Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 16 березня 2020 року, в якій просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований 21 листопада 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського районного управління юстиції м. Кривого Рогу, актовий запис №860; усі судові витрати по справі стягнути з відповідача. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 21 листопада 2003 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського районного управління юстиції м. Кривого Рогу. Від шлюбу неповнолітніх дітей вони не мають. Шлюбно-сімейні стосунки між сторонами не склались у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, розходженням поглядів на сімейні відносини. Кожен з них має протилежні погляди на шлюб, що в кінцевому результаті призвело до остаточного припинення стосунків. Понад 10 років вони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають. Примирення вважає неможливим, оскільки, на її переконання, шлюб розпався остаточно та носить формальний характер. У позасудовому порядку розірвати шлюб позивач не має можливості, оскільки [PERSON] не бажає з`являтись до органів РАЦС для розірвання шлюбу та взагалі уникає будь-яких зустрічей з нею. За результатами автоматизованого розподілу на підставі протоколу 16 березня 2020 року матеріали позову передано в провадження судді Черновій Н.В. За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №378 від 18 травня 2020 року та протоколу матеріали позову передано в провадження судді Євтушенку О.І. 18 травня 2020 року. Ухвалою суду від 20 травня 2020 року позов прийнято до розгляду з відкриттям провадження по справі та призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Правом на участь в судовому засіданні позивач [PERSON] не скористалася, подавши заяви про розгляд справи без її участі. Пред`явлені вимоги підтримала, наполягала на розірванні шлюбу. Проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.20). Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, в судове засідання повторно не з`явився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «…сторони\~зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти повагу до інших учасників процесу та суду, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи протягом розумного строку.\~Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на\~складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції…». Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського районного управління юстиції м. Кривого Рогу, актовий запис №860 (а.с.6). Спільних неповнолітніх чи малолітніх дітей від шлюбу сторони не мають. Судовим розглядом\~встановлено,\~щошлюбні стосунки між сторонами припинено у зв`язку з різними поглядами на життя, відсутністю взаєморозуміння. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають, жодних стосунків не підтримують протягом останніх 10 років. Відповідно до\~ст.24\~СК України,\~шлюб ґрунтується\~на вільній\~згоді жінки\~та чоловіка.Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно ст.110 СК України. Як передбачено ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності\~шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яку кореспондує п.10 \~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Суд не застосовує положення ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач своїх заперечень проти його розірвання у встановлений законом строк суду не надав. Відповідно до ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду, яке набрало законної сили. Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, а також того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст.113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 21 листопада 2003 року (а.с.6) слідує, що під час державної реєстрації шлюбу позивач своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » не змінювала, у зв`язку з чим питання зміни прізвища суд не вирішує. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп., понесені позивачем відповідно до квитанції (а.с.1), стягнути з відповідача на її користь. Інші процесуальні витрати по справі відсутні.

Outcome: approved