Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності на 1/11 частину квартири, визнання права власності на 1/11 частину квартири, виплату грошової компенсації у розмірі ринкової вартості 1/11 частини квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 03.12.2013 року за [PERSON] було визнано право власності на 1/11 частини квартири, за адресою: [ADDRESS]. Інша частина спірної квартири належить їй. На цей час існують підстави, передбачені ст.365 ЦК України, для припинення спільної часткової власності [PERSON] на належну йому частину квартири, у зв'язку з тим, що його частка у квартирі є незначною та не може бути виділена в натурі. Спірна квартира є неподільною річчю, спільне володіння та користування нею є неможливим, адже в квартирі є дві кімнати, одна з яких прохідна. Крім того, в спірній квартирі мешкає її донька, яка є інвалідом першої групи загального захворювання та потребує окремої кімнати. Також [PERSON] не є членом сім'ї позивача, з часу постановлення рішення про визнання за ним права власності на частину квартири не сплачує комунальні послуги за її користування та фактично у ній не мешкає. Окрім цього, відповідач має окремо житло за адресою: [ADDRESS], та може поліпшити свої умови проживання за рахунок грошових коштів, внесених на депозит суду у якості компенсації за належну йому частку. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та надали суду відповідні пояснення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. У попередніх судових засіданнях проти позову заперечував у повному обсязі, зазначаючи при цьому, що іншого житла не має, певний час ночував в автомобілі на стоянці, згодом оселився у гуртожитку. З його слів, у спірній квартирі мешкав у період з 1976 року по липень 2013 року. На даний час він не мешкає у спірній квартирі із-за перепон, які чинить йому позивач. У зв'язку з зазначеним, ним була подана відповідна позовна заява до суду про вселення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином. У попередніх судових засіданнях проти позову заперечувала у повному обсязі. В своїх запереченнях посилалася на те, що раніше відповідач мешкав у спірній квартирі більш ніж 10 років. На теперішній час його не впускають до квартири, чим порушують законне право на користування нею. Іншого постійного житла, відповідач не має. Позбавлення [PERSON] єдиного житла завдасть йому істотної шкоди. Окрім цього, представник відповідача наголосив, що позивач не надав суду належних доказів про реальну вартість 1/11 частки спірної квартири та неможливість виділу належної відповідачу частки спірного майна в натурі. Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України неявка відповідача та його представника в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності зазначених осіб. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03 грудня 2013 року за [PERSON] визнано право власності на 1/11 частину квартири [ADDRESS]. Копія рішення суду міститься в матеріалах цивільної справи №333/6767/14-ц (а.с.45-49), а оригінал - в матеріалах цивільної справи №333/743/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, оглянутій у судовому засіданні. У подальшому відповідне право власності було зареєстровано [PERSON] в реєстраційній службі (а.с.133, 142). Згідно наданого позивачем звіту про оцінку 1/11 частини двокімнатної квартири [ADDRESS], величина ринкової вартості об'єкта оцінки станом на 18 серпня 2014 року склала 16802,00 гривень (а.с.15-33). Як вбачається з копії квитанції №12458.424.1 від 15.09.2014 року, [PERSON] в якості компенсації за належну відповідачу частку у праві спільної власності на квартиру внесено на депозитний рахунок Державної судової адміністрації України в Запорізькій області грошові кошти в розмірі 16802 (шістнадцять тисяч вісімсот дві) гривні 00 копійок, по цивільній справі №333/6767/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності на 1/11 частину квартири, визнання права власності на 1/11 частину квартири, виплату грошової компенсації у розмірі ринкової вартості 1/11 частини квартири (а.с.40). 13 червня 1980 року [PERSON] та [PERSON]. зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 13 червня 1980 року, серії [NUMBER] (а.с.66). Відповідно до рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 13.06.2013 року, яке набуло законної сили 24.06.2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.67). Як вбачається зі сторінки 10 паспорту громадянина України на ім'я [PERSON], останній був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 30 листопада 2002 року (а.с.6). З відповіді сектора адресно-довідкової роботи УДМС України в Запорізькій області від 01.10.2014 року, наданої на запит суду, вбачається, що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], знятий з реєстраційного обліку за зазначеною адресою у 2013 році за рішенням суду, на цей час реєстрації немає (а.с.106). З пояснень позивача та її представника слідує, що відповідач був знятий з реєстраційного обліку за заявою [PERSON] у період коли рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 08 липня 2013 року, по справі №333/743/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом позбавлення права користування приміщенням, набуло законної сили, та до його скасування Апеляційним судом Запорізької області 03 грудня 2013 року. Як вбачається із оглянутої у судовому засіданні цивільної справи № 333/743/13-ц, Апеляційним судом Запорізької області 20 вересня 2013 року було поновлено [PERSON] строк на апеляційне оскарження рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 08 липня 2013 року. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що з 2004 року працює на посаді голови ЖБК «Шляховик». Родину [PERSON] знає з 2000 року. До 2001 року у родині останніх були гарні взаємовідносини. З 2001 по 2012 роки [PERSON] знаходилась за межами України. За весь час її відсутності комунальні платежі сплачував особисто [PERSON] Останній не мешкає в квартирі приблизно два роки, з часу коли між ним та [PERSON] почалися постійні сварки. На цей час в квартирі мешкає [PERSON] зі своєю донькою - [PERSON] Остання в квартирі не зареєстрована, має своє власне житло. Враховуючи це, суд критично ставиться до твердження позивача, що [PERSON] з часу звільнення з місць позбавлення волі у 1985 році майже не з'являвся у спірній квартирі. Факт не мешкання [PERSON] останнім часом у спірній квартирі викликана поведінкою самої позивачки, яка не пускає до квартири відповідача, про що заявляла сама [PERSON] під час судового розгляду. Окрім цього, є невирішений спір у суді щодо вселення [PERSON] до спірної квартири (а.с.136, 177). При цьому, суд також враховує, що сама позивач пояснювала у судовому засіданні, що знаходилась за межами України у період з 2001 по 2012 роки. З довідки, виданої 10.11.2014 року головою Житлово-будівельного кооперативу «Шляховик», довідки до акту огляду МСЕК, вбачається та не заперечується сторонами по справі, що [PERSON] є інвалідом першої групи загального захворювання, приходиться донькою [PERSON] та мешкає разом з нею за адресою: [ADDRESS] (а.с.69, 146). Також позивач визнала та інші учасники процесу не заперечували, що [PERSON] зареєстрована за іншою адресою, має на праві власності інше житло. Отже, суд не приймає надані позивачем, в обґрунтування власної позиції по справі, доводи щодо необхідності виділення доньці [PERSON] окремої кімнати, адже вона не зареєстрована у спірній квартирі та має інше житло. Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року №6-81цс11, яка відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач та його представник посилалися на те, що спірна квартира, в якій відповідач мешкав до липня 2013 року, є його єдиним місцем проживання, іншого власного житла він не має, тому припинення його права на частку завдасть йому істотної шкоди та позбавить права на житло. При цьому, судом досліджено договір найму №205 житлового приміщення у ТОВ «СоцСфера» від 01 вересня 2014 року, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] прийняв у тимчасове платне користування кімнату. Згідно п.4.1. Договору термін найму складає 11 місяців, за п.4.2. Договору кожен із учасників Договору в змозі відмовитись від даного Договору найму, попередивши один одного за один місяць, за п.5.1. Договору розмір плати за наймане приміщення без комунальних послуг складає 650 гривень на місяць (а.с.166-169). З відповіді ТОВ «СоцСфера» від 18.02.2015 року на запит суду вбачається, що [PERSON] мешкає у гуртожитку по [ADDRESS], на підставі короткострокового договору найма (а.с.161). З відповіді сектора адресно-довідкової роботи УДМС України в Запорізькій області від 01.10.2014 року, наданої на запит суду, вбачається, що [PERSON] на цей час реєстрації місця проживання немає (а.с.106). З досліджених у судовому засіданні доказів слідує, що [PERSON] тривалий час був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, суд вважає, що квартира за адресою: [ADDRESS], є єдиним постійним місцем проживання [PERSON], проживання його у гуртожитку є тимчасовим та потребує від нього додаткових матеріальних витрат. Неможливість його проживання в квартирі та несплата комунальних послуг викликана ні чим іншим, як відсутністю доступу до квартири, що є предметом окремого судового спору. У зв'язку з цим, припинення права спільної часткової власності [PERSON] на належну йому 1/11 частину квартиру завдасть останньому істотної шкоди та позбавить його права на житло. Згідно із частинами 4, 5 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Аналогічна за змістом норма міститься в ст.321 ЦК України. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду належних доказів щодо не завдання відповідачу істотної шкоди припиненням права власності на йогу частку (як то наявність у нього іншого постійного місця проживання), а отже можливості застосування ст.365 ЦК України. Також судом ініціювалось питання щодо проведення спеціальних досліджень щодо визначення дійсної вартості 1/11 частини квартири [ADDRESS], на час розгляду справи у суді, та щодо можливості виділення в натурі належної [PERSON] частки в спільній квартирі. Однак, від сторін відповідних клопотань до суду не надходило. При цьому з урахуванням не досягнення сторонами згоди щодо вартості 1/11 частки квартири суд позбавлений можливості самостійного визначення її дійсної вартості на час розгляду справи. Не проведення експертизи з приводу неможливості поділу квартири в натурі свідчить, що висновки про неможливість поділу квартири є передчасними. Посилання позивача на те, що вона постійно зверталася до правоохоронних органів з приводу агресивної поведінки відповідача не свідчать про наявність умов застосування п.3 ч.1 ст.365 ЦК України, бо не дають підстав вважати про неможливість у судовому порядку встановити порядок спільного володіння і користування квартирою. Виходячи з викладеного, позивачем [PERSON] не надано доказів та не доведено обставин, які відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України є підставами для припинення права відповідача [PERSON] на частку у спірній квартирі. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. У зв'язку із відмовою у задоволенні позову, враховуючи положення ст.88 ЦПК України, суд вбачає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed