Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Солома» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки її виплати, компенсації за невикористану відпустку, в якому просить стягнути з відповідача на її користь: невиплачену заробітну плату за період з 01.03.2019 року по 20.05.2019 року в розмірі 31333,11 гривень, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 17246,96 гривень, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 21.05.2019 року по дату постановлення рішення по справі. На обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що працювала у відповідача на посаді інженера з охорони праці з 01.11.2013 року по 20.05.2019 року. В день звільнення розрахунок з нею здійснено не було. Вказані виплати їй не виплачені після звільнення до теперішнього часу. Ухвалою суду від 15 жовтня 2019 року провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просить його задовольнити. Відповідач про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення суду не надавали, відзиву та пояснень на позовну заяву не надавали. На підставі ст. ст. 211, ст. 247 ЦПК України, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Вивчивши письмові докази та матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача на посаді інженера з охорони праці з 01.11.2013 року по 20.05.2019 року, що підтверджується, копією трудової книжки /а.с. 22а/. Виникнення спірних правовідносин між сторонами позивачем обгрунтовується тим, що після звільнення вона не отримала заборгованість по заробітній платі та виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, які не отримані нею і до теперішнього часу. Вказаний спір не заперечуюється відповідачем у справі, відзив останнім суду не надано. Як встановлено судом, згідно наданих позивачем розрахункових листів /а.с. 12/, позивачу нараховано заробітну плату в наступному розмірі: Квітень 2019 року - 15530 гривень, травень 2019 року - 9103,80 гривень, заборгованість підприємства на день звільнення становить 49580,07 гривень. Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. В свою чергу Кодексом законів про працю України дано визначення заробітної платні, де в ст.94 зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст.97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Крім того, частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що право власності, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»). У справі «Кечко проти України» ЄСПЛ визнав порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в ситуації, коли заявник в силу спеціальних та чинних на той період часу положень національного законодавства мав виправдані очікування щодо отримання надбавки до заробітної плати, але вона йому не була виплачена. Таким чином, з огляду на те, що право людини на грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законами України «Про оплату праці», «Про відпустки», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах та виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, [PERSON] має «виправдані очікування» на отримання компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши об`єктивні дані, що вищевикладені в судовому рішенні, засновані на представлених позивачем й досліджених судом доказах, суд вважає за можливе задовольнити позов в повному обсязі в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. Суд вважає встановленим факт наявності заборгованості по зарплаті та невиплати компенсації за невикористану відпустку у відповідача перед позивачем, оскільки останній підтверджений розрахунковим листом /а.с. 12/. Відповідно до ч. 1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Розмір відшкодування за час затримки, здійснюється судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100, від 08.12.1995 року, затвердженого Кабінетом Міністрів України та виходячи з відомостей про заробітну плату в розрахункових листах /а.с. 12/. Згідно абзацу третього пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» зі змінами та доповненнями ( надалі за текстом Порядок у відповідних відмінках ) середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до підпункту «б» пункту 4 розділу III Порядку при обчислені середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога, тощо). Відповідно до ст. 233 КзПП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Нарахування середньої заробітної плати за останні два місяці роботи позивача (квітень 2019 року та травень 2019 року) провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати на число календарних днів за цей період. У зв`язку з чим заробітна плата позивача у квітні 2019 року склала - 15530 грн.; у травні 2019 року - 9103,80 грн., а число календарних днів у квітні 2019 року - 30; у травні 2017 року -20. Тому середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи, що передували звільненню становить: (15530 + 9103,80):( 30 + 20 ) = 492,67 грн. Позивач був звільнений 20.05.2019 року, просить компенсацію за затримку виплати по день постановлення рішення тобто по 14 січня 2020 року включно, враховуючи кількість робочих днів в травні - 9 днів,червень 2019 року - 18 днів, липень 2019 року - 23 дні, серпень 2019 року - 21 день, вересень 2019 року - 21 день, жовтень 2019 - 22 дні, листопад 2019 року - 21 день, грудень 2019 року - 21 день, січень 2020 року - 8 днів, таким чином позивач мав би отримати загальний середній заробіток у розмірі 492,67х164 = 80797,88 гривень. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору, а на користь держави слід з відповідача за первісним позовом слід стягнути судовий збір у розмірі 1293,77 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial