Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті аліментів на утримання доньки - [PERSON] , 2002 р.н. в розмірі 60 539,93 грн., а також неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення за період з вересня 2018 року по грудень 2019 року в розмірі 7 024,17 грн. В обґрунтування позову посилалася на те, що сторони перебували у шлюбі з 15.03.2002 р. по 19.05.2005р., від якого мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу донька лишилася проживати з нею та перебувала на її утриманні, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 06.12.2004 р., справа №2-1821 з відповідача на її користь стягнуто щомісячно аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, починаючи з 25 листопада 2004 року до повноліття дитини. Виконавчий лист щодо стягнення аліментів нею пред`явлено до виконання до виконавчої служби, однак відповідач не сплачує аліменти, станом на 01.12.2019р. утворилася заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 60 539,93 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості, зробленого державним виконавцем в рамках виконавчого провадження. У зв`язку з чим просить стягнути загальну суму заборгованості по сплати аліментів в розмірі 60 539,93 грн, а також неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення за період з вересня 2018 року по грудень 2019 року в розмірі 7 024,17 грн. При цьому розрахунок пені до суду не надала. Відповідач надав зустрічний позов, в якому просив суд визнати договір між [PERSON] та [PERSON] «про виконання аліментних зобов`язань наперед» укладеним. В обґрунтування позову зазначив, що він перебував у шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , 2002 р.н. Шлюб між сторонами було розірвано у травні 2005р. В квітні 2005 року він нотаріусу написав заяву, в якій надав згоду [PERSON] продати за ціною та на умовах за її розсудом будинок з належними до нього господарськими та побутовими спорудами, який було придбано під час шлюбу, за адресою: [ADDRESS] . В травні 2005р. [PERSON] продала зазначений будинок та згодом купила на своє ім`я трикімнатну квартиру в [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що при наданні згоди на продаж будинку, між сторонами була домовленість, що його частка від продажу піде на оплату аліментів наперед, або якщо відповідач вирішить купити нерухомість, його частина грошей піде на припинення права на аліменти у зв`язку із набуттям права власності дитиною. Однак відповідач умови домовленості не виконала, в подальшому уклала договір купівлі-продажу лише на своє ім`я, залишивши доньку без нерухомості, а також нотаріально не оформила договір «про припинення аліментних зобов`язань наперед», або відмовитись від аліментів по рішенню суду, уклавши з ним договір «про припинення права на аліменти для дитини». Вважає, що оскільки між сторонами була домовленість, вона була виконана, то договір вважається таким, який є укладеним. В позові також зазначив, що продаж спільно нажитого будинку був здійснений відповідачем за ціною 25 520 грн., що дорівнював на час укладення договору 5 053 дол. США. Його частка дорівнює 2 527 дол. США, що станом на теперішній час в перерахунку на гривню складає 71 986,00 грн., а тому борг перед відповідачем відсутній. Крім цього, зазначив, що у періоди з жовтня 2017 р. по червень 2018р. та з січня 2019р. по квітень 2019р. донька проживала з ним, оскільки навчалася у школі в м. Херсон. 28 жовтня 2020 року згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа надійшла в провадження судді Делалової О.М. Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 08.12.2020р. було прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 22 лютого 2021 року було закінчене підготовче провадження і справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач за первісним позовом свої позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просила суд відмовити за необґрунтованістю. Суду пояснила, що дійсно в період шлюбу був приданий будинок [ADDRESS] . Однак він був придбаний в кредит. На час розірвання шлюбу, кредит не був виплачений. Виплатила кредит вона за допомогою своїх батьків. Оскільки юридично він був придбаний під час перебування у шлюбі, для його продажу потрібна була згода [PERSON] , яку він і надав. Будь-яких домовленостей про те, що надаючи згоду на продаж будинку, він тим самим звільняється від сплати аліментів, не було. Доказі цього [PERSON] суду не надав. Жодного договору з цього приводу укладено не було. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд в їх задоволенні відмовити, оскільки він немає заборгованості по аліментам, оскільки він сплатив їх ще у 2005 р., коли надав свою згоду на продаж спільно нажитого у шлюбі будинку і гроші за свою частку від продажу не отримав, оскільки була домовленість з позивачем [PERSON] , що ці кошти підуть в рахунок сплати аліментів наперед. З зазначених підстав підтримав свій позов, який просив задовольнити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши подані заяви, відзив на зустрічну позовну заяву, а також докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності, з точки зору достатності та достовірності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] 15.03.2002р. був укладений шлюбу. Від шлюбу народилася донька [PERSON] , [INFO] . 19.04.2005р. шлюбу між сторонами було розірвано. В підтвердження зазначених фактів суду надані копії свідоцтва про укладення шлюбу, свідоцтво про народження та свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 6,16-17). Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 06.12.2004р. у справі №2-1821/2004 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто щомісячно аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, починаючи з 25 листопада 2004 року до повноліття дитини. На виконання рішення суду виданий виконавчий лист. Згідно довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданим Білозерським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області заборгованість [PERSON] за аліментами за виконавчим листом № 2-1821/2004 від 06.12.2004 станом на 01 грудня 2019 року складає 60 539,93 грн. (а.с. 11). Заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 60 539,93 грн. виникла у відповідача перед позивачем у зв`язку з несплатою аліментів на дитину, які призначені судовим рішенням до сплати на користь позивача. Згідно із ч.3 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений положеннями Закону України «Про виконавче провадження», частина 8 статті 71 якого визначає, що спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Враховуючи зазначене, а також те, що аліменти вже стягнуті за рішенням суду, що знайшло своє відображення в розрахунку заборгованості, а отже повторному стягненню вони не підлягають, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті аліментів не підлягають задоволенню, оскільки відповідач [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів, втім, вона підлягає стягненню в порядку Закону України «Про виконавче провадження». Задоволення позовних вимог позивача в цій частині призведе до подвійного стягнення з боржника заборгованості. Такий правовий висновок міститься в Постанові Великої палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15ц. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Таким чином, можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено уч. 4 ст. 155 СК України. Відповідно до ч.1 ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Головною підставою стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів є наявність рішення суду та виконавчого листа по даній справі, яким платника аліментів зобов`язано здійснювати сплату аліментів в частині доходу (заробітної плати) платника. Також наявність заборгованості зі сплати аліментів з вини боржника. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді сплати неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Встановлення граничного розміру пені, яка може бути стягнута в разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, у розмірі, що не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, є обставиною, що пом`якшує відповідальність, а тому стаття 196 СК України, змінена Законом України від 17 травня 2017 року, на підставі частини першої ст.58 Конституції України має зворотню дію в часі. (Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 05 вересня 2018 року по справі №753/12684/16, провадження №61-18327св18). Згідно з приписами ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні відповідної норми сімейного права, суд має врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд у своїй постанові від 25.04.2018 року по справі № 572/1762/15-ц відступив від попередніх правових позицій щодо розрахунку пені та вказав, що пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Згідно з формулою обрахування пені, визначеній у постанові Верховного суду від 25.04.2018 у справі № 572/1762/15-ц, вказано наступне. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, формула є такою: заборгованість за місяць * кількість днів заборгованості * 1%. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. При виплаті аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. Якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: p=(A1 х 1% х Q1)+(A2 х 1% х Q2)+……….(An х 1% х Qn), де: p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2- кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати; An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. До аналогічних висновків щодо порядку обчислення пені у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження №14-616 цс 18). Крім того, пунктом 22 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року за №3 роз`яснено, що передбачена ст.196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Позивач [PERSON] , як одержувач аліментів на дитину, у відповідності до ч.1 ст.196 СК України, має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів. В той же час, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягненні неустойки, оскільки у порушення вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано взагалі доказів розрахунку пені. Позивачем зазначено лише період та сума, однак як зазначена сума обрахована, з яких розрахунків позивач виходив, зазначаючи суму, суду не надано. У зв`язку з зазначеним суд немає можливості перевірити правильність розрахунку пені, а відповідач можливість заперечувати проти розрахунку. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Вирішуючи спір по зустрічному позову, суд виходить з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ще одним принципом цивільного судочинства є диспозитивність. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України, при чому вказаний перелік не є вичерпним. Згідно ч. 3 вказаної статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Спеціальним законом, що регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання, є Сімейний кодекс України (далі - СК України). Способи захисту сімейних прав та інтересів визначені також ст. 18 СК України. При цьому суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Припинення ж права на аліменти на дитину, визначене статтею 190 СК України у випадку набуття права власності на нерухоме майно: той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Також, у відповідності зі ст. 189 СК між батьками може бути укладений договір про сплату аліментів на дитину, у якому можна визначити розмір та строки виплати. Такий договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Жодних із можливих договорів, передбачених ст. ст. 189, 190 СК України, позивач за зустрічним позовом [PERSON] суду не надав. Суд критично відноситься до пояснень позивача, що між сторонами існувала домовленість про сплату аліментів наперед. Так, позивач з часу розірвання шлюбу жодного разу не звертався до суду, щодо невиконання [PERSON] домовленості, знаючи при цьому про знаходження на виконанні виконавчого листа про стягнення з нього аліментів. Не звертався позивач і з приводу звільнення його від сплати аліментів чи зарахування в рахунок сплати аліментів грошових коштів, отриманих відповідачем від продажу його частки спільного майна подружжя. Також не звертався позивач із позовом про поділ майна подружжя, або про стягнення з відповідача суми від продажу його частки у спільному майні. При цьому жодних поважних причин щодо неможливості захисту свого порушеного права з боку [PERSON] , починаючи з травня 2005р. по теперішній час, позивач суду не надав. Зазначене свідчить про те, що між сторонами не було домовленості з приводу сплати аліментів, виконавчий лист як знаходився на виконанні у виконавчій службі з 2004 р., так і знаходиться по теперішній час. Більш того, жодних причин щодо неможливості укладення договору між сторонами по сплаті аліментів у 2005 р., якщо така домовленість існувала, не було, оскільки укладення такого договору не вимагало дозволу органу опіки та піклування. Виходячи з вищевикладеного, суд не вбачає обґрунтованих та законних підстав для задоволення зустрічного позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed