Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з названим цивільним позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 21.02.2000 року, яке зареєстровано в реєстрі під № 1-1-12, їй та її дочці на праві спільної власності належить квартира [ADDRESS], яка складається із двох житлових кімнат. З 2007 року в квартирі зареєстрований її син [PERSON], [INFO]. Відповідач у вказаній квартирі з грудня 2013 року взагалі не зявляється, не несе витрати на утримання квартири, комунальні послуги не сплачує. Домовленості між власниками квартири та відповідачем щодо збереження за останнім права користуватись житлом терміном більше ніж один рік не було. Враховуючи зазначене, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням [ADDRESS], по вул.Леваневського в м. Біла Церква, Київської області. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, які є аналогічними, наведеним у позовній заяві та просила позов задовольнити. Позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, процесуальної зацікавленості в розгляді справи не виявив, а тому суд, з урахуванням думки позивача, третьої особи, згідно ст.ст. 224, 225 ЦПК України, вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Третя особа вважає позов обґрунтованим, та таким, що підлягає до задоволення, надала пояснення, в яких підтвердила викладені позивачем обставини та просила позов задовольнити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 28601 від 21.02.2000 року, позивачу та третій особі [PERSON] дочці позивача, на праві спільної власності належить квартира № 65, яка розташована в будинку № 36 по вул. Леваневського в м. Біла Церква, Київської області. В даній квартирі зареєстровані позивач, відповідач син позивача та брат третьої особи, а також третя особа, що підтверджується довідкою форми № 3 за № 89 від 13.01.2016 року, яка видана Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційною конторою № 7. Відповідач не проживає в указаній квартирі більше одного року, виїхав з даного житлового приміщення, забравши всі свої речі, тобто більше одного року не проживає в спірній квартирі, вказане житло відповідач не утримує, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг не займається, утриманням вказаної квартири та оплатою комунальних послуг займаються лише позивач та третя особа, що підтверджується поясненнями позивача, свідків [PERSON] та [PERSON]. З пояснень позивача та третьої особи вбачається, що відповідач з початку 2011 року не проживає у спірній квартирі. Як зазначили свідки [PERSON] та [PERSON], відповідач у вказаній квартирі взагалі не зявляється близько 5-6 років, не несе витрати на утримання квартири, комунальні послуги не сплачує, а його особисті речі у названій квартирі відсутні. Крім пояснень свідків, підтвердженням того, що відповідач не несе витрати на сплату комунальних послуг, слугують копії квитанцій на їх оплату. Факт непроживання відповідача [PERSON] у вказаній квартирі з січня 2015 року підтверджується, крім іншого, і актом № 693 від 02.03.2016 року, складеного КП БМР ЖЕК № 7. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника будинку (квартири) зобов»язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім»ї власника зобов»язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території по проведенню ремонту. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, і такими що підлягають задоволенню, оскільки факт не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні більше одного року, підтвердився під час судового розгляду справи. Відповідач безпричинно не проживає в спірній квартирі та не користується вказаним спірним житловим приміщенням, його утриманням не займається, не сплачує комунальні послуги, і тому він втратив право на користування ним. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження заявлених вимог, і тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 79, 88 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, понесені нею судові витрати, а саме: 551,20 грн. судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved