Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, у якому просить, дозволити багаторазові, тимчасові виїзди неповнолітнього [PERSON], [INFO], за межі держави Україна до Республіки Польща в період з 18 грудня 2015 року по 31 серпня 2017 року, а саме: з 23.12.2015року по 04.01.2016 року.; з 04.03.2016 року по 13.03.2016 року.; з 21.05.2015 року по 10.06.2016 року; з 01.07.2016 року по 29.08.2016 року.; з 17.12.2016 року по 04.01.2017 року.; з 03.03.2017 року по 11.03.2017 року; з 19.05.2017 року по 03.06.2017 року; з 01.07.2017 року по 29.08.2017 року без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON], яка гарантує повернення в Україну після кожного виїзду за кордон. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 09 серпня 2003 року, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 листопада 2008 року шлюб розірвано, на теперішній час син проживає разом із матір'ю та перебуває повністю на її утриманні. та її чоловіком [PERSON], з яким 14.10.2014 року було укладено шлюб. На даний час позиває є представником польської фірми «WIR-WEST» в Україні. В її функціональні обов'язки входить моніторинг та звітування про виконання кошторису витрат. Ця робота є дистанційною, крім неї позивач офіційно працевлаштована. Роботодавець дає можливість її сину супроводжувати її при кожному відрядженні до Республіки Польща. Це дає змогу [PERSON] проводити час разом із сином. Термін дії запрошення від роботодавця становить з 22 липня 2015 року по 21 травня 2017 року. Під час перебування за кордоном син сторін [PERSON] зможе вдосконалювати свої теоретичні знання з іноземних мов через спілкування з іншими людьми, з одночасним відпочинком, ознайомленням з культурними, національними та історичними цінностями народу іншої країни. Виїзди мають багаторазовий короткостроковий характер. Дати виїздів: 19.12.2015 року - 04.01.2016 року; 04.03.2016 року - 13.03.2016 року; 21.05.2015року - 10.06.2016року; 01.07.2016 року - 29.08.2016 року; 17.12.2016 року - 04.01.2017 року; 03.03.2017 року - 11.03.2017 року; 19.05.2017 року - 03.06.2017 року; 01.07.2017 року - 29.08.2017 року. Позивач гарантує повернення дитини після кожного тимчасового виїзду за кордон у період. [PERSON] заздалегідь почала збирати всі необхідні документи, щоб уникнути будь-яких труднощів для перетину кордону держави Україна та Польща під час подорожі. Позивач просила колишнього чоловіка з'явитися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дульської Тетяни Володимирівни за адресою: [ADDRESS] для посвідчення справжності його підпису на заяві для надання дозволу для виїзду [PERSON] за кордон. Однак, протягом запропонованого дня він не з'явився до нотаріальної контори та не надав жодних пояснень своїй поведінці. На протязі 2014-2015 років позивач двічі зверталася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Суд повністю задовольнив позовні вимоги. Проте колишній чоловік - відповідач по справі безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, при цьому жодних вагомих аргументів не наводить. Позивач вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє всебічному та гармонійному його розвитку. В судове засідання позивач не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, повідомлявся своєчасно та належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази кожний окремо та у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем, суд за наявності підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що в даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи і інтереси інших осіб. Відповідно до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду за межі України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року №231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 з наступними змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. В силу ст.ст. 150,155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані поважати дитину, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09.08.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданого 09.08.2003 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану № 1 Харківського обласного управління юстиції. Згідно свідоцтва серії [NUMBER], виданого 12 травня 2004 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції, [PERSON] народився [INFO]. Батьками є [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 листопада 2008 року шлюб між [PERSON] до [PERSON] було розірвано. Як зазначає позивач у позовній заяві, з 2007 року відповідач повністю припинив будь-яке спілкування із нею та з сином, жодного разу не поцікавився здоров'ям, життям дитини. З 2007 року по 2010 рік ніякої матеріальної допомоги не надавав. Згідно рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2010 року відповідач сплачує аліменти. Додаткових витратах участі не приймає. Крім того, навмисно систематично перешкоджає повноцінному розвитку та відпочинку, оздоровленню дитини. Позивач в позові зазначає, що вона є представником польської фірми «WIR-WEST» в Україні. В її функціональні обов'язки входить моніторинг та звітування про виконання кошторису витрат. Ця робота є дистанційною, крім неї позивач офіційно працевлаштована. Роботодавець дає можливість дитині позивача супроводжувати її при кожному відрядженні до Республіки Польща. Це дає змогу [PERSON] проводити час разом із сином. Термін дії запрошення від роботодавця з 22 липня 2015 року по 21 травня 2017 року. Під час перебування за кордоном дитина зможе вдосконалювати свої теоретичні знання з іноземних мов через спілкування з іншими людьми, з одночасним відпочинком, ознайомленням з культурними, національними та історичними цінностями народу іншої країни. Виїзди мають багаторазовий короткостроковий характер. Дати виїздів: 19.12.2015року - 04.01.2016 року; 04.03.2016 року -13.03.2016 року; 21.05.2015 року-10.06.2016року; 01.07.2016 року - 29.08.2016 року; 17.12.2016 року -04.01.2017 року; 03.03.2017 року - 11.03.2017 року; 19.05.2017 року - 03.06.2017 року; 01.07.2017 року -29.08.2017 року. Позивач гарантує повернення дитини після кожного тимчасового виїзду за кордон у період. Відповідач, без пояснення причин, відмовляється надати нотаріально оформлений дозвіл на тимчасову поїздку сина за територію України про, що свідчить лист № 202/01-16 від 12.11.2014 року наданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Головного управління юстиції в м. Києві Дульської Т.В. На території України позивач має постійне місце мешкання та постійно проживати за кордоном не має на меті. Відповідно ст.150 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов'язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї, своєї Батьківщини, також покладено обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов'язані поважати дитину, забезпечити здобуття дитиною загальної освіти, готувати дитину до самостійного життя. Згідно вимог ст.152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. На підставі вимог до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Тобто, законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про вмотивованість, обґрунтованість позовних вимог [PERSON], однак вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, так як дата першого виїзду за кордон, а саме з 19.12.2015 року по 04.01.2016 року вже минула на момент винесення рішення, в іншій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, з відповідача, згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України, на користь позивача належить стягнути понесені нею судові витрати в сумі 487 грн. 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial