Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про те, що [INFO] у м. Умані Черкаської області у віці 62 років в урологічному відділенні КП «Уманська міська лікарня» помер [PERSON], [INFO], який був її громадянським чоловіком і з яким вона проживала разом та вела спільне господарство з травня 2001 року. Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, зокрема на 49/100 частин жилого будинку [ADDRESS], що розташована на присадибній земельній ділянці розміром 600 кв.м. Спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця [PERSON] є його дві рідні дочки від першого шлюбу - [PERSON] та [PERSON], відповідачі за цим позовом. Шлюб з їх матір'ю спадкодавець [PERSON] розірвав ще у травня 2001 року. Юридично шлюб з громадянським чоловіком [PERSON] так і не зареєстрували, а тому відповідно до приписів ст. 1264 ЦК України, як особа, що проживала зі спадкодавцем однією сім'єю більше п'яти років до часу відкриття спадщини, вона є спадкоємцем четвертої черги. Спадкова справа № 5931486 (у нотаріуса № 243/216) після смерті [PERSON] відкрита Уманською міською державною нотаріальною конторою, куди вони разом з відповідачами звернулися із заявами про прийняття спадщини. Зазначені вище 49/100 частин житлового будинку [ADDRESS] були придбані нею разом зі спадкодавцем за спільні кошти. Проте, перехід права власності на це майно було оформлено на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 26 жовтня 2001 року, щоб уникнути права привілейованої купівлі цієї частини будинку сусідом - тобто іншим його співвласником, якому належала 51/100 його частина. Обдарованим за цим договором виступав її громадянський чоловік [PERSON], хоча купували вони його як подружжя, за спільні кошти, що підтверджується розпискою, у якій зазначено, що кошти за будинок були отримані від неї. Внаслідок наведеного, вважає, що має право на половину їх спільної з [PERSON] частини будинку [ADDRESS]. Крім зазначеного, її громадянський чоловік [PERSON] 23 березня 2006 року одержав тяжку травму, поєднану з переломом хребта, через що довго лікувався та в серпні 2006 року отримав інвалідність ІІ групи з приводу травми хребта - компресійного перелому С5-С6 хребців після травматичної мієлопатії, спастичного тетрапарезу помірно вираженого стійкого цефалічного синдрому, церквікалгії, порушення функцій ходи. Він також страждав на ішемічну хворобу серця - атеросклеротичний кардіосклероз, серцева недостатність ІІ ст., хронічний бронхіт курця. А у 2014 році йому було поставлено діагноз «рак сечового міхура», з цього приводу він був прооперований. У липні 2016 року його стан здоров'я істотно погіршився, а тому 11 липня 2016 року [PERSON] був направлений на стаціонарне лікування в урологічне відділення КП «Уманська міська лікарня», де [INFO] помер (причина смерті - хронічний тубуло-інтерстиціальний нефрит). Її чоловік [PERSON] був інвалідом ІІ групи, тяжко хворів, після травми хребта тривалий час зовсім не пересувався, через тяжку хворобу був у безпорадному стані, потребував постійного піклування, стороннього догляду та матеріальної допомоги, особливо у післяопераційні періоди. Згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда № 422 від 10.11.2008 року (через два роки після отримання каліцтва) комісією МСЕК [PERSON] до виконання індивідуальної програми реабілітації, як інваліду, були визначені види обмежень: до самообслуговування, до пересування, до трудової діяльності та інші. Допомоги, у зв'язку з цим, йому ніхто, крім неї, не надавав. Його рідні дочки (спадкоємці), маючи таку можливість, від надання спадкодавцю будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки відмовилися. Чоловік хворів тривалий час і весь цей час вона піклувалася про нього, надаючи допомогу і утримання. Коли він лежав у стаціонарі лікарні в м. Умані, де і помер, біля нього постійно була лише вона, хоча її матеріальні можливості, пов'язані з оплатою лікувальних процедур та купівлею медикаментів, були істотно обмежені. Але будь-якої допомоги вона ні від кого, в тому числі і від дітей спадкодавця, при цьому не отримувала. Після смерті [PERSON] його діти навіть не з'явилися на похорон, коштів на поховання та проведення поминальних днів не надавали, інших пов'язаних із цим дій не вчиняли. Зазначене, крім неї, можуть підтвердити свідки, явку яких у судове засідання вона забезпечить. Враховуючи, що покійний спадкодавець помер у віці 62 років, отримав каліцтво внаслідок ушкодження хребта та був онкохворим, а його матеріальним забезпеченням, доглядом та піклуванням займалася виключно вона, то вважає, що у її випадку маються всі правові підстави для застосування наслідків, передбачених ст. 1259 ЦК України. Просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу у період з травня 2001 року по день смерті останнього - [INFO]. Визнати за нею, [PERSON], [INFO], внаслідок удаваності договору дарування, право власності на 49/200 частин житлового будинку [ADDRESS], що розташований на присадибній земельній ділянці розміром 600 кв.м. Змінити черговість спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] у м. Умані Черкаської області у віці 62 років, надавши їй, [PERSON], [INFO], право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги. Покласти на відповідачів судові витрати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та факти, викладені у позові. Просить суд позов задоволити в повному об'ємі. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та факти, викладені у позові. Вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Пояснив, що його довірителька звернулася до суду з вказаним позовом за захистом своїх прав, а саме можливості отримати спадщину після смерті свого чоловіка, з яким проживала у громадянському шлюбі, а також визнання за нею права спільної сумісної власності на майно, придбане у цьому шлюбі. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина на 49/100 частин житлового будинку по [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті чоловіка, є його дочки - відповідачі по справі. Вона, як особа, яка проживала зі спадкодавцем більше п'яти років до моменту його смерті, є спадкоємицею четвертої черги за законом. Факт проживання позивача з померлим [PERSON] ніким не оспорюється, а тому і не підлягає доказуванню. Також зазначив, що вищевказаний спадковий будинок подружжям був придбаний за спільні кошти, а саме: позивач продала належну їй земельну ділянку та разом з чоловіком позичали кошти у його начальника. Право власності на будинок було набуто на підставі договору дарування, але цей договір був удаваним, щоб уникнути привілейованої купівлі іншим співвласником, якому належали 51/100 частин цього будинку. Вважає доведеним той факт, що 49/100 частин спадкового житлового будинку є спільною частковою власністю подружжя, а тому його довірителька фактично власником 1/2 цього будинку. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач не просить суд усунути позивачів від отримання спадщини після смерті їх батька, а просить лише визнати і її спадкоємцем першої черги, що відповідає положенням ст. 1259 ЦК України. Так, її чоловік [PERSON] за життя важко хворів, постійно лікувався, отримавши каліцтво внаслідок ушкодження хребта, а також був онкохворим та потребував стороннього догляду. Догляд за [PERSON] здійснювала лише позивач, а відповідачі ніяким чином не допомагали своєму батькові і навіть не були присутніми під час його поховання. Не брали також ніякої участі у здійсненні поховання та інших поминальних послуг. У зв'язку із зазначеним, просить суд позов задоволити в повному об'ємі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, вважає що єдиними законними спадкоємцями після смерті батька є вони з сестрою [PERSON] Зазначила, що надавали допомогу своєму батькові, але через свою тітку - сестру батька. Також зазначила, що з батьком постійно спілкувалася, хоча додому до нього не приходила, так як він розвівся з їх матір'ю і проживав з іншою жінкою. Підтвердила, що дійсно її батько потрапив в аварію, у зв'язку з чим лікувався, але безпорадним та таким, що потребував сторонньої допомоги не був. Одразу після аварії, його сестра відвезла до м. Києва на лікування, після проходження якого, він самостійно керуючи автомобілем повернувся додому. Батько ніякої допомоги не потребував, а матеріальну допомогу міг би надавати і сам, їм, як своїм дочкам. Він постійно був у русі, працював водієм і після аварії, і в дорозі міг бути по два-три тижні, що підтверджує непотребу у догляді за ним. Щодо спільного проживання батька з позивачем по справі, то їй відомо, що певний проміжок часу вони проживали окремо, про це їй говорив сам батько. Підтвердила, що дійсно на похованні у батька не була, оскільки про час похорон їм ніхто не повідомив. Також, у зв'язку з тим, що у її сестри саме в цей день був день народження, вони не були в місті, так як ще раніше поїхали відпочивати і не могли знати про похорон. Просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти його задоволення. Зазначила, що батько був працездатним і не потребував стороннього догляду. З батьком зустрічалися доволі часто, але якогось графіку зустрічей не було. Допомогу батькові надавали, але через тітку, його рідну сестру. Знає, що батько хотів би повернутися до їх матері, але через якісь моральні якості цього не зробив. З матір'ю у них був конфлікт, оскільки вона казала, що батько не приділяв достатньо часу сім'ї та дітям. Знає, що батько іноді зловживав спиртними напоями. Також зазначила, що позивач була не єдиною громадянською дружиною її батька. Останній раз батько лежав в лікарні близько 3 днів. Підтвердила, що на похованні у батька не була, оскільки про його смерть та час похорон не знала. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки твердження позивача щодо часу спільного проживання та ведення спільного господарства з померлим [PERSON] не підтверджується ніякими письмовими доказами. Позивач лише надала довідку виконавчого комітету Уманської міської ради від 21.07.2016 року за № 255, у якій зазначений інший час їх спільного проживання і згідно якої, будинок був придбаний до початку їх спільного проживання. У судовому засіданні позивач змінювала свої покази щодо коштів, за які купувався будинок, тобто спочатку вона говорила, що будинок було придбано за її власні кошти, потім, що - за спільні кошти, а потім, що за кошти, які були позичені у начальника [PERSON] - [PERSON]. Твердження позивача, що свідку [PERSON], який є дарувальником цієї частки будинку, відомо походження коштів, за які купувався будинок, є абсурдним. Сам [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що писав розписку у листопаді 2016 року на прохання позивачки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні говорив, що саме він позивач кошти на придбання будинку, які до цього часу йому так ніхто і не повернув. Інші свідки пояснювали, що при передачі коштів присутніми не були. Твердження позивача про безпорадність та потребу у сторонньому догляді також нічим не підтверджено. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що товаришував з померлим і за життя останній ніколи не був «лежачим», і після травми, отриманої під час ДТП, в тому числі. Свідки [PERSON], сестра померлого, та її чоловік - [PERSON], в судовому засіданні зазначали, що [PERSON] ніколи не перебував у безпорадному стані і не потребував стороннього догляду, а кошти на лікування йому дійсно були потрібні, і саме вони надавали допомогу при його лікуванні. Позивач вказує, що доньки могли надавати допомогу батькові, але її не надавали, не підтверджуючи зазначене нічим, при тому, що в судовому засіданні відповідачі пояснювали, що з батьком спілкувалися постійно, він був працездатним, працював водієм до останніх днів. На похованні батька вони не були, оскільки перебували за кордоном, а також про поховання їм ніхто нічого не говорив. Посилання позивача на ч. 2 ст. 1259 ЦК України є лише домислом, оскільки будь-якого підтвердження щодо факту ведення спільного господарства позивачем не надано. У зв'язку із зазначеним, просить суд відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що товаришував з померлим [PERSON] Останній раз був в гостях у останнього у 2015 році, в будинку по [ADDRESS]. Під час цієї зустрічі, [PERSON] лежачим та безпорадним не був, вони посиділи, випили тощо. [PERSON] розповідав йому що прихворів, переживав за дочок, говорив, що має переписати хату на дочку [PERSON], а вони уже хай самі розбираються між собою. Говорив, що будинок купив за власні кошти, і радів, що має своє житло. На житло відкладав кошти, які зберігав у свого керівника. Після отримання травми мав групу інвалідності, але безпорадним не був. Коли [PERSON] потрапив в аварію, він приходив до Уманської лікарні його провідати, але йому пояснили, що [PERSON] забрала сестра і повезла його на лікування до м. Києва. Відомо, що проживав з [PERSON] приблизно з 1998-1999 року, але не постійно. Коли приходив до нього в гості, [PERSON] постійно був один. Лище одного разу бачив там позивача по справі, дочок товариша по Мокрівській не бачив. Зі слів [PERSON], останній у 2014 році проживав один. Чому вони з [PERSON] не одружилися йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] знає, оскільки він працював у нього водієм автомобіля КАМАЗ приблизно три-чотири роки. Йому було відомо, що [PERSON] ще десь працював неофіційно. На будинок по [ADDRESS] кошти позичав він приблизно у 1998 році. Боргову розписку чи брав не пам'ятає. Вказані кошти до цього часу йому ніхто не повернув. [PERSON] ніколи не перебував у безпорадному стані та не був прикутим до ліжка. Кошти на будинок позичав на сім'ю, оскільки поважав [PERSON] і хотів, щоб той був доглянутий. Ухвалою суду від 01 березня 2018 року, у зв'язку зі змінами у законодавстві та викладенням ЦПК України у новій редакції, на виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України, розгляд справи було повернуто до підготовчого засідання. До винесення вищевказаної ухвали, судом були допитані свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідачів, їх представника, допитавши свідків та вивчивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного. В ході розгляду справи судом було встановлено, що [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданого Уманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Черкаській області, актовий запис № 523. На підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON], укладеного 26.10.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6235, [PERSON] набув право власності на 49/100 житлового будинку по [ADDRESS]. Згідно довідки, виданої головою квартального комітету при виконкомі Уманської міської ради Черкаської області 21.07.2016 року, вих. № 255, померлий [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], по день смерті [INFO]. [PERSON], [INFO], була його цивільною дружиною, і постійно проживала з ним і вела спільне господарство з 03.11.2001 року, по день смерті - [INFO]. Згідно відмітки у будинковій книзі на житловий будинок [ADDRESS], власником 49/100 вказаного будинку зазначений [PERSON] У цьому будинку, в тому числі, з 03.11.2001 року зареєстрована позивач по справі [PERSON]. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкоємцем однією сім'єю не менш ніж п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини 2 статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Про ознаки проживання однією сім'єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, у якому зазначив, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Главою 6 розділу IV ЦПК України передбачено розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових праві фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON], наявність у них спільного бюджету і спільних коштів не підтвердився в судовому засіданні. Судом був встановлений факт реєстрації [PERSON] та [PERSON] за однією адресою, а також факт оплати [PERSON] ритуальних послуг при похованні [PERSON] (копія договору № 120 від 16.07.2016 року (а.с. 31-32), та копія накладної № 134 від 18.07.2016 року (а.с. 34), що не може давати підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного господарства та наявність спільного бюджету та побуту. Також в судовому засіданні не було підтверджено той факт, що позивач [PERSON] здійснювала догляд за [PERSON], як за безпорадною особою, оскільки свідки в судому засіданні зазначали, що [PERSON] дійсно лікувався після дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце, але стороннього догляду не потребував і міг здійснювати догляд за собою самостійно, що підтверджується наданими позивачем медичними довідками. Так, згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда № 422 заповненої на [PERSON], його дійсно було визнано інвалідом ІІ групи загального захворювання з 2006 року та визначено йому курс реабілітації. У цій же програмі зазначено, що реабілітаційний потенціал середній, а метою реабілітації є часткове відновлення обмеження життєдіяльності та трудової діяльності. Дата контролю за виконання ІПР - ХІ.2010 р. (а.с. 26-29). Довідка Уманської міської лікарні (а.с. 30) підтверджує лише той факт, що померлий [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні хірургії з 12.07.2016 року по [INFO]. Повідомлення КЗ «Уманський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 02.11.2016 року вих. № 277 також підтверджує лише той факт, що [PERSON], який помер [INFO], хворів, спостерігався у лікаря-уролога, проходив стаціонарне лікування та кожен рік з 2006 року по 2008 рік оформлявся на МСЕК (а.с. 35). Інформація щодо безпорадності та потреби у сторонньому догляді у вказаних медичних документах не міститься. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та відповідними доказами в судовому засіданні фактів, викладених у позові, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, та відповідно похідних від них визнання права власності на спадкове майно.

Outcome: dismissed