Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ-Л» про повернення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави. В подальшому позовні вимоги уточнила та просить стягнути з відповідача на її користь 27335 грн. безпідставно отриманих без достатньої правової підстави, а з врахуванням індексу інфляції та 3-х відсотків річних - 100934 грн., 100000 грн. моральної шкоди, 5000 грн. витрачених на правову допомогу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 01.07.2003 року між нею та відповідачем було укладено договір оренди нежитлового приміщення терміном до 01.11.2003 року. В подальшому вказаний договір сторони щорічно переукладали терміном на 1 рік. Згідно умов договору орендодавець (відповідач) передав орендарю (позивачу) у строкове платне користування приміщення загальною площею 11,15 кв.м. за адресою: [ADDRESS], ТЦ «Європа» (ринок «Південний») для здійснення торгівельної діяльності. На виконання умов договору позивач зобов'язувалась використовувати вказане нежитлове приміщення для здійснення торгової діяльності, щомісячно сплачувала орендну плату і комунальні платежі, а також щомісячно сплачувала орендодавцю плату за сигналізацію, охорону об'єкту і протипожежну безпеку. До укладення договору оренди по вказівці керівництва ТзОВ «АЙПІЄ-Л» позивач внесла в касу відповідача згідно квитанції № 764 від 07.05.2003 р. 10000 грн., № 882 від 21.05.2003 р. 14085 грн. як плату за магазин, та згідно квитанції № 883 від 21.05.2003 р. 3250 грн. за проведення світла, сигналізації і рекламу. Вказала, що підписуючи перший та наступні договори оренди, вважала, що вказані грошові кошти були внесені як необхідна плата в формі авансу за обслуговування магазину, за його приміщення, що надає їй можливість безперешкодно здійснювати в ньому торгівельну діяльність. Термін дії останнього укладеного між сторонами договору закінчувався 31.10.2011 р. Однак, 06.10.2011 р., представники відповідача зірвали замки з дверей магазину позивача, проникли в нього та винесли весь її товар та грошові кошти, в подальшому повідомили позивача про дострокове розірвання договору оренди. Відтак, вважає, що по вині відповідача, вона безпідставно передала йому у користування грошові кошти у розмірі 27335 грн., оскільки вважала, що це є гарантією у зайнятті підприємницькою діяльністю, в зв'язку з чим пережила сильні душевні хвилювання та просить стягнути з відповідача моральну шкоду, а також стягнути безпідставно передані кошти з врахуванням індексу інфляції та 3-х відсотків річних, просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги, із врахуванням збільшених позовних вимог, підтримали з підстав викладених в позові, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав, викладених в письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи. Додатково вказав, що кошти сплачені позивачем згідно прибуткового касового ордеру № 883 від 21.05.2003 р. на загальну суму 3250 грн., № 764 від 07.05.2003 р. на загальну суму 10000 грн., № 882 від 21.05.2003 на суму 14085 грн. були сплачені за проведення сигналізації, освітлення та надання будівельно-ремонтних робіт. Також вказав на пропущення позивачем строку позовної давності. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю у зв'язку із спливом строку позовної давності. Заслухавши пояснення позивача та її представників, представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд прийшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. У відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовуються вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Судом встановлено, що 01.07.2003 року між позивачем [PERSON] та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «АЙПІЄ-Л» (господарюючий суб'єкт ринку «Південний») укладено договір оренди нежитлового приміщення. Відповідно до п. 1 Договору орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне володіння та користування приміщення за адресою: [ADDRESS] № 12 Європа-2 (1 пов.) У відповідності до п. 8.3. Договору, договір пролонговано, на тих самих умовах, до 31.10.2011 року. Згідно п. 9 Договору орендодавець залишає за собою право на розірвання даного Договору у разі необхідності проведення реконструкції приміщення, у будь-якому випадку за 10 днів до розірвання договору одна сторона зобов'язана попередити іншу./а.с.26, 27/. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з долученої до матеріалів справи копії рішення господарського суду Львівської області від 09.04.2014 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця [PERSON] до ТзОВ «АЙПІЄ-Л» про відшкодування збитків та моральної шкоди як докази позивачем додано до матеріалів справи копії наступних документів: лист від 16.09.2011 р. №2211, згідно якого, відповідач звернувся до позивача з повідомленням про закінчення дії договору оренди нежитлового приміщення в ТЦ «Європа» та пропозицією щодо укладення договору оренди нежитлового приміщення на нових умовах; лист від 23.09.2011 р. №1782, згідно якого, відповідач звернувся до позивача з проханням звільнити орендоване приміщення у зв'язку з проведенням реконструкції на підставі п. 8.2.5. Договору; лист-повідомлення від 05.10.2011 р. згідно якого станом на 05.10.2011 р. орендоване приміщення не звільнено, крім того, позивача повідомлено, що відповідно до п. 8.2.8. Договору, майно яке знаходиться в орендованому приміщенні буде описане комісією орендодавця та передане на відповідальне зберігання на склад; лист відповідача від 04.10.2011 р. №2602, згідно якого орендована торгова площа у ТЦ «Європа», згідно рішення зборів учасників товариства підлягає реконструкції, у зв'язку з чим продовжити дію договору оренди вказаної площі з позивачем не вдається можливим та запропоновано на вибір рівнозначні торгові площі у інших торгових центрах товариства відповідача для здійснення підприємницької діяльності. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Як вбачається із Постанови Верховного суду України від 02.10.2013 року (прецедент не рішення) стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Як вбачається з долучених до матеріалів справи квитанцій від 07.05.2003 р. до прибуткового касового ордера № 764 [PERSON] сплатила ТзОВ «Айпіє-Л» 10 000 грн., підстава - 1-ша оплата за магазин на 1 поверсі ТЦ «Європа-2», від 21.05.2003 р. до прибуткового касового ордера № 882 [PERSON] сплатила ТзОВ «Айпіє-Л» 14 085 грн., підстава - кінцева оплата за магазин площею 11,15, на 1 поверсі ТЦ «Європа-2», від 21.05.2003 р. до прибуткового касового ордера № 883 [PERSON] сплатила ТзОВ «Айпіє-Л» 3250 грн., підстава -оплата світла, реклами і сигналізації за магазин площею 11,15 кв.м. ТЦ «Європа-2». Як вказала позивач у позовній заяві кошти, внесені нею згідно вказаних квитанцій № 764, № 882, № 883, були внесені нею як необхідна плата у формі авансу за обслуговування магазину, за його приміщення, що надає їй можливість безперешкодно здійснювати в ньому торгівельну діяльність. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що сторони договору оренди нежитлового приміщення від 01.07.2003 року, а саме позивач та відповідач, домовилися про сплату позивачем на користь відповідача грошових коштів за надання в оренду нежитлового приміщення, його облаштування, встановлення реклами, сигналізації, проведення в даному приміщенні світла, як передумову укладення договору оренди. Після чого такий договір було укладено та позивач з 2003 року по 2011 рік здійснювала в орендованому приміщенні торгівельну діяльність, а також сплачувала щомісячно орендну плату та протягом вказаного часу не оспорювала її та не вимагала повернення сплачених нею коштів, а відтак умови договору сторонами було виконано. Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув грошові кошти за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою компенсації витрат відповідача на облаштування об'єкта оренди, проведення світла, встановлення сигналізації та реклами. Разом з тим, суд критично оцінює покликання представника відповідача на пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки як стверджує позивач та це підтверджується матеріалами справи, про порушення свого права вона довідалася із рішення господарського суду Львівської області від 09.04.2014 р. Щодо стягнення з відповідача 100 000 грн. моральної шкоди в результаті перенесених позивачем моральних страждань, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз'яснень даних в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На підтвердження вказаних обставин [PERSON] не надала суду достатніх доказів, а також, недовела, що внаслідок сплати спірних коштів, вона зазнала моральних страждань, відсутні в матеріалах справи і фактичні дані, які свідчили б про негативні наслідки зазначених подій, докази, що обґрунтовують вказаний розмір моральної шкоди. Відтак, у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. За наведеного, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed