради народних депутатів ІІ сесії ХХІІ скликання від 16.09.1994 р. про обмін земельних ділянок, і бажав отримати саме спірну земельну ділянку. За таких обставин суд вважає, що само по собі рішення Жовтневої районної ради народних депутатів ІІ сесії ХХІІ скликання від 16.09.1994 р. щодо обміну земельних ділянок, не може вважатись беззаперечним свідченням того, що [PERSON] розпочав процедуру приватизації спірної земельної ділянки. Суд також вважає неможливим застосування до спірних правовідносин ст. 1218 ЦК України, на яку посилається позивачка в обгрунтування своїх позовних вимог, оскільки [PERSON] помер у 1998 році, коли діяв ЦК УРСР 1963 року, і позивачка прийняла в установленому законом порядку спадщину, яка залишилась після його смерті. Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2004 року, його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд не відшкодовує позивачці понесені нею судові витрати через те, що у задоволенні її позову було відмовлено у повному обсязі.

Outcome: dismissed