Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом і просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не піклується про її фізичний, духовний і моральний розвиток, проживає окремо, дитина проживає разом з позивачем. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.10.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та залучено до участі в справі Орган опіки та піклування Вінницької міської ради. Відповідач відзив на позов не надав, однак матеріали справи містять заяву відповідача від 25.09.2018 року, підпис якого 25.09.2018 року нотаріально засвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №568, про визнання позову та прохання розглядати справу у його відсутності. Орган опіки та піклування Вінницької міської ради надав висновок від 27.11.2018 року за №01-00-011-56513, відповідно до якого орган вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON], [INFO], з врахуванням неналежного виконання батьком протягом тривалого часу обов'язків по вихованню та утриманню сина, а також з врахуванням думки дитини. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи повідомленим про день, час та місце судового засідання. Представник Органу опіки та піклування Вінницької міської ради [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак подала заяву, відповідно до якої просить розгляд справи провести у її відсутності, підтримала висновок від 27.11.2018 року за № 01-00-011-56513 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON], [INFO]. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає що позов підлягає задоволенню. Між сторонами виникли правовідносини, які ґрунтуються на вимогах ст. ст. 19, 150, 151-154, 164 - 166, 171 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Судом встановлено, що [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.07.2009 року (а.с. 5); мати дитини - позивач [PERSON] (прізвище змінено на «[PERSON]» згідно Свідоцтва про шлюб від 14.02.2017 року серії [NUMBER]). Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької бласті від 15.07.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с.6). Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької бласті від 26.06.2014 року (інформація з ЄДРСР в мережі Інтернет по цивільній справі 127/11293/14-ц) з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі ? частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.06.2014 року і до досягнення дитиною повнолітті. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №45981380, відкритому на виконання вказаного вище рішення суду, заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01.05.2018 року становить 83263,00 грн. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], не бере участі у його вихованні та утриманні, не піклується про фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, проживає окремо, хлопчик проживає разом з матір'ю та знаходиться на її повному утриманні і вихованні. Підтвердженням свідомого нехтування відповідачем обов'язками про піклування та виховання дитини є характеристика на дитину від 28.08.2018 року за №158, видана ЗОШ І-ІІІ ступенів №3 ім. М.Коцюбинського Вінницької міської ради, в якій навчається малолітній, та відповідно до якої, вказується, що з початку навчання в закладі з 2016 року у вихованні хлопчика бере участь тільки мати. Батько [PERSON] до закладу не навідується, з вчителем не контактує, навчанням сина не цікавиться (а.с.8). З довідки ДНЗ №35 Вінницької міської ради від 06.08.2018 року №11, де навчався [PERSON] з 27.06.2012 року по 08.08.2016 року, слідує, що вихованням дитини займалась мати [PERSON], батько участі у вихованні дитини не приймав (а.с.9). Згідно довідки квартального комітету «Корея-1» від 03.10.2018 року №1256 [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS], разом з нею за даною адресою проживає син [PERSON], [INFO] (а.с.10). Згідно письмових пояснень [PERSON] та [PERSON], підписи яких посвідчені секретарем квартального комітету «Корея-1», які є сусідами позивача (проживають за адресою: [ADDRESS] відповідно), відповідач [PERSON], після розірвання шлюбу між сторонами, з дитиною [PERSON] не спілкується та не навідує, матеріальної допомоги не надає (а.с. 12,13). Як слідує з Висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.11.2018 року № 01-00-011-56513, позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON], [INFO], вважається доцільним; відповідач з 2014 року по теперішній час проживає окремо від дитини. За час окремого проживання не підтримує з ним родинних відносин, не бере участі в його вихованні, не цікавиться його життям та розвитком, ухиляється від обов'язку матеріального утримання дитини, внаслідок чого заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.05.2018 року становить 83 236,00 грн. Дитина [PERSON] погано пам'ятає свого батька, оскільки останній не зустрічався з сином, не цікавився його життям, не вітав з святами, про що хлопчик повідомив у співбесіді з працівником служби у справах дітей міської ради та на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Батько на засідання комісії не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про розгляд даного питання. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховувати дитину, готувати її до самостійного життя. Ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно положень ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (актами, листами тощо), а також показаннями свідків. Відповідно до п. 16 зазначеної постанови, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Враховуючи вищевикладене, а також визнання позову відповідачем, суд вважає, що має місце факт ухилення відповідачем [PERSON] від виконання батьківських обов'язків, який не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не піклується про її фізичний, духовний і моральний розвиток, проживає окремо від сина, виявляє байдужість до власної дитини та взагалі не спілкується з ним, тому суд приходить до висновку про доцільність позбавлення [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки це не суперечить інтересам дитини. Суд відмічає, що в даному випадку суд не застосовує ч.3 ст. 166 СК України, якою передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, оскільки уже існує рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.06.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] При цьому, суд роз'яснює, що відповідно до вимог ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Також суд зазначає, що згідно вимог ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача 704, 80 грн. судового збору. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то суд зазначає, що відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В супереч вимогам ч. 3 ст. 137 ЦПК України, ні позивач, ні її представник ( адвокат), не надали суду детального опису робіт виконаних адвокатом. В результаті цього, суд позбавлений можливості дослідити: обсяг наданих адвокатських послуг та виконаних робіт; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт та співмірність заявленої суми до стягнення. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10 , витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення ЄСПЛ від 15.01.2010 року в справі «Дубовик проти України» та рішення ЄСПЛ від 18.02. 2010 року «Гуриненко проти України» ). Оскільки, у справі не надано детального опису виконання робіт (надання послуг) адвоката, суд не здійснює їх розподіл. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved