Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до суду, посилаючись на те, що 16.05.2008 року між [PERSON], та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений Кредитний договір №490068041, за яким банк надав позивачу кредит у сумі 57620,00 грн. для придбання транспортного засобу. Згідно графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною договору, позивач повинна була 16-го числа кожного місяця сплачувати рівними частинами у сумі 1230,24 грн. Дата остаточного погашення кредиту - 16.05.2014 року. Шість років позивач виконувала взяте на себе зобов'язання: щомісячно раніше зазначеної дати сплачувала 1231,00 грн., про що стверджують надані копії квитанцій за 2008-2014 роки. Проте, банком нараховано заборгованість за позивачем. 16.05.2014 року [PERSON] здійснила останній платіж за кредитом. Зателефонувавши до Альфа-Банку для отримання довідки про погашення даного кредиту, їй, як зазначає позивач, було відмовлено у видачі такої довідки в зв'язку із заборгованістю. Вважає дії банку неправомірними і такими, що порушують її права, тому була вимушена звернутися до суду з позовною заявою. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просила суд: визнати зобов'язання [PERSON] за кредитним договором №490068041 від 16.05.2008 року виконаним в повному обсязі. Визнати неправомірними дії ПАТ «Альфа-Банку» щодо ненадання позивачу довідки про повне погашення кредиту за кредитним договором №490068041 від 16.05.2008 року. Зобов'язати ПАТ «Альфа-Банк» в особі Голови Правління В.В. Михайльо видати [PERSON] довідку про одержання в повному обсязі виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором №490068041 від 16.05.2008 року. Визнати кредитний договір №490068041 від 16.05.2008 року таким, що припинив свою дію. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила суд задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання з»явився. Проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Просив суд відмовити. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, з таких підстав. Судом встановлено, що 16.05.2008 року між [PERSON], та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений Кредитний договір №490068041, за яким банк надав позивачу кредит у сумі 57620,00 грн. для придбання транспортного засобу. Згідно графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною договору, позивач повинна була 16-го числа кожного місяця сплачувати рівними частинами у сумі 1230,24 грн. Дата остаточного погашення кредиту - 16.05.2014 року. Шість років позивач виконувала взяте на себе зобов'язання: щомісячно раніше зазначеної дати сплачувала 1231,00 грн., про що стверджують надані копії квитанцій за 2008-2014 роки. Проте, банком нараховано заборгованість за позивачем. Відповідач у листопаді 2010 року звернувся до Третейського суду з позовом до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості. Позов банку був задоволений. Рішення Третейського суду 22.07.2011 року було залишено без змін Новозаводським районним судом м. Чернігова. Рішення вищеназваних судів переглядались 30.09.2011 року Апеляційним судом Чернігівської області і були скасовані, про що стверджує надана копія Ухвали Апеляційного суду в справі №22ц-2381/11. Ухвала Апеляційного суду Чернігівської області від 30.09.2011 року набрала законної сили, оскільки Альфа-Банком в касаційному порядку не оскаржувалась. Однак, Банк ігнорує рішення Апеляційного суду і до сьогоднішнього дня продовжує нараховувати заборгованість. 16.05.2014 року [PERSON] здійснила останній платіж за кредитом. Зателефонувавши до Альфа-Банку для отримання довідки про погашення даного кредиту, їй, як зазначає позивач, було відмовлено у видачі такої довідки в зв'язку із заборгованістю. Такі обставини змусили позивача 26.06.2014 року звернутися з листом до Голови Правління ПАТ «Альфа-Банк». 05.09.2014 року [PERSON] отримала відповідь від «Альфа-Банку». [PERSON] вважає дії банку неправомірними і такими, що порушують її права, тому була вимушена звернутися до суду з позовною заявою. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Ст. 203 ЦК України передбачено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. · Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В силу ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Позичальник згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України зобов'язаний повернути позико\-давцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з наданих суду доказів, позивач належним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, вчасно, згідно погодженого графіку сплачувала кошти в рахунок кредиту. Отже, станом на 16.05.2014 року [PERSON] у повному обсязі виконала взяте на себе зобов'язання а тому кредитний договір №490068041 від 16.05.2008 р. припинив свою дію. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved