Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою в якій, з усіма уточненнями, просить надати дозвіл на багаторазовий тимчасовий виїзд за межі України [PERSON], [INFO], до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а саме до країн Європи та/або Європейського союзу, Шенгенської зони, в тому числі, але не виключно до: Республіки Болгарія, Республіки Румунія, Республіки Австрія, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Грецької Республіки, Королівства Іспанії, Італійської Республіки, Республіки Кіпр, Федеративної Республіки Німеччини, Португальської Республіки, Республіки Польща, Республіки Словаччина, Республіки Угорщина, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Чеської Республіки, Литовської Республіки, Республіки Молдова, Латвійської Республіки, Турецької Республіки, Республіки Хорватія, Чорногорії, Арабської Республіки Єгипет, Грузії, Тунісу, Об'єднаних Арабських Еміратів, Королівства Таїланд, Республіки Шрі-Ланка, Республіки Індія на термін до досягнення дитиною 16 років без згоди і супроводу батька [PERSON]. Вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано в 2015 році за рішенням суду. У шлюбі в подружжя народилася донька - [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем. Відповідач дитину не відвідує, не проводить з нею час, не займається її вихованням, байдуже ставиться до її життя, здоров'я та розвитку. Присуджені судом аліменти не сплачує. Згоди на виготовлення проїзних документів та виїзду за кордон для відпочинку та оздоровлення не надає, відмову не мотивує. Як вказує позивач, вона піклується про здоров'я своєї дитини, її фізичний, духовний розвиток, бажає та має можливість поїхати з донькою на відпочинок. Також зазначила, що у Португалії проживають її батьки, тому донька зможе провідати своїх дідуся і бабусю. У судове засідання позивач не з'явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Причини неявки не повідомлено, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена. На підставі ст. 280, ч. 2 ст. 247ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.02.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 14.02.2012 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Кам'яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 14 - розірвано. Малолітню дитину [PERSON], [INFO], залишено на вихованні у [PERSON]. Стягнено з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 29.10.2014 і досягнення дитиною повноліття. З Свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданого 09.07.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області випливає, що [PERSON] народилася [INFO] року, про що складено відповідний актовий запис № 1356. Батьком значиться - [PERSON], матір'ю - [PERSON]. Судом також встановлено, що [PERSON] ([PERSON]), [INFO], уродженка м. Ужгород, громадянка України, має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серія [NUMBER], виданий органом 2101 від 07.08.2017 року. Паспорт дійсний до 07.08.2021 року. Як випливає з розрахунку заборгованості по аліментах, виданого Ужгородським міським відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області за вих. № 11-643/17 від 19.06.2017, заборгованість по виконавчому листі № 308/13698/14 від 17.02.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 29.10.2014 і досягнення дитиною повноліття, - станом на 01.06.2016 року складає 31 037,00 грн. Виходячи з наведеного випливає, що відповідач батьківський обов'язок щодо утримання дитини не виконує. Водночас, як випливає з позовної заяви, відповідач вихованням доньки [PERSON], [INFO], не цікавиться, участі у її житті не бере. Дозволу на виїзд дитини за кордон разом з матір'ю в добровільному порядку не надає. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до підпункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року та ратифікованою 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З огляду на наведене, суд вважає, що прагнення позивача забезпечити своїй доньці моральний та духовний розвиток, зокрема шляхом перебування в інших країнах, відповідає вищевказаним засадам прав та інтересів дитини, сприятиме всебічному та гармонійному розвитку, розширенню кругозору. При цьому права відповідача не будуть порушуватися. Позивач та її дитина є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, позивач офіційно працює, дитина знаходиться на її утриманні, доступ батька до дитини не обмежений. Водночас, через відсутність можливості отримати відповідну згоду від відповідача позивач позбавлена можливості здійснювати тимчасовий виїзд з дитиною за кордон для здійснення відпочинку та оздоровлення доньки. Окрім того, судом встановлено, що сторони на даний час не спілкуються, відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон, при цьому суд приймає до уваги, що можливість отримання згоди, в поза судовому порядку, на виїзд дитини за межі України без згоди батька на даний час малоймовірна, у судовому засіданні не надано жодного доказу, що виїзд за кордон дитини пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або це перебування за межами України має іншу мету, ніж відпочинок та оздоровлення, а тому суд вважає, що внаслідок ухвалення рішення право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини жодним чином не порушується і не обмежується. Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог. Не здобуто таких доказів під час розгляду справи. Спору щодо місця проживання дитини судом не встановлено. З огляду на встановлені судом обставини, суд з урахуванням вищенаведеного, приходить до висновку про часткове задоволення позову та надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини [PERSON] ([PERSON]), [INFO], без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] до наступних країн: Республіки Болгарія, Республіки Румунія, Республіки Австрія, Грецької Республіки, Королівства Іспанії, Італійської Республіки, Республіки Кіпр, Федеративної Республіки Німеччини, Португальської Республіки, Республіки Польща, Республіки Словаччина, Республіки Угорщина, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Чеської Республіки, Литовської Республіки, Республіки Молдова, Латвійської Республіки, Турецької Республіки, Республіки Хорватія, Чорногорії, Арабської Республіки Єгипет, Грузії, Тунісу, Об'єднаних Арабських Еміратів, Королівства Таїланд, Республіки Шрі-Ланка, Республіки Індія у період з 21.12.2017 року по 07.08.2021 року з метою відпочинку та оздоровлення у супроводі матері [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду. На підставі ст.ст. 7, 141, 150, 155 Сімейного кодексу України, ст. ст. 313 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial