Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] ,[PERSON], в якому, уточнивши позовні вимоги , просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.12.2016 року автомобіля укладеного між відповідачами та визнати за нею право власності на вказаний автомобіль. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що перебувала в шлюбі з відповідачем з 07 червня 2009 року. Від шлюбу мають сина [PERSON],[INFO]. В період шлюбу придбали автомобіль Pegeot 206 білого кольору 2012 року випуску. Однак, відповідач без її відому та згоди уклав договір купівлі продажу вказаного автомобіля своєму дядьку [PERSON], про що їй стало відомо під час розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги своєї довірительки, просить їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON]Л адвокат [PERSON] позовних вимог не визнав, просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Відповідач [PERSON] неодноразово повідомлявся про день та час розгляду справи, до суду не зявився, причину неявки не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглядати дану справу , визнавши неявку відповідача [PERSON] неповажною. Суд задовольняє позовні вимоги, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу , належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). За правилами ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 червня 2009 року по 11 липня 2016 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу сторони придбали за спільні кошти автомобіль марки Pegeot 206 білого кольору 2012 року випуску, державний номерний знак АМ9470 ВІ.З матеріалів справи вбачається та сторонами не спростовано , що в ході розгляду справи [PERSON] продав автомобіль [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2016 року посвідченого ТСЦ№1843/2016/238638 без будь-якої згоди колишньої дружини. [PERSON] даний транспортний засіб перереєстрував на своє імя в ТСЦ №1843 та отримав державні номери АМ 2066СА.Право подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності визначено ст.65 СК України. Для укладання одним з подружжя договорів,які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно вимог ч.2ст.65 СК України при укладанні договорів одним із подружжя вважається , що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4ст.65 СК України передбачено, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. При цьому , якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3ст.61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав володіння, користування і розпорядження відповідним майном (ст..63 СК України). Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя ? частину вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби. Вказане узгоджується із розясненнями , викладеними у п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначені обставини мають бути встановлені судом за результатами належної оцінки тих доказів, які надані сторонами, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення і суд має оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст.212 ЦПК України). При зверненні до суду з уточненим позовом, позивачка [PERSON] вказала, що вона не була обізнана з намірами [PERSON] продати спірний автомобіль та не давала згоди на таке відчуження. За нормами ч.4ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Згідно вимог ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою,пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників,може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника,який вчинив правочин ,необхідних повноважень. Відповідно до положень ч.1ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з аналізу даних норм закону у їх взаємозвязку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема,що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та постанові від 22 лютого 2017 року у справі 36-17цс17. Як видно з матеріалів справи та пояснень представника позивача автомобіль був придбаний в період шлюбу, за спільні кошти. Договір купівлі-продажу укладався в той час, коли в провадженні Коростенського міськрайонного суду Житомирської області перебувала цивільна справа за позовом позивачки [PERSON] до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, яким є спірний автомобіль. Крім того, автомобіль був відчужений рідному дядьку відповідача [PERSON], котрий був обізнаний в тому, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, знав про те, що дружина не надала своєї письмової згоди на укладення цього договору. Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил закріплених у відповідних положеннях « Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200 та «Порядку державної реєстрації(перереєстрації), зняття з обліку автомобілів,автобусів, а також самохідних машин,сконструйованих на шасі автомобілів,мотоциклів усіх типів,марок і моделей,самохідних машин,сконструйованих на шасі автомобілів,мотоциклів усіх типів, марок і моделей,причепів,напівпричепів, мотоколясок,інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388,які визначають певні особливості укладання,виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Відповідно до п.п.44,139 Інструкції про вчинення нотаріальних дій № 20/5 від 03.03.2004 року дружина та чоловік мають рівні права на володіння,користування та розпорядження майном,що належить їм на праві спільної сумісної власності,якщо інше не встановлено домовленістю між ними.Договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна,які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації можуть бути посвідчені за наявності письмової згоди другого з подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно,набуте за час шлюбу. При посвідченні договорів відчуження транспортних засобів,інших самохідних машин і механізмів,що є спільною власністю подружжя,вимагається згода другого з подружжя, яка оформлюється нотаріусом з дотриманням вимог, викладених у пунктах 44,45 цієї Інструкції. За правилами п.2ч.1ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності,крім випадків,встановлених Конституцією України та законом. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Виходячи з вимог вказаних норм, суд приходить до висновку, що порушене право позивачки підлягає до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved