Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Тячівська державна нотаріальна контора, [PERSON] , про визнання договору дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Тячівського районного нотаріального округу Черевко Лідією Віталіївною, серія та номер: 1-1448 від 20 жовтня 2016 року, удаваним правочином, застосувавши до такого договору норми, які регулюють відносини за договором купівлі - продажу; про визнання квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності, набутим сторонами в період шлюбу та здійснення поділу майна - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності на Ѕ ідеальну частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] , місце проживання [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] та припинити право спільної сумісної власності на це майно, також просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності на Ѕ ідеальну частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] , місце реєстрації/проживання: [ADDRESS] , та припинити право спільної сумісної власності на це майно. Судові витрати просить покласти солідарно на відповідачів. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2020 року відкрито провадження у справі та постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 07 жовтня 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який було зареєстровано за актовим записом № 12 від 07 жовтня 2008 року. В шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи в шлюбі та маючи на утриманні доньку, позивач та відповідач [PERSON] у 2015 році вирішили придбати квартиру, яку в майбутньому планували подарувати дочці [PERSON] . У грудні 2015 року на каналі ІСТV в «cтрічці оголошень» позивач побачила оголошення про продаж квартири по [ADDRESS] за 15 000,00 дол. США, в якому також був зазначений номер телефону. Вона зателефонувала по цьому номеру і на дзвінок відповіла [PERSON] , дружина власника цієї квартири [PERSON] . На зустрічі, яка відбулася у грудні 2015 року, в якій приймали участь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , учасники домовилися про укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за 15 000,00 доларів США та про оплату вартості квартири частинами. Так, на виконання усної домовленості, в якості попередньої оплати за квартиру [ADDRESS] , позивачем було передано дружині власника квартири [PERSON] 31 грудня 2015 року грошові кошти в сумі 5 000,00 доларів США. Факт отримання [PERSON] коштів підтверджується її заявою від 31 грудня 2015 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району. 06 квітня 2016 року грошові кошти в сумі 2 000,00 доларів США. Факт отримання [PERSON] коштів підтверджується її заявою від 06 квітня 2016 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району. 12 травня 2016 року грошові кошти в сумі 4 000,00 дол. США. Факт отримання [PERSON] коштів підтверджується її заявою від 12 травня 2016 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району. 01 серпня 2016 року грошові кошти в сумі 4 000,00 доларів США. Факт отримання [PERSON] коштів підтверджується її заявою від 01 серпня 2016 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району. Отже, позивачем [PERSON] було виконано умови усної домовленості між [PERSON] та його дружиною [PERSON] та передано в якості передоплати грошові кошти в сумі 15 000,00 доларів США за квартиру [ADDRESS] . Після передачі позивачем всіх грошових коштів за квартиру, [PERSON] зобов`язався укласти нотаріальний договір купівлі-продажу зазначеної квартири на користь дочки позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] . Для укладення договору купівлі-продажу квартири позивач надала відповідачу [PERSON] всі необхідні документи для оформлення такого договору купівлі-продажу на ім`я їх доньки [PERSON] , які відповідач зобов`язався віднести до нотаріуса для підготовки та укладення договору купівлі - продажу та його нотаріального посвідчення. Однак, відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON] шляхом обману таємно від позивачки уклали не договір купівлі-продажу квартири в інтересах неповнолітньої доньки, а договір дарування і оформили його не на неповнолітню доньку, як було домовлено, а через представника [PERSON] , який діяв на підставі нотаріально посвідченого доручення № 1429 від 17 жовтня 2016 року, уклали договір дарування квартири [ADDRESS] , з реєстраційним номером № 1-1448 від 26 жовтня 2016 року. На запитання позивача, коли їй необхідно буде з`явитися для підписання договору-купівлі продажу квартири в інтересах неповнолітньої доньки як законного представника, відповідач [PERSON] постійно посилався на відсутність нотаріуса та неможливість продавця [PERSON] з`явитися до нотаріуса. Про те, що 20 жовтня 2016 року дану квартиру було подаровано відповідачу [PERSON] позивач дізналася після винесення судом 26 липня 2017 року рішення про розірвання між ними шлюбу. Після цього, позивач 20 квітня 2018 року звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування удаваним правочином (справа №307/1110/18), однак, з невідомих причин представник позивачки адвокат Антал І.В. без її відома подав заяву про залишення без розгляду позову у даній справі. Для можливості придбати нову квартиру позивач та відповідач [PERSON] продали спільну квартиру [ADDRESS] покупцю [PERSON] за 9 000 доларів США, які за усною домовленістю за покупця [PERSON] сплачувала його сестра [PERSON] . Так, 22 березня 2016 року позивачкою було отримано від [PERSON] грошові кошти в сумі 2 000,00 доларів США, в подальшому - 500 доларів США, 3 000 доларів США, 300 доларів США, 500 доларів США, 500 доларів США та 2 200 доларів США, а всього 9 000 доларів США, за квартиру, що розташована по [ADDRESS] , про що позивач підтвердила в своїй заяві від 22 березня 2016 року, яка засвідчена секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району. 26 липня 2017 року рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] було розірвано. 28 вересня 2018 року відповідач [PERSON] звернувся до Тячівського районного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] (зараз [PERSON] ) про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин, яким просив суд визнати особистою власністю квартиру, яка подарована йому під час перебування у шлюбі з позивачкою за договором дарування від 20 жовтня 2016 року, реєстраційний номер № 1-1448, номер справи № 307/2930/18 та 03 квітня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі в зв`язку з недоведеністю та вказане рішення набрало законної сили. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на ст. ст. 202, 203, 235, 655, 717, 718, 719, 720, 722 ЦК України та зазначає, що між сторонами цього договору дарування [PERSON] та [PERSON] відсутні будь-які родинні стосунки чи дружні зв`язки, беручи до уваги факт передачі позивачем коштів дружині відповідача [PERSON] за придбання квартири, та ті обставини, що до укладення цього договору вони не були знайомі, що свідчить про те, що цей правочин є удаваним та його вчинено з метою приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу квартири. Як на підставу позовних вимог посилається на 65 СК України та зазначає, що в договорі дарування квартири від 20 жовтня 2016 року за № 1-1448 відсутні відомості про відібрання (надання згоди) у дружини дарувальника згоди на укладення договору дарування. Також як на підставу позовних вимог посилається на ч. 1 ст. 68, ч. 1,2 ст. 60, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 61, ст. 63, 69 - 72 Сімейного кодексу України, та зазначає, що оскільки майно було придбане ними спільно в період шлюбу, то воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому вона має намір поділити вищезазначене майно шляхом визначення за нею Ѕ частки квартирив порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки спірна квартира є неподільною річчю, вважає за необхідне просити суд визнати ідеальні частки подружжя цієї квартири без її реального поділу. Позаяк відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у зв`язку з поділом майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється, а тому просить припинити право спільної сумісної власності на це майно. Позивач зазначає, що звертається до суду з даним позовом, щоб в подальшому подарувати своїй дочці свою частку квартири, яка, як вона вважає, належить їй на праві спільної сумісної власності, оскільки вона немає фінансової можливості придбати дитині нову квартиру. Відповідач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Кухта О.В., подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги позивачки [PERSON] він не визнає та звертає увагу на те, що шлюб між ними було укладено 07 жовтня 2008 року та розірвано за рішенням суду 26 липня 2017 року. Договір дарування квартири [ADDRESS] , укладено між [PERSON] та його представником [PERSON] 20 жовтня 2016 року.Позивачка [PERSON] намагається довести, що договір дарування від 20 жовтня 2016 року є удаваним правочином заявами від імені [PERSON] про отримання грошових коштів від 31 грудня 2015 року в сумі 5 000, 00 доларів США,від 06 квітня 2016 року в сумі 2 000,00 доларів США, від 12 травня 2016 року в сумі 4 000,00 доларів США та від 01 серпня 2016 року в сумі 4 000,00доларів США, що становить 15 000,00 доларів США. Звертає увагу на те, що 31 грудня 2015 року [PERSON] зобов`язалася повернути [PERSON] 10 000, 00 доларів США, а також 06 квітня 2016 року - 8 000,00 доларів США, 12 травня 2016 року - 4 000,00 доларів США, які [PERSON] фактично не отримала, зазначені заяви містять зобов`язання та строк повернення грошових коштів до 01 червня 2016 року, тобто, вони є договором позики, за яким сторони передбачили строк повернення грошових коштів.Позивачка в позовній заяві стверджує про вартість квартири в сумі 15 000, 00 доларів США, однак, у заявах від імені [PERSON] та [PERSON] мова йде за умовні одиниці в іноземній валюті, однак, не зазначено, в якій саме валюті, що спростовує твердження позивачки про купівлю квартири за 15 000,00 доларів США, та вказані кошти позивачем були передані раніше за довго до укладення спірного договору дарування, який було укладено 20 жовтня 2016 року. Також заяви [PERSON] про зобов`язання повернення у.о. іноземної валюти не містять назви валюти. Такі докази не можуть слугувати належним та допустимим доказом купівлі-продажу спірної квартири. Із договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та представником [PERSON] , який представляв інтереси [PERSON] слідує, що одноособовим власником квартири [ADDRESS] , був [PERSON] , яка йому належала особисто на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В. за реєстром № 1-443 від 14 лютого 2002 року (згода дружини при посвідченні договору дарування не вимагалася, оскільки квартира [PERSON] належала на праві приватної власності) та зареєстрованого в Тячівському районному підприємстві технічної інвентаризації 18 лютого 2002 року за реєстраційним номером 2306 в реєстровій книзі під № 16. Дана обставина достовірно спростовує доводи позивачки про передачу грошових коштів [PERSON] саме за квартиру [ADDRESS] , оскільки остання власником спірної квартири не являлася, тому заяви [PERSON] про отримання грошових коштів від [PERSON] носять фіктивний характер, позаяк дійсної оплати за договором дарування від 20 жовтня 2016 року не було. Посилання на заяви в підтвердження договору купівлі-продажу, що посвідчений державним нотаріусом 20 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності за реєстровим номером 1-1429 від 17 жовтня 2016 року, є неналежним доказом. Щодо позовної вимоги про визнання майна - квартири [ADDRESS] , спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] , то доводи позивачки [PERSON] щодо придбання майна за спільні кошти в сумі 15 000 доларів США спростовуються наступними обставинами: позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу від 05 липня 2017 року, в якій позивачка [PERSON] зазначає, цитує дослівно: «Уже майже два роки ми проживаємо окремо і кожен із нас живе своїм життям»;рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2017 року, яким встановлено факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] більше двох років, цитує: «...вже більше двох років вони проживають окремо та не ведуть спільне господарство». Рішення суду є чинним. День подачі позовної заяви [PERSON] до суду про розірвання шлюбу є 05 липня 2017 року. День ухвалення судового рішення - 26 липня 2017 року. Якщо брати до уваги день ухвалення судового рішення по справі № 307/1708/17 від 26 липня 2017 року, то сторони спільно не проживали і спільне господарство не вели із 26 липня 2015 року, що спростовує доводи позивачки, що договір дарування укладено під час спільного проживання сторін, а квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] .. Отже, є доведеним, що сторони станом на день укладення договору дарування, 20 жовтня 2016 року, спільно не проживали, спільне господарство не вели, спільного бюджету не мали. Доводи позивачки щодо спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність спільного бюджету спростовуються: позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів від 05 липня 2017 року, в якій сама позивачка зазначає, що із відповідачем [PERSON] спільно не проживають більше двох років, цитує: «ужемайже два роки ми проживаємо окремо і кожен із нас живе своїм життям»; позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, цитує: «Уже майже два ми проживаємо окремо і кожен із нас живе своїм життям». У позовній заяві за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Тячівська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, остання зазначає, цитує: «Уже більше двох років ми проживаємо поокремо і кожен з нас живе своїм життям» (справа № 307/1110/18, суддя Чопик В.В.). Даний позов по справі № 307/1110/18 позивачкою складено та підписано 20 квітня 2018 року. Якщо відрахувати з дня складення позовної заяви, 20 квітня 2018 року, то сторони спільно не проживають із 20 квітня 2016 року. Проте, за рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2017 року (справа № 307/1708/17) встановлено, що сторони спільно не проживають більше 2-х років, тобто із 26 липня 2015 року. Є доведеним, що на час укладення договору дарування квартири [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] спільно не проживали, спільне господарство не вели, спільного бюджету не мали. Просить у позові [PERSON] відмовити. Представник позивача [PERSON] - адвокат Пеняк І.В. в судовому засіданні вимоги позову підтримала в повному обсязі та просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кухта О.В. в судовому засіданні вимоги позову не визнала та просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] , представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Тячівської державної нотаріальної контори, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] в судове засідання не з`явилися повторно з невідомої суду причини, хоч належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому суд на підставі ст. 223 ЦПК України справу розглянув у їх відсутності на підставі письмових доказів, що є в аметріалах справи. Заслухавши думку учасників судового розгляду та дослідивши матеріали цивільної справи, суд уважає, що позов потрібно задовольнити частково з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2008 року та рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2017 року шлюб між ними розірвано, що також підтверджується копією свідоцтва про шлюб та рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2017 року, оригінал якого судом оглянуто в судовому засіданні. Від даного шлюбу сторони [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітню доньку [PERSON] з 09 грудня 2009 року народження, що також підтверджено копією свідоцтва про її народження, що міститься в матеріалах справи. Також судом встановлено, що позивач 25 червня 2018 року уклала шлюб з [PERSON] та після державної реєстрації цього шлюбу їй присвоєно прізвище [PERSON] . За період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,сторони [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ними як покупцями та [PERSON] як продавцем 19 червня 2007 року, прийняли у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджено копією договору купівлі - продажу квартири від 19 червня 2007 року. В подальшому, за час перебування в зареєстрованому шлюбі, сторони [PERSON] та [PERSON] прийняли спільне рішення про продаж цієї однокімнатної квартири [ADDRESS] , з метою придбання квартири з більшою житловою площею, знайшли покупця [PERSON] та 22 березня 2016 року позивач [PERSON] отримала від сестри покупця [PERSON] в якості авансу 2 000,00 доларів США за квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено її заявою, справжність підпису на якій посвідчена секретарем виконкому Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, а в подальшому, згідно відміток на цій заяві, позивач [PERSON] отримала від [PERSON] різними сумами 7 000,00 доларів США, а всього 9 000, 00 доларів США. Після отримання цих коштів, вказану однокімнатну квартиру [ADDRESS] сторони [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 липня 2017 року продали [PERSON] . Також судом встановлено, за час перебування в шлюбі сторони [PERSON] та [PERSON] , прийняли спільне рішення про придбання двохкімнатної квартири [ADDRESS] , яка перебувала у власності [PERSON] . На виконання усної домовленості про оплату вартості цієї квартири частинами позивач [PERSON] передавала жінці власника цієї квартири [PERSON] частинами кошти, які були спільної сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , в загальній сумі 15 000 доларів США в якості попередньої оплати за квартиру [ADDRESS] , а саме: позивачем було передано дружині власника квартири [PERSON] 31 грудня 2015 року грошові кошти в сумі 5 000,00 доларів США та факт отримання [PERSON] цих коштів підтверджується її заявою від 31 грудня 2015 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області Михалчич Д.І.; а також 06 квітня 2016 року грошові кошти в сумі 2 000,00 доларів США та факт отримання [PERSON] цих коштів підтверджується її заявою від 06 квітня 2016 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області; також 12 травня 2016 року грошові кошти в сумі 4 000,00 дол. США та факт отримання [PERSON] цих коштів підтверджується її заявою від 12 травня 2016 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області Михалчич Д.І.; а також 01 серпня 2016 року грошові кошти в сумі 4 000,00 доларів США та факт отримання [PERSON] цих коштів підтверджується її заявою від 01 серпня 2016 року, підпис якої було посвідчено секретарем виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області Михалчич Д.І.. В судовому засіданні судом були досліджені копії цих заяв, написаних дружиною власника відчужуваної квартири [PERSON] від 31 грудня 2015 року, від 06 квітня 2016 року, від 12 травня 2016 року та від 01 серпня 2016 року, зі змісту яких вбачається, що [PERSON] зазначила в заявах по те, що вона підтверджує, що отримала ці гроші за квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , від [PERSON] , [INFO] , позивача по даній справі. Будучи допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що [PERSON] вона знає як мешканку смт. Дубове, і їй було відомо, що [PERSON] та [PERSON] продавали свою квартиру позивачу [PERSON] з чоловіком. Кошти за квартиру передавала позивач [PERSON] жінці продавця [PERSON] , про що остання писала заяву про отримання цих коштів від позивача. Передачі цих коштів вона особисто не бачила, вони приносили заяви, і вона лише як секретар виконкому Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області засвідчувала на заявах, що підпис [PERSON] зроблений в її присутності після встановлення її особи. За зміст цих заяв вона не відповідає. Також вона посвідчувала підпис на заяві [PERSON] , яка передавала кошти позивачу [PERSON] за купівлю квартири. Їй відомо, що у [PERSON] та [PERSON] були правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] . В судовому засіданні сторонами визнано, що [PERSON] дійсно являється дружиною [PERSON] , а тому вказана обставина не потребує доказування. Також в судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення сесії Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 30 жовтня 2018 року за № 591 перейменовано вулицю Гагаріна на вулицю Д. Подольського смт. Дубове, Тячівського району, Закарпатської області без зміни нумерації об`єктів нерухомого майна. В судовому засіданні встановлено, що в період перебування в шлюбі сторін [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , подарував відповідачу [PERSON] квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири, який укладений 20 жовтня 2016 року між дарувальником [PERSON] та обдаровуваним [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1448. В судовому засіданні також встановлено, що дарувальник по цьому договору дарування [PERSON] не є родичем [PERSON] чи близькою особою, між ними відсутні дружні стосунки тощо, та між ними відсутні будь-які зобов`язальні відносини, які б стали мотивом для [PERSON] для передачі коштовного подарунку у виді нерухомого майна - спірної квартири позивачу [PERSON] . Знайомство між цими особами пов`язано виключно із укладенням угоди, при цьому, під час розгляду справи представник відповідача [PERSON] - адвокат Кухта О.В. не пояснила суду мотивів здійснення сторонньою особою [PERSON] дарунку у вигляді квартири відповідачу [PERSON] . Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 1 ст.720 ЦК України визначено, що сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суд України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 визначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У сукупності встановлених обставин та належним чином оцінених доказів, суд дійшов висновку, що 20 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , був укладений відплатний правочин, обидві сторони договору дарування діяли свідомо, з особистих корисливих мотивів, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди, ніж передбачену договором дарування, а саме: договір дарування був укладений з метою забезпечення виконання договору купівлі - продажу. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що позивач [PERSON] повністю оплатила жінці власника спірної квартири [PERSON] кошти за купівлю квартири [ADDRESS] , що стверджено заявами [PERSON] про отримання нею коштів за продаж цієї квартири, які передували укладенню цього договору дарування квартири, а також той факт, для придбання квартири та необхідності проведення остаточного розрахунку за купівлю квартири, сторони продали однокімнатну квартиру, яка була їх спільної сумісної власністю і хоча офіційно цей договір купівлі-продажу був оформлений 24 липня 2017 року, однак, сестра покупця цієї квартири [PERSON] передавала кошти позивачці в той період часу, а саме, починаючи з 22 березня 2016 року, коли позивач паралельно передавала кошти жінці власника спірної кварти [PERSON] за купівлю спірної квартири, то суд дійшов висновку, що договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 20 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1448, є удаваним правочином, та визнає, що сторонами цього договору [PERSON] та [PERSON] вчинено правочин - укладено договір купівлі-продажуквартири [ADDRESS] . Щодо посилання відповідача [PERSON] у відзиві на позову заяву на ті обставини, що що 31 грудня 2015 року [PERSON] зобов`язалася повернути [PERSON] 10 000, 00 доларів США, а також 06 квітня 2016 року - 8 000,00 доларів США, 12 травня 2016 року - 4 000,00 доларів США, то судом встановлено, що у вказаних заявах позивач [PERSON] зазначала, про те, що зобов`язується повернути кошти за оплату купівлі квартири з врахування вже сплаченої неї суми покупцю відповідно до ціни квартири в сумі 15 000, 00 доларів, тобто, після сплати [PERSON] коштів за придбання квартири 31 грудня 2015 року, вона зобов`язалася сплатити залишок за квартиру 10 000, 00 доларів США, і так по спадаючій від ціни квартири, аж поки вона 01 серпня 2016 року не сплатила всю суму вартості спірної квартири. Вказані заяви позивача не свідчать про існування між нею та [PERSON] зобов`язань за договором позики, оскільки там чітко зазначено, що позивач зобов`язалася повернути частину грошей за квартиру [ADDRESS] . Так, не заслуговує на увагу суду посилання відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву на ті обставини, що в заявах від імені [PERSON] та [PERSON] мова йде за умовні одиниці в іноземній валюті, однак, не зазначено, в якій саме валюті, що спростовує твердження позивачки про купівлю квартири за 15 000,00 доларів США, оскільки сторони вільні у визначенні грошової одиниці при розрахунках у цивільних правовідносинах. За змістом частини третьої статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позаяк судом встановлено удаваність оформленого договору дарування від 20 жовтня 2016 року та відплатність цього правочину, то суд дійшов висновку, що квартира квартири [ADDRESS] , була набута [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу з позивачем [PERSON] за відплатним договором та, відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим, позовні вимоги позивача слід задовольнити та визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Посилання відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву на ті обставини, що є доведеним, що сторони станом на день укладення договору дарування, 20 жовтня 2016 року, спільно не проживали, спільне господарство не вели, спільного бюджету не мали та такі підтверджені позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів від 05 липня 2017 року, в якій сама позивачка зазначає, що із відповідачем [PERSON] спільно не проживають більше двох років, позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2017 року, яким встановлено, що сторони спільно не проживають більше 2-х років, тобто із 26 липня 2015 року, то такі суд не бере до уваги, позаяк конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Оскільки шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2017 року, а спірний договір дарування укладено 20 жовтня 2016 року, тобто в період шлюбу між сторонами, то майно набуте відповідачем [PERSON] за цим договором відповідно до ст. 60 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя судам роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки квартира [ADDRESS] є неподільною, то її належить поділити, визнавши ідеальні частки [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , по Ѕ частці за кожним без реального поділу квартири [ADDRESS] та залишити цю квартиру у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] . Що стосується вимоги позивача [PERSON] в частині припинення права спільної сумісної власності на цю спірну квартиру, то у цій частині позову належить відмовити з тих підстав, що вказана квартира на час розгляду справи не перебуває у сторін на праві спільної сумісної власності. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових, речових доказів та електронних доказів, висновків експертів. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вирішуючи питання щодо вимоги представника позивача [PERSON] - адвоката Пеняк І.В. про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, зважає на таке. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 141ЦПК України). На виконання цих вимог представник позивача [PERSON] - адвокат Пеняк І.В. подала суду витяг з договору про надання правової допомоги від 29 квітня 2020 року, в якому зазначена сума гонорару адвокату в розмірі 15 000,00 гривень, а також заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та докази, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, а тому, зважаючи на приписи ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 15 000,00 гривень гонорару адвокату та судовий збір в розмірі 1 681, 60 гривень належить покласти на відповідача [PERSON] , оскільки спір стосується правовідносин, що виникли між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] .

Outcome: partial