Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 14.01.2016 року, в якій просила суд: визнати договір купівлі-продажу квартири від 16.08.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. за реєстровим номером №3680 недійсним; встановити факт, що за життя [PERSON] , яка померла [INFO] на праві приватної власності належала однокімнатна квартира, розташована на першому поверсі п`ятиповерхового будинку, житловою площею 17,1 кв.м., загальною площею 29,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , право власності на однокімнатну квартиру розташовану на першому поверсі п`ятиповерхового будинку, житловою площею 17,1 кв.м., загальною площею 29,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що вона довгий час піклувалась за [PERSON] , так як вона хворіла, погана пересувалась та майже не виходила з квартири, а рідних у неї не було. Так як, у неї хвора дитина, то вона не мала можливості постійно піклуватись за бабусею, тому інколи їй допомагала її мати [PERSON] . На початку 2013 року [PERSON] вирішила заповісти ї свою однокімнатну квартиру. 19.03.2013 року був складений заповіт посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Є.М. , згідно якого [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона законом матиме право [PERSON] . Заповіт не скасовувався та ніким не оспорювався. [PERSON] на підставі договору міни від 15.11.2007 року на праві приватної власності належала однокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . 26.08.2013 року [PERSON] стало відомо, що вона виписана із зазначеної квартири за заявою громадянки [PERSON] , яка діяла на підстав довіреності та 30.08.2013 року. Після отримання цієї інформації вона звернулась до правоохоронних органів про притягнення до відповідальності невідомих осіб за фактом неправомірного зняття з реєстрації за місцем проживання. На підставі зазначеної заяви було розпочате досудове розслідування по кримінальному провадженні внесеному за №12013040750003729 від 31.08.2013 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. У ході досудового розслідуванням стало відомо, що [PERSON] , яка згідно з довіреності діє від імені [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири. Жодної довіреностів на ім`я [PERSON] та згоди на відчуження квартири [PERSON] не давала. Виходячи з наведеного, вважає договорі купівлі-продажу квартири від 16.08.2013 року недійсним. [INFO] померла [PERSON] 06.03.2015 року вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняттям спадщини за заповітом, проте постановою нотаріуса 04.01.2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на заявлене майно. Ухвалою суду від 15.01.2016 року провадження по справі відкрито (головуючий суддя Хомініч С.В., а.с.33). Ухвалою суду від 01.04.2016 року провадження у цивільній справі № 214/195/16-ц було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням за результатами розгляду кримінального провадження №214/9296/15-к (а.с. 102-103) . За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження заступника керівника апарату суду №116 від 22.01.2019 року та протоколу матеріали справи передано судді Гриню Н.Г., які ухвалою від 24.01.2019 року прийнято ним до свого провадження та залишено зупиненим до набрання законної сили судовим рішенням за результатами розгляду кримінального провадження №214/9296/15-к (а.с.107-109). Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 08.08.2019 року поновлено провадженні у справі в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 28.10.2020 року постановленою на місці закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду (а.с. 173, п.10 журналу с/з). В ході розгляду справи позивачем заявлялась: заява про забезпечення позову (а.с.139-140). Ухвалою суду від 21.08.2020 року заяву про забезпечення позову задоволено (а.с.160-161). Позивач правом присутності не скористувалась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує щодо заочного розгляду. Відповідачі, третя особа в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не відомі. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк він не подав, заяв про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. В порядку ч.6 ст.259, ч.1 ст.268 ЦПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення 03.03.2021 року. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. [PERSON] належала однокімнатна квартира житловою площею 17.1 кв.м, загальною площею. 29.9 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору міни квартири від 15.11.2007 року (а.с.16). 16 серпня 2013 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] відповідно до довіреності посвідченої приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Убієнних Л.М. 16.08.2013 року, за реєстровим номером №1573 продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 15). 30.08.2013 року [PERSON] звернулась до Саксаганського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою щодо незаконного заволодіння правом на майно заявника (а.с. 17). Ухвалою саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 23.12.2019 року звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності обвинувачених [PERSON] за ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України, [PERSON] за ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 190 КК України, [PERSON] за ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України, [PERSON] за ч. 4 ст. 358 КК України, [PERSON] за ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України, [PERSON] за ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України, [PERSON] за ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України, [PERSON] за ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, а кримінальне провадження відносно кожного з них в цій частині закрито на підставі ст. 49 КК України. Проти закриття обвинуваченні, зокрема [PERSON] не заперечувала. Відповідно до ухвали суду, в кінці травня 2013 року [PERSON] , продовжуючи реалізувати свої злочинні наміри, направлені зокрема на придбання права на майно шляхом обману - квартирою [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , згідно попередньої домовленості з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] шляхом заміни фотознімка [PERSON] на фотознімок [PERSON] підробив раніше викрадений [PERSON] у [PERSON] паспорт, з метою його використання у придбанні права на майно шляхом шахрайства. 13.08.2013 року [PERSON] продовжуючи реалізувати свої злочинні наміри, згідно з попередньою домовленістю з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прибули до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] з метою виготовлення від імені [PERSON] підробленої довіреності, [PERSON] надала завідомо підроблений паспорт на ім`я [PERSON] зі вклеєною фотографією [PERSON] переконавши приватного нотаріуса [PERSON] , що вона дійсно є [PERSON] . Приватний нотаріус [PERSON], будучи переконаною в достовірності наданих їй документів, виготовила довіреність на права представляти інтереси [PERSON] в будь-яких установах, підприємствах, організаціях з питань продажу належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] , допустивши помилку у прізвищі власника й зареєструвавши в реєстрі за №3553, куди [PERSON] внесла завідомо неправдиві відомості про те, що вона є [PERSON] та вона уповноважує [PERSON] представляти її інтереси в будь-яких установах, підприємствах, організаціях з питань продажу належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] , після чого підписала вказану довіреність від імені [PERSON] і тим самим виготовила офіційно підроблений документ. Статтею 284 КПК передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. Реабілітуючими є ті підстави, що пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочин. На противагу цьому нереабілітуючими є ті, що позитивно вирішують питання про вчинення особою злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Відповідно, всі інші підстави є нереабілітуючими і передбачають констатацію факту вчинення особою кримінального правопорушення. Зокрема, до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить звільнення особи від кримінальної відповідальності. Підстави звільнення від кримінальної відповідальності закріплені в розділі ІХ Кримінального кодексу. Такими підставами є дійове каяття, примирення винного з потерпілим, передання особи на поруки, змінення обстановки, закінчення строків давності. Вище вказане свідчить про те, що кримінальне провадження відносно [PERSON] було закрито за нереабілітуючих обставин. Сутність та правова природа загально-цивільного представництва регламентована положеннями глави 17 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. За ч.3 ст.244 ЦК України, довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, оскільки для виникнення, припинення або зміни цивільних прав і обов`язків достатньо волевиявлення однієї сторони. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, представницьких правовідносин, та в силу ст.1003 ЦК України підтверджує укладення договору доручення. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об`єктивно виражену форму виявлення (складання заповіту, прийняття спадщини, складання довіреності, підписання договору тощо). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії (вчинки) особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. З огляду на встановлені судом обставини відсутності волевиявлення [PERSON] на видачу довіреності, а вчинення її шляхом шахрайських дій, суд приходить до висновку, що згоду на відчуження квартири вона дійсно не надавала. З приводу вибуття квартири із володіння [PERSON] , остання звернулася до Саксаганського РВ Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області із відповідною заявою, відомості по якій 31.08.2013 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013040750003729 за попередньою правовою кваліфікацією - ч.1 ст.190 КК України (а.с.17). Таким чином суд приходить до висновку про доведеність факту, що волевиявлення [PERSON] на видачу довіреності на ім`я [PERSON] не було і вона її не підписували. Ця обставина відповідачами в ході розгляду справи жодними доказами не спростована. Окрім того, представник не може діяти в своїх інтересах, або в інтересах іншого представника чи інших осіб, а зобов`язаний діяти тільки в інтересах довірителя. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Як слідує з вимог частин 2,3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. З огляду на те, що згідно із ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору. Оскільки згідно діючого в Україні цивільного законодавства право продажу належить власникові, який у спірних правовідносинах свою волю на вчинення договору купівлі-продажу не виражала і на укладення правочину від її імені не уповноважувала [PERSON] і в наступному відчуження квартири не схвалювала, тому суд приходить до висновку, що довіреність слід визнати недійсною на підставі ст.203 ЦК України. Щодо встановлення факту про належність [PERSON] , яка померла [INFO] на праві приватної власності спірної квартири та визнання за [PERSON] права власності на спірну квартиру в порядку спадкування, суд виходить з наступного. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] від 26.02.2015 року (а.с.10). Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. За життя [PERSON] належала однокімнатна квартира загальною площею 29,9 кв.м, житловою площею 17,1 кв.м [ADDRESS] - на підставі Договору міни від 15.11.2007 року (а.с. 16), що підтверджується довідкою КП «Криворізьке БТІ» ДОР № 317 від 16.02.2016 року (а.с.85). Дослідженням копії спадкової справи №14-2015 на майно померлої [PERSON] (а.с.48-83) встановлено, що за життя [PERSON] складено заповіт, посвідчений 14.06.2011 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М. за реєстраційним номером 268, за яким належні все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона матиме права заповіла [PERSON] (а.с.52). 04.01.2016 року [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на спадкове майно, яке складається з грошових коштів, що зберігаються в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.73) та на вказане майно приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Є.М. було видано свідоцтва про право на спадщину, яка складається з грошових вкладів з належними відсотками за заповітом (а.с. 81). 06.03.2015 року [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на спадкове майно, яке складається з жилого будинку місцезнаходження якого : [ADDRESS] (а.с.49), однак постановою нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину у зв`язку із відсутністю правоустановчих документів на заявлене майно (а.с.7). Згідно зі ст.ст.1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб. Спадкування здійснюється за законом або заповітом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства та захисту права, повинен сприяти учасникам цивільних правовідносин, які звернулися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у реалізації ними цих прав, у тому числі і спадкових. Крім того, відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за захистом своїх прав за правилами позовного провадження в рамках вирішення цивільно-правового спору. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] є недійсним, що свідчить про належність за життя та до дня смерті [PERSON] на праві приватної власності вказаної квартири та не виключає це майно з обсягу спадкового, особисте розпорядження яким за життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробила, тому суд приходить до висновку, що частина спадщини, яка є предметом спору, охоплена заповітом та її спадкування [PERSON] після смерті [PERSON] має здійснюватись саме в порядку спадкування за заповітом. З огляду на викладені обставини та виходячи з положень ч.5 ст.1268 ЦК України, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, з метою захисту спадкових прав позивача суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Суд звертає увагу позивача, що в силу ст.392 ЦК України рішення суду про визнання права власності на майно підтверджує наявне в позивача право власності як речове право, яке підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З огляду на характер спору, відсутність вимог про компенсацію понесених позивачем витрат по сплаті судового збору, на підставі ст.141 ЦПК України суд вважає за доцільне покласти їх на рахунок позивача.

Outcome: approved