Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до першого відповідача - [PERSON] та другого відповідача [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування позову позивач зазначив, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Даний факт підтверджується договором дарування від 11 липня 2002 року та державною реєстрацією права власності на нерухоме майно від 17.07.2002 року. Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «Север» № 148, виданої 10 червня 2015 року, якою засвідчено підписи сусідів (мешканців будинку) [PERSON] та Свірської, [PERSON] зареєстрована у [INFO], проте фактично з серпня 2003 року і даний час відповідач в квартирі не проживає. Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «Север» № 149, виданої 12 червня 2015 року, якою засвідчено підписи сусідів (мешканців будинку) [PERSON] та [PERSON], [PERSON] [INFO], зареєстрований у [INFO], проте фактично з вересня 2010 року і даний час відповідач в квартирі не проживає. Позивач у судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений. Від представника позивача на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Перший та другий відповідачі в судове засідання не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином. Від відповідачів 30.06.2015 року на адресу суду надійшли заяви про визнання позову та розгляд справи у їх відсутності. Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Договору дарування від 11 липня 2002 року позивач [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] квартиру під № 62 у будинку № 12, розташовану по вул. Богомольця в м. Ужгород. Як вбачається з довідки Житлово-будівельного кооперативу «Север» № 148, виданої 10 червня 2015 року, [PERSON] зареєстрована у [INFO], проте фактично з серпня 2003 року і даний час відповідач в квартирі не проживає. Також відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «Север» № 149, виданої 12 червня 2015 року, [PERSON] [INFO], зареєстрований у [INFO], проте фактично з вересня 2010 року і даний час відповідач в квартирі не проживає. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 1 частини першої статті 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Як зазначено у п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу Української РСР\~(далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися правом власності на свій розсуд. Враховуючи вищевикладене, та те що перший відповідач [PERSON], втратила право власності на квартиру під № 62 у будинку № 12, розташовану по вул. Богомольця в м. Ужгород, та, відповідно, право користування нею, суд вважає позов відносно першого відповідача обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Що ж стосується другого відповідача [PERSON], то він права власності на це житло не мав, не проживає за місцем реєстрації понад пять років, тому втратив право користування квартирою під № 62 у будинку № 12, розташовану по вул. Богомольця в м. Ужгород, тому суд вважає позов відносно другого відповідача також обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Що стосується судового збору суду зазначає наступне. Як встановлено ч. 2 ст. 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що на цей час складає 243,60 грн. (1218 * 0,2). Проте, як зазначено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою). Тобто позивачам при зверненні до суду із зазначеним позовом слід було сплатити судовий збір у сумі 487,20 (243,60 * 2). Однак у якості доказу сплати судового збору позивачем суду надана квитанція від 11.06.2015 на суму 243,60 грн. Як зазначено у п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді (стаття 191\~ЦПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень\~статті 88\~ЦПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі\~пункту 8\~частини першої статті 207 ЦПК. Оскільки позивачем заявлено фактично дві позовні вимоги немайнового характеру, а заява про збільшення позовних вимог не була оплачена судовим збором, суд вважає за необхідне достягнути з позивача на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок. У відповідності до вимог\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідачів слід стягнути на користь позивача судові витрати в сумі 243,60 грн. сплаченого судового збору з кожного. На підставі наведеного та

Outcome: approved