Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства [PERSON] «Укргазбанк», по якому просить: - визнати недійсним кредитний договір № 03-101192008-Ф від 27.08.2008 року укладений між АБ «Укргазбанк» та [PERSON]; - визнати недійсним договір іпотеки від 27.08.2008 року укладений між АБ «Укргазбанк» та [PERSON]; - виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором іпотеки від 27.03.2008 р., а саме квартиру за адресою [ADDRESS] м. Кіровоград; - зобовязати ПАТ АБ «Укргазбанк» повернути [PERSON] у натурі все, що отримав ПАТ АБ «Укргазбанк» на виконання умов за кредитним договором № 03-101192008-Ф від 27 березня 2008 року укладений між [PERSON] банк «Укргазбанк» та [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27.03.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № 03-101192008-Ф від 27.03.2008 року, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в сумі 27000,00 дол. США. Проте, позивач вважає, що вказаний кредитний договір слід визнати недійсним з наступних підстав. Так, у оспорюваному кредитному договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій на видачу валютних кредитів резидентам України фізичним особам для використання на території України відповідно до ст.ст. 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Станом на 27.08.2008 року ВАТ АБ «Укргазбанк» не був уповноваженим банком з надання кредиту готівкою іноземною валютою фізичній особі для використання на території України. Крім того, всупереч вимогам п. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачу при підписанні кредитного договору № 03-101192008-Ф від 27.03.2008 року відповідачем не було надано інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. Також, сукупна вартість (ціна) договорів у гривні на момент підписання споживачами не була повідомлена і також вони не мають уявлення про цю істотну умову договору на даний момент. Графік платежів був наданий банківськими установами і складений у іноземній валюті, але в ньому не видно, скільки споживач повинен платити у гривнях. Цей графік також не враховує суму страхових платежів, банківських комісій, при придбанні споживачем валюти на погашення кредиту тощо. Тобто, остаточно ціна споживчого кредиту залишається для споживач невідомою. Враховуючи викладене, позивач вважає, що кредитний договір необхідно визнати недійсним. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22.12.2015 року дану позовну заяву в частині позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки від 27.08.2008 року укладеного між АБ «Укргазбанк» та [PERSON]; виключення з реєстру обтяжень та заборон відчуження запису про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором іпотеки від 27.03.2008 р., а саме квартири за адресою [ADDRESS] м. Кіровоград; зобовязання ПАТ АБ «Укргазбанк» повернути [PERSON] у натурі все, що отримав ПАТ АБ «Укргазбанк» на виконання умов за кредитним договором № 03-101192008-Ф від 27 березня 2008 року, укладеного між АБ «Укргазбанк» та [PERSON] - залишено без розгляду (а.с. 47-48). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити у задоволенні позову в звязку з його необґрунтованістю та незаконністю. Також, представником відповідача подано до суду письмові заперечення, в яких зазначено, що під підпис, 18.03.2008 року [PERSON] була ознайомлена з умовами кредитування по програмі «житло в кредит» для придбання нерухомості на вторинному ринку. 27.03.2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 03-101192008-03-Ф, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 27000,00 дол. США на строк з 27.03.2008 року по 26.03.2038 року. При укладенні кредитного договору позичальнику було відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Крім того, уповноважені банки на підставі банківських ліцензій та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Також, в позовній заяві [PERSON] безпідставно посилається на недотримання банком вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ненадання йому необхідної інформації перед укладення кредитного договору, оскільки у заяві позичальника-фізичної особи на отримання кредиту від 18.03.2008 року, позивальник підтвердив, що банк надав йому в письмовій формі та в повному обємі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закон України «Про захист прав споживачів». Відповідно до Додатку № 1 до кредитного договору позичальника повідомлено про вартість всіх супутніх послуг, реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту. Таким чином, представник відповідача стверджує, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, позивач підтвердив свою згоду на укладення договору своїм підписом, що є повним дотриманням положень Закону України «Про захист прав споживачів». Ніяких застережень або зауважень з боку позичальника, щодо неповного розуміння або незгоди з умовами кредитного договору під час його підписання не надано. Також представник відповідача просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності до позовних вимог [PERSON], перебіг якого розпочався від дати укладення кредитного договору 27.03.2008 року. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21.06.2016 року залучено по справі за даним позовом третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] (а.с. 103). Проте, згідно свідоцтва про смерть, серії І-ОЛ № 246197, виданого 26.06.2017 року Кропивницьким міським відділом державної реєстрації смертей [PERSON] територіального управління юстиції у Кіровоградській області, [PERSON] 25.06.2017 року помер (а.с. 164). Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27 березня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 03-101192008-Ф, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит на задоволення споживчих потреб в сумі 27000 доларів США на строк з 27 березня 2008 року по 26 березня 2038 року, або по день визначений в п. 3.3.11 цього договору, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 9,9% річних (а.с. 22-24). Належне виконання позичальником зобовязання за цим договором забезпечувалося іпотечним договором від 27 березня 2008 року (а.с. 15-21), за яким банком прийнято в іпотеку квартиру за адресою: місто Кіровоград, просп. Університетський, 23, корп.. 2, кв. 75 (п. 2.1. договору) ПАТ АБ «Укргазбанк» зобовязання за договором виконано в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи. Доводи позивача щодо недійсності кредитного договору в звязку з відсутністю у банку ліцензії на здійснення цього виду валютних операцій не можна визнати обґрунтованими виходячи з наступного. Судом встановлено, що банк при укладенні спірного договору мав банківську ліцензію № 123 від 21 липня 1993 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с. 67), та дозвіл № 123-2 від 19 листопада 2001 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно додатку до цього дозволу (а.с. 68-69). Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. В постанові від 21 березня 2011 року у справі № 6-7цс11 Верховний Суд України зазначив, що за положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Пленум Вищого спеціалізованого суду України у п.13 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснив, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (ч.2 ст.5 ЦК). Кредитний договір укладено сторонами 07 квітня 2008 року до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, тому дія цього Закону не поширюється на спірні правовідносини. Безпідставними є доводи позивача щодо порушення банком при укладенні кредитного договору таких засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, передбачених пунктом 6 ч.1 ст.3 ЦК України. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 18.03.2008 року [PERSON] звернулася до ВАТ АБ «Укргазбанк» із заявою позичальника-фізичної особи на отримання кредиту (а.с. 75). Із змісту кредитного договору вбачається, що сторони правочину досягли згоди, щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу, тощо). Позивач ознайомилася з текстом кредитного договору і підписала кожну його сторінку без будь-яких застережень. Порушення принципу справедливості позивач вбачає в тому, що оскільки кредитний договір укладено в іноземній валюті, всі ризики знецінення національної валюти покладаються на нього як на споживача банківських послуг. З доводами позивача щодо порушення принципу справедливості наданням кредиту в іноземній валюті не можна погодитися, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 8 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, передбачено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. З наведеного вбачається, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Укладаючи з банком кредитний договір в іноземній валюті, у позивача не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, доводи позовної заяви не містять правових підстав для задоволення позову [PERSON] щодо визнання недійсним кредитного договору, а відтак враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволені позову необхідно відмовити. Крім того, представником відповідача заявлено про сплив позовної давності (а.с. 183-185). Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Водночас суд не вважає за необхідне застосовувати положення статті 267 Цивільного кодексу України, в звязку з недоведеністю самого позову. Питання судових витрат вирішується у відповідності до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed