Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Бербеницької сільської ради про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на наступні обставини. 14 липня 2009 року в смт. Іванків Київської області померла її рідна матір [PERSON], яка за життя склала заповіт, згідно якого все своє майно вона заповіла своєму синові [PERSON] На момент смерті [PERSON] мала майно у вигляді права особистої приватної власності на земельну ділянку розміром 4,55 га, вартістю 179602,62 грн., що знаходиться на території Бербеницької сільської ради Лохвицького району. Після смерті [PERSON] її спадкове майно (вказану земельну ділянку) успадкували вона та її брат [PERSON] шляхом подачі заяв про прийняття спадщини в Іванківську районну державну нотаріальну контору. Її рідний брат [PERSON] помер 14.11.2012 року, його спадкоємиця рідна дочка [PERSON] відмовилась від успадкування майна [PERSON] у вигляді вищевказаної земельної ділянки. При підготовці документів про успадкування вона виявила, що зник оригінал Державного акту на право приватної власності на землю, що унеможливлює отримання свідоцтва про право на спадщину. Просила визнати за нею право власності на спадкове майно померлої 14.07.2009 року матері [PERSON], а саме: земельну ділянку загальним розміром 4,55 га, що знаходиться на території Бербеницької сільської ради. В судове засідання позивач не зявилася, була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, просила розглянути справу за її відсутності через вік та стан здоровя. Представник відповідача в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надано заяву за підписом сільського голови про розгляд справи за відсутності їхнього представника. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 14.07.2009 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК № 346283 від 30.09.2015 року (а.с. 3). 28.11.2006 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Бербеницької сільської ради, зареєстрований за реєстром № 57, відповідно до якого все своє майно вона заповідала своєму синові [PERSON] (а.с. 14). Позивач по справі є рідною донькою померлої 14.07.2009 року [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ЯФ № 272365 від 18.05.1949 року та свідоцтвом про одруження серії І-АБ № 396672 від 15.02.1969 року, та рідною сестрою померлого 14.11.2012 року [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статтей 126,133,135 Сімейного кодексу України та свідоцтвом про смерть серії І-КЕ № 245050 від 23.04.2013 року (а.с. 4,5,6,11). Згідно постанови державного нотаріуса Іванківської районної державної нотаріальної контори [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2017 року за даними їхньої контори після [PERSON] спадщину прийняли [PERSON] та [PERSON], інших спадкоємців немає. Вказаною постановою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на обовязкову частку на земельну ділянку розміром 4,55 га, яка розташована на території Бербеницької сільської ради та належала [PERSON], в звязку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на вказану земельну ділянку (а.с. 7). З постанови завідувача Першої лохвицької державної нотаріальної контори [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.02.2017 року вбачається, що окрім позивача [PERSON], до нотаріальної контори після смерті [PERSON] звернулася також співмешканка спадкодавця [PERSON]. В звязку з тим, що спадкоємцями правовстановлюючі документи на земельну ділянку не були надані, у видачі свідоцтва про право на спадщину на імя [PERSON] після смерті [PERSON], на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Бербеницька сільська рада, Лохвицького району, Полтавської області, відмовлено (а.с. 8). В матеріалах справи міститься копія Державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 № 643450 від 20.12.2002 року, виданого [PERSON], зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 315 (а.с. 12). Суд вважає за необхідне зауважити, що в свідоцтві про смерть спадкодавця [PERSON] та в Державному акті на право приватної власності на землю серії Р3 № 643450 від 20.12.2002 року містяться розбіжності, а саме в свідоцтві про смерть зазначено імя «Євдокія», а в Державному акті «Явдокія», при цьому позивачем вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності правовстановлюючого документу померлій [PERSON] не заявлялася. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. П. 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 р., в редакції постанови КМУ від 23.08.2016 р. № 553 (далі Порядок № 1127) передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на обєкт нерухомого майна, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у звязку із втратою, пошкодженням чи зіпсуванням відповідного державного акта на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно подаються: 1)копія примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого державного акта, свідоцтва про право власності на нерухоме майно; 2) оголошення про втрату документа у друкованих засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження або місцевої чи регіональної сфери розповсюдження за місцезнаходженням нерухомого майна, в якому повинні бути зазначені назва документа, його номер і дата видачі, на чиє імя виданий, яким органом (крім випадків пошкодження чи зіпсування документа). Згідно п. 66 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені\~статтею 27\~Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про субєкта права власності - спадкодавця з обовязковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Таким чином, у випадку, якщо спадкодавцем за життя було набуто право власності, однак документ, що посвідчує право власності на нерухоме майно втрачений і видача його дублікату не передбачена діючим законодавством, реєстрацію права власності спадкодавця за заявою спадкоємця можливо здійснити, застосовуючи у сукупності норми пунктів 53 і 66 Порядку № 1127. Суд зазначає, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, і тільки якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Суди не вправі втручатись в повноваження та діяльність суб'єктів владних повноважень, або ж підміняти їх. Така позиція суду щодо неможливості підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного Cуду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24.10.2008 року, згідно з якою суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, так само й з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed