Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить їй на праві приватної власності і знаходиться по вул.Грушевського, 37 с.Крукеничі Мостиського району Львівської області, значиться формально зареєстрованим її брат [PERSON], відповідач по справі. Зазначає, що відповідач [PERSON] фактично не проживає у спірному будинковолодінні з 2006р., що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сімї від 24.09.2018р. Стверджує, що відповідач [PERSON] самостійно виселився з належного їй житлового будинку, особистих речей там не зберігає, такий жодних витрат по утриманню будинку не несе, однак на її вимоги про добровільне зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою не реагує. З огляду на наведене просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням\~в будинку\~за адресою:\~с.Крукеничі,\~вул.Грушевського,\~37\~Мостиського району\~Львівської областіта зняти його з реєстрації за вказаною адресою. Позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Як вбачається із матеріалів справи судові повістки відповідачу надсилались рекомендованими листами з повідомленням за адресою місця його проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, а також за адресою, що була зазначена позивачем як адреса його (відповідача) фактичного місця проживання. Відомості про будь-яку іншу адресу місця проживання чи перебування відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні. Заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідача не надходило. Крім того, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що судова повістка відповідачу доставлена і він належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, і час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив, а також враховуючи те, що позивач не заперечувала проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку №37 по вул.Грушевського с.Крукеничі Мостиського району Львівської області на підставі договору купівлі-продажу за реєстровим №1475 від 05.08.2003р. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1166590 від 05.08.2003р. Відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим в житловому будинку №37 по вул.Грушевського с.Крукеничі Мостиського району Львівської області з 2003 року і по даний час. Зазначені обставини підтверджується копією будинкової книги для реєстрації (прописки) громадян, проживаючих в [INFO]. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 24.09.2018р. за №02-18/317, який складений комісією в складі сільського голови [PERSON] та сусідів [PERSON] та [PERSON], встановлено, що відповідач [PERSON] з лютого місяця 2006 року не проживає за зареєстрованою адресою, а саме у житловому будинку №37 по вул.Грушевського в с.Крукеничі Мостиського району Львівської області. Зазначені обставини були підтверджені в судовому засіданні показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України\~встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3\~ст.13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст.9\~ЖК Української\~РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318\~ЦК України встановлено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1,2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41\~Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328\~ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР\~застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст.\~405\~ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідач [PERSON] без поважних причин понад один рік (близько тринадцяти років) не проживає у спірному будинку за адресою: с.Крукеничі, вул.Грушевського, 37 Мостиського району Львівської області, а значиться там лише формально зареєстрованим, суд вважає, що останній втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст.405 ЦК України. Щодо позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Так, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто питання зняття особи з реєстрації місця проживання є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Наявність же остаточного рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Таким чином, набрання законної сили цим рішенням суду про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: с.Крукеничі, вул.Грушевського, 37 Мостиського району Львівської області буде правовою підставою для зняття його компетентними органами з реєстраційного обліку за вказаною адресою. З огляду на наведене суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зняття відповідача [PERSON] з реєстрації місця проживання. Оскільки позовні вимоги позивачки задоволені частково, то на підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача [PERSON] на її користь необхідно стягнути судовий збір пропорційно (1/2) задоволеним позовним вимогам у розмірі 352,40 грн.

Outcome: partial