Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання чоловіка. Позов обґрунтований тим, що 09.11.1991 року він зареєстрував шлюб з відповідачем, під час якого у 2003 році йому була встановлена ІІІ група інвалідності. У 2009 році шлюб між ним з відповідачем розірвано. З 01.06.2013 позивачу була встановлена ІІІ група інвалідності безтерміново. У подальшому відповідач змінила своє ставлення до їх дітей, вони примирилися та повторно 12 квітня 2017 року зареєструвала шлюб, який у 2021 році розірвано. За станом свого здоров`я потребує значних витрат на належне лікування, харчування, коштів на яке недостатньо, оскільки він отримує мінімальну пенсію по інвалідності. Вважає, що оскільки відповідач працездатна, працює, матеріально забезпечена, стан її здоров`я задовільний, а тому у неї є можливість сплачувати аліменти на його утримання. Просить суд стягнути з відповідача аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, безтерміново. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пояснив, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем втратив здоров`я. Його лікування потребує коштів у розмірі 5-7 тисяч гривень щомісячно, розмір його пенсії є мінімальним. Відповідач працює, а тому може надавати йому допомогу, просив суд позов задовольнити у повному розмірі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Васянович В.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував щодо їх задоволення. Пояснив, що відповідач офіційно не працевлаштована, її матеріальний стан не дозволяє сплачувати аліменти на колишнього чоловіка, який є пенсіонером та отримує пенсію у розмірі, що перевищує прожитковий мінімум на непрацездатну особу. Вважає, що оскільки у довідці МСЕК не вказано відсоток втрати працездатності позивача, тому останній може знайти собі роботу та самостійно забезпечувати себе. У задоволенні позову просив відмовити повністю. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, приходить до наступного. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 12.04.2017 уклали шлюб, актовий запис №3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.3). Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області №6971905/21 від 28.10.2021 шлюб між сторонами розірвано (а.с.49). Згідно довідки МСЕК серії 10 ААБ №339811від 11.07.2013 вбачається, що позивач є інвалідом ІІІ групи загальне захворювання з 01.06.2013 безтерміново (а.с.11). З довідки КНП «ЧОЛ» Черкаської області від 18.08.2020 вбачається, що [PERSON] знаходився на лікуванні у хірургічному відділенні з 17.08.2020 по 20.08.2020 з діагнозом діабетична флегмона лівої ступні (а.с.12,17,19). Відповідно до довідки КЗ «ЧОПТД» ЧОР від 28.09.2018 вбачається, що позивач [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в закладі з 14.02.2018по 28.09.2018 з діагнозом НЛТБ обох легень у фазі розсмоктування та ущільнення (а.с.13). З виписки із медичної картки амбулаторного хворого №2444 вбачається, що [PERSON] , 1971 р.н. у період часу з 03.08.2020 по 10.08.2020 перебував на лікуванні у терапевтичному відділенні КНП «Канівська ЦРЛ» (а.с.18). Відповідно до довідки КНП «Канівський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 23.09.2021 вбачається, що [PERSON] знаходився на диспансерному обліку. Постійно приймає амбулаторне лікування. ДЗ «Цукровий діабет типу 1 з мікро-судинними та іншими несудинними ускладненнями, трофічні виразки обох стоп, ГХ ІІ ст., ст.3, гіпертензивне серце, ризик 3, СНІІА ст, ФКП, Туберкульоз кісток та суглобів (а.с.14). З наданої позивачем довідки про доходи №6446 2241 5854 6413 від 30.11.2021 вбачається, що [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Черкаській області (Канівський відділ обслуговування громадян) і отримує пенсію по інвалідності, розмір якої складає 2200,00 грн. (а.с.48). Відповідно до ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Права на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв`язку із вчиненням ним умисного злочину, якщо це встановлено судом. Той із подружжя, хто став непрацездатним у зв`язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України. Частинами першою та другою статті 76 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, законодавець установив умови, за яких виникає право на утримання після розірвання шлюбу: 1) настання непрацездатності у дружини (чоловіка) до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу; 2) особа повинна потребувати матеріальної допомоги; 3) колишній чоловік, дружина може надавати таку допомогу. Так, у судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що позивач є непрацездатним та інвалідом ІІІ групи. Натомість, суд зазначає, що позивачем документально встановлено інвалідність ІІІ (третьої) групи з 01.06.2013, що підтверджується довідкою МСЕК, тоді як шлюб з відповідачем укладено 12.04.2017. Доказів отримання [PERSON] інвалідності перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] матеріали справи не містять. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено на 2021 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні. На підтвердження скрутного матеріального становища позивачем [PERSON] надано довідку про доходи, відповідно до якої розмір його щомісячної пенсії по інвалідності складає 2200,00 грн., що перевищує розмір встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Таким чином [PERSON] отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує його прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні частини четвертої статті 75 СК України. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах №494/1682/15-ц від 19.08.2018 та № 161/16931/16-ц від 11.10.2018. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами отримання ним інвалідності у період шлюбу з відповідачем, вартості лікування, можливості відповідача надавати допомогу, отримання пенсії у розмірі, який не забезпечує прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що підстав, які б давали позивачу право на отримання від відповідача аліментів відповідно до положень статей 75, 76 СК України не встановлено, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову дані витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed