Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним та застосування реституції, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 липня 2017 року між ним та ТзОВ «Єврокар» було укладено договір фінансового лізингу № 3091, предметом якого є надання партнеру послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки/моделі Zaz Sens на суму 6829,04 доларів США, що еквівалентно 177555,00 грн. З метою отримання вказаного автомобіля він перерахував відповідачу суму 17755,00 грн. Враховуючи, що він як одна із стоні договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідчений., однак договір від 26.07.2017 р. № 3091 нотаріально не посвідчений, тому відповідно до ст..ст. 220,236 ЦК України він є нікчемним з моменту його вчинення. Крім того, вказаний договір є нікчемним по тій причині, що відповідно до п. 8.2 та п. 8.3 ст. 8 вартість предмета лізингу на момент укладення договору та розмір щомісячного періодичного платежу подається відповідачем в доларах США з еквівалентом в гривнях, тому щомісячні платежі за автомобіль в гривнях зростають відповідно зростання курсу долара США. Крім того, стаття 16 Декрету КМУ № 15-93 зазначає, що здійснення операцій з валютними цінностями, які потребують одержання ліцензії Національного банку, без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України, є порушенням. Укладений 26.07.2017 р. договір № 3091 з відповідачем, був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, оскільки він отримав нечітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного договору, дії відповідача є забороненими. Договір № 3091 не створює для відповідача будь-яких обов'язків, в ньому не визначені істотні умови договору. Передбачені пунктом 9.1. вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та пунктами 9.2, 9.3 авансовий платіж, пункт 12.2 даного договору про неповернення комісії у випадку розірвання договору лізингоодержувачу, виходять за межі передбачених законом платежів, атому вказані пункти договору є недійсними. Просить суд визнати недійсним з моменту вчинення договір фінансового лізингу від 26.07.2017 р. № 3091, укладений з ТзОВ «Єврокар Україна» та стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 17755,50 грн., як незаконно отримані за наслідкам и укладення договору фінансового лізингу № 3091 від 26.07.2017 р. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, заперечень не надійшло. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про слухання справи, не сповістив суд про причини своєї відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 26 липня 2017 року між [PERSON] (Лізингоодержувач) та ТОВ «Єврокар Україна» (Лізингодавець) у простій письмовій формі було укладено договір фінансового лізингу № 3091, відповідно до умов якого Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу автомобіль ZAZ Sеns, об'єм двигуна 1,3, механічна коробка передач, привід 4х2, та передати його у користування Лізингоодержувачу на строк та умовах, встановлених у договорі. Згідно п. 8.2. ст. 8, п. .9.1., 9.2., 9.7. ст. 9 договору та Додатку № 1 вартість предмета лізингу погоджено сторонами у 6829,04 доларів США, що згідно обмінного курсу долара США до української гривні на дату укладення договору становить 177555,00 грн. з ПДВ; авансовий платіж визначено в розмірі 23% вартості предмета лізингу, комісія за передачу предмета лізингу - одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу. Відповідно до п. 1.7. ст. 1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5. ст. 9 даного Договору. З п. 12.1. ст. 12 договору вбачається, що у разі дострокового розірвання договору фінансового лізингу на вимогу лізингоодержувача поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу. Комісія за організацію договору в такому випадку лізингоодержувачу не повертається. На виконання умов договору [PERSON] сплатив ТОВ «Єврокар Україна» 17755,50 грн., що підтверджується копією квитанції від 26 липня 2017 р. і відповідачем по справі не заперечується (а.с.8,9). Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Крім того, відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, № 363/3673/14-ц від 18 січня 2017 року,яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Згідно ст. 18 цього Закону, умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п. 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4). Так, передбачені пунктом 9.1. вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та пунктами 9.2. та 9.3. сплатити авансовий платіж, пункт 12.2. договору щодо неповернення комісії у випадку розірвання договору лізингоодержувачу, порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдає шкоди споживачеві. За таких обставин суд встановив, що укладений між ТОВ «Єврокар Україна» та фізичною особою [PERSON] договір фінансового лізингу № 3091 від 26 липня 2017 року нотаріально не посвідчений, тобто є нікчемним, відповідач не має ліцензії для здійснення фінансової діяльності, договір містить несправедливі умови, які у порушення принципу недобросовісності встановлюють істотні обмеження прав лізингоодержувача та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві, тому вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про те, які правові наслідки слід застосувати до даного договору, суд враховує, що за загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи, що договір фінансового лізингу від 26 липня 2017 року № 3091 частково виконаний позивачем, з відповідача на його користь підлягають стягненню кошти, сплачені за недійсним правочином. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави за вимогу майнового (1600,00 грн.) та немайнового (1600,00 грн. характеру в розмірі 3200,00 грн.

Outcome: approved