Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 13 грудня 2016 року до неї звернувся відповідач з проханням позичити йому 20 000,00 гривень під 5%, а пізніше зазначив, що коштів не достатньо та того ж дня позичив ще 30 000,00 гривень під 5% та 140 000,00 гривень під 2,5%. Враховуючи, що вона добре знала відповідача та на той час в неї була така сума грошей, погодилася позичити йому грошові кошти на загальну суму 190 000,00 гривень, за умови повернення зазначеної вище суми на протязі місяця. Відповідач власноруч в присутності свідків написав розписки і отримав гроші, однак зобов`язання згідно договору та вказані в борговій розписці не виконав. Позивач неодноразово зверталася з вимогою про повернення коштів, однак відповідач кошти не повертає. На підставі зазначеного [PERSON] звернулася до суду з вимогою щодо стягнення з [PERSON] грошові кошти в сумі 270 007,48 гривень, що складається з: суми основного боргу 190 000, 00 гривень, проценти за користування грошовими коштами в розмірі 6 000,00 гривень, 58 406, 48 гривень інфляційних втрат, 3 % річних в сумі 15 601,00 гривень, та судовий збір у розмірі 2 740,68 гривень. Заочним рішенням від 29.04.2020 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів задоволено частково. 22.05.2020 відповідач [PERSON] звернувся з заявою про перегляд заочного рішення від 29.04.2020. Вважає, що дане рішення підлягає скасуванню, оскільки його не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, а також зазначає, що судом під час ухвалення вказаного рішення не повно було з`ясовано обставини справи, не враховано, що кошти у позивача він не брав, розписок про отримання коштів не писав. Ухвалою від 01.09.2020 скасоване заочне рішення, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачем надано відзив на позов, в якому зазначив, що надані позивачем суду оригінали розписок не відповідають нормам цивільного законодавства України, та написані не відповідачем. Грошові кошти за договором позики у позивача [PERSON] ніколи не брав. Тому вважає, що вимоги позивача безпідставними та такими що не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 04.03.2021 року за клопотанням відповідача [PERSON] по справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського відділення науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України; провадження у справі зупинено. 05.04. 2021 року ухвалою суду провадження у справі було поновлено у зв`язку надходженням клопотання експерта про необхідність оформлення наданих для проведення експертизи вільних зразків, відповідно згідно чинного законодавства. 11.05.2021 відповідачем [PERSON] о надані експериментальні зразки почерку та підпису, безпосередньо з текстом, ухвалою що виконані на лицьовому та зворотному боці розписки та вільний зразок почерку з підписом. 15.06.2021 ухвалою суду по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського відділення науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України; провадження у справі зупинено. 09.08.2021 ухвалою суду провадження у справі поновлено, для вирішення питання розмежування наданих відповідачем зразків почерку на вільні та експериментальні, відповідно до клопотання експерта. 12.08.2021 ухвалою суду продовжено проведення призначеної судово-почеркознавчої експертизи, відповідно до ухвали від 15.06.2021. 25.10.2021 ухвалою суду провадження у справі поновлено. Судово-почеркознавча експертиза не проведена оскільки не оплачена замовником [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити на підставах викладених в позовні заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Додатково вказав, що він не писав розписки, гроші н отримував, але не має доказів на підтвердження своєї позиції. Суд, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). В судовому засіданні встановлено, що 13 грудня 2016 року сторони уклали договір позики у формі розписки, згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] 20 000,00 гривень та 30 000,00 гривень під 5% та 140 000,00 гривень під 2,5%, за умови повернення зазначеної вище суми протягом місяця, що підтверджується розписками від 13 грудня 2016 року, відповідачем було видану позивачу розписку, що засвідчує отримання грошових коштів у вищевказаній сумі. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальника покладається обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю договір позики є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до вимог ст.ст.525-526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до ч.1, 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Наявність розписки (чи іншого боргового документа) у боржника підтверджує виконання ним своїх обов`язків. Відповідно ж наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про невиконання боржником свого обов`язку, в тому числі і щодо повернення боргу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Позивачем на підтвердження своїх вимог надано відповідну розписку, складену відповідачем, яка свідчить про те, що між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передав, а відповідач отримав в борг грошові кошти та зобов`язався їх повернути, однак свої зобов`язання за договором позики не виконав. Посилання відповідача [PERSON] , що вказані грошові кошти він не отримував, розписки не писав, не доведено. Судом неодноразово задовольнялось клопотання [PERSON] про призначення судово-почеркознавчої експертизи, яка не була проведена з причини не виконання відповідачем покладених на нього обов`язку суду по оплаті проведеної експертизи та надання зразків почерку для проведення експертизи. Таким чином відповідачем не спростовані доводи, що розписки написані іншою особою. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи положення ст. ст. 625, 1050 ЦК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми боргу за договором позики, розмір яких складає 15601 гривень з розрахунку за період з 30.11.2016 по 26.08.2019 - 999 дні (190000:365: 100х3х999), інфляційні нарахування за весь час прострочення розраховані за формулою [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції (%)] / 100% - [Сума боргу], що дорівнює сумі 58406,48 гривень, проценти за користування грошовими коштами - 6000 грн., відповідно до наведеного позивачем в позовній заяві розрахунку, з яким суд погоджується як з обґрунтованим. Відповідачем не надано суду доказів на спростування розрахунку сум основного боргу, процентів за користування грошовими коштами та 3% річних. Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на спростування викладених обставин та відповідачем в суді не заявлено суду про неналежність або ж недопустимість наданих позивачем доказів. Дослідивши докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 2740,68 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved