Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом стверджуючи, що 10 серпня 2014 року о 12 год.15 хв. на автодорозі в с. Власівка Баришівського району Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода ( далі - ДТП) за участю автомобіля «ЗАЗ», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «Ніссан», державний реєстраційний номер [NUMBER] під її керуванням. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року винним у вчиненні ДТП визнано [PERSON] У результаті ДТП її автомобіль отримав механічні пошкодження на відновлювальний ремонт якого було понесено витрат на суму 63 865,45 грн. Оскільки цивільно - правова відповідальність відповідача на момент скоєння ДТП була застрахована в ГУ ПрАТ «УПСК», то 17.01.2015 року страховиком було відшкодовано позивачці суму у розмірі 41 330,29 грн. Посилаючись на те, що відповідач відмовляється добровільно сплатити різницю між розміром завданої шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням, позивач на підставі ст. 1194 ЦК України просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 22 535,16 грн., 1053 грн. понесених витрат на проведення експертизи та 243,60 грн. судового збору. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги своєї довірительки та пояснила суду, що відповідно до акту виконаних робіт від 30.09.2014 року, реальні збитки в результаті пошкодження транспортного засобу автомобіля марки «Ніссан» становили 63865, 45 грн. 17.01.2015 року ПАТ « Українська пожежно-страхова компанія» частково відшкодувала заподіяну шкоду за ремонт автомобіля в розмірі 41 330,29 грн. Просить суд стягнути із відповідача різницю між розміром завданої шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений, на розгляд справи не з'явився, про поважність причин своєї неявки до суду, не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача за довіреністю [PERSON], дослідивши матеріали справи суд вважає заявлений позов обгрунтованим та таким, що підлягає до задоволення в повному об'ємі виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що 10 серпня 2014 року о 12 год. 15 хв. відповідач по справі [PERSON], в с. Власівка, Баришівського району, керуючи автомобілем «ЗАЗ», реєстраційний номер [NUMBER], не дотримавшись безпечної дистанції, допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER] за кермом якого перебувала позивач [PERSON] Дані дії відповідача призвели до пошкодження транспортних засобів, тобто здійснення адміністративного правопорушення, передбаченого п. 13.1 ПДР України. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року, копія якої міститься в матеріалах справи ( а.с. 5 ), винним у вчиненні ДТП визнано відповідача [PERSON] Згідно з вимогою ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 року N 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказано, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Як було встановлено в ході розгляду справи, цивільно - правова відповідальність [PERSON] на момент скоєння ДТП була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів [NUMBER] від 26.01.2014 року . Ліміт страхової відповідальності страховика згідно полісу становить 50 000,00 грн. ( а.с. 19) Відповідно до вимог ст. ст. 22, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. 13.08.2014 року [PERSON] звернулася до ФОП [PERSON] із заявою про проведення автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу з визначення вартості матеріального збитку завданого його власнику. Відповідно до звіту № 3116 від 15.12.2014 року про незалежну оцінку з визначенням вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Nissan Almera реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] , вартість матеріального збитку, завданого власнику вказаного транспортного засобу в результаті його пошкодження, становила 57869,17 грн. Однак, із урахуванням коєфіцієнту фізичного зносу, склала 41747,77 грн. Згідно із ч.1 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Частиною 2 ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Як вбачається із акту виконаних робіт від 30 вересня 2014 року, складеного ТОВ «Автомобільний центр Голосіївський» № ЗН-041638 про оцінку пошкодженого автомобіля «Ніссан» модель «Альмера» реєстраційний номер [NUMBER], реальні затрати на відновлювальний ремонт становив 63865, 45 грн., які відповідно до квитанцій № QS000046728901 на суму 28865.45 грн. та № QS0000427921016728901 на суму 35000 грн. від 08 жовтня 2014 року [PERSON] було сплачено ( а.с.8,9) 31 жовтня 2014 року позивачка звернулася до ПрАТ «УПСК» із заявою про страхове відшкодування. 17.01.2015 року на підставі заяви [PERSON], страхова компанія, в якій було застрахована цивільно-правова відповідальність [PERSON] відшкодувала позивачці збитки, завдані внаслідок пошкодження автомобіля в розмірі 41330,29 грн., що не покриває матеріальні збитки, понесені позивачкою для відновлення транспортного засобу. Відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України, п.24 постанови Пленуму від 1 березня 2013 року № 4 особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Оскільки право позивачки на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, належним чином не поновлене та реальний розмір збитків в повній мірі не покритий суд вважає, що відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, в силу вимог ст. 1194 ЦК України зобов'язаний відшкодувати різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, а тому, позовні вимоги підлягають до повного задоволення. Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-691цс15 від 02 грудня 2015 року. За правилами ст.79 ЦК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі, то судові витрати в розмірі 243,60 грн., які нею сплачені згідно платіжного доручення № 57 від 01 липня 2015 року підлягають до стягнення із відповідача. Встановлені судом обставини підтверджуються доданими письмовими матеріалами: 1.копією постанови Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року; 2.копією акту виконаних робіт №ЗН-041638 від 30 вересня 2014 року; 3.копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на імя [PERSON]; 4.копією полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/ 7090668; 5.копією платіжного доручення № 3282 від 16 січня 2015 року ; 6.копією заяви про страхове відшкодування від 31 жовтня 2014 року ; 7.квитанцією про сплату судового збору; 8.іншими письмовими матеріалами справи.

Outcome: approved