Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03.08.2011 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON], коли він знаходився у Біленьківській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 99). Дітей від шлюбу немає. Спільного життя з відповідачем не було. Шлюбні відносини між ними припинені з березня 2012 року. Спільного господарства не велося. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе. Спору про поділ майна, що є їх спільною власністю, немає. Сторони у судове засідання не з'явилися, але подали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, при цьому позивач наполягає на позовних вимогах. Відповідач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, при цьому зазначив, що проти позову заперечує, оскільки відбуває покарання у виправній колонії. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 03 серпня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого повторно відділом ДРАЦС Запорізького управління юстиції у Запорізькій області 18.02.2014 року. З матеріалів справи вбачається, що сторони дітей не мають. Відповідно до ч.3 ст.234 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі. З позовної заяви вбачається, що відповідач в даний час відбуває покарання у Біленьківській виправній колонії управління ДПтС України в Запорізькій області (№ 99), однак позивач не додала будь-які свідчення того, що відповідач дійсно є особою, засудженою до позбавлення волі, і що відносно нього є вирок суду, що набрав законної сили. Тобто позивач не могла звернутися до суду як заявник у даній справі та не звернулася до суду в порядку окремого провадження згідно ст. 234 ЦПК України, оскільки не додала будь-які докази факту засудження відповідача до позбавлення волі. Судом встановлено, що відповідач засуджений 25.06.2005 року Апеляційним судом Дніпропетровської області до 15 років позбавлення волі та на даний час дійсно відбуває міру покарання в Біленьківській виправній колонії управління ДПтС України в Запорізькій області (№ 99), що підтверджується довідкою за вих. № 10/6507/4 від 31.10.2014 р., виданою начальником вказаної установи. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 СК України. Окрім того, частиною 8 ст. 235 ЦПК України передбачено, що у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається Тому суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню, позивач наполягає на розірванні шлюбу та відповідач не надав суду обґрунтовані заперечення, при цьому позивач бажає змінити прізвище на дошлюбне «[PERSON]». На думку суду подальше збереження сім'ї неможливе. Шлюб носить лише формальний характер і підлягає розірванню. Статтею 115 Сімейного Кодексу України передбачено, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі викладеного та

Outcome: approved