Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики, оформленим у вигляді боргової розписки, датованої 13 липня 2019 року у розмірі 182 487,50 грн. Позов обґрунтовує тим, що 13 липня 2019 року вона надала в борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 7 000,00 доларів США, які остання зобов`язалася повернути їй до 10 грудня 2020 року, про що написала боргову розписку. Однак, до теперішнього часу відповідач свої зобов`язання не виконала, борг не повернула. [PERSON] виступала поручителем за виконання боргових зобов`язань [PERSON] , що також підтверджується розпискою від 13 липня 2019 року. За умовами розписки [PERSON] взяла на себе зобов`язання у період з серпня 2019 року по грудень 2020 року щомісячно, до 10-го числа кожного місяця, сплачувати по 420,00 доларів США. 08 серпня 2019 року [PERSON] сплатила 500,00 доларів США, проте більше жодного платежу відповідачем не було здійснено. Таким чином, загальний розмір боргу за розпискою від 13 липня 2019 року складає 6 500,00 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 11 грудня 2020 року, складає 182 487,50 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Відповідач [PERSON] подала відзив на позов, в якому з приводу заявлених позовних вимог заперечувала в повному обсязі, пославшись на таке. У 2013-2014 році [PERSON] належав автомобіль марки «Opel Vivaro», державний номерний знак [NUMBER] , який вона, через ряд суб`єктивних причин, перереєструвала на чоловіка своєї племінниці - [PERSON] . У липні 2019 року [PERSON] дізналася про те, що [PERSON] має намір продати даний автомобіль, що належить [PERSON] за 7 000,00 доларів США. Оскільки на той час у неї не було такої суми коштів, вона зі своїм чоловіком [PERSON] домовилися з позивачкою придбати вказаний автомобіль в розстрочку та без оформлення відповідного договору. Також домовилися про те, що до того часу, поки вона не віддасть всі кошти за придбаний автомобіль, право власності на нього залишатиметься зареєстрованим за [PERSON] , який надасть їй нотаріальну довіреність на автомобіль. З метою гарантії повернення у майбутньому всієї суми коштів за придбаний автомобіль, її мати - [PERSON] , запропонувала формально написати боргову розписку. Тому, фактично, не отримуючи жодних грошових коштів у борг, [PERSON] написала [PERSON] формальну розписку, а вже 18 липня 2019 року [PERSON] видав [PERSON] довіреність на автомобіль марки «Opel Vivaro», державний номерний знак [NUMBER] . У вересні 2020 року [PERSON] , за допомогою [PERSON] , віддала борг за придбаний автомобіль в повному обсязі, а тому 04 вересня 2020 року [PERSON] виписав на [PERSON] генеральну довіреність на даний автомобіль, оскільки на той час у них не було коштів на його переоформлення, і лише 06 листопада 2020 року [PERSON] оформила право власності на вказаний автомобіль на себе. На підтвердження вказаних у відзиві обставин, відповідач [PERSON] долучила до відзиву висновок за результатами дослідження з використанням поліграфа від 26 січня 2021 року. Позивач подала відповідь на відзив, в якому заперечувала з приводу викладених у відзиві доводів відповідача з таких підстав. [PERSON] зазначила, що автомобіль марки «Opel Vivaro», державний номерний знак [NUMBER] , їй ніколи не належав, а тому вона не могла укладати щодо даного нього жодних договорів. Крім того, відповідач сама у відзиві зазначила, що право власності на автомобіль належить [PERSON] . Твердження відповідачки [PERSON] , що її мати [PERSON] віддала борг позивачу за автомобіль, не відповідає дійсності, оскільки вона не мала права отримувати грошові кошти за зазнчений автомобіль, оскільки не була його власником. Крім того, позивач зазначила, що наданий відповідачем висновок за результатами дослідження з використанням поліграфа, є неналежним доказом у справі, оскільки Фізична особа - підприємець [PERSON] не є атестованим судовим експертом та відсутній в реєстрі атестованих судових експертів Міністерства юстиції України. Розписка від 13 липня 2019 року відповідає нормам Цивільного кодексу України, оскільки в ній містяться всі істотні умови договору. По суті розписки [PERSON] є боржником, [PERSON] поручителем, а [PERSON] кредитором, оскільки остання надала грошові кошти [PERSON] з чітким формулюванням в борг. Крім того, відповідачі не спростовують написання особисто боргової розписки від 13 липня 2019 року. Відповідач [PERSON] подала заперечення, у яких просила у задоволенні позову відмовити. Зазначала, що [PERSON] у соціальній мережі Фейсбук визнала, що автомобіль марки «Opel Vivaro», державний номерний знак [NUMBER] , фактично належить їй, і за нього [PERSON] зобов`язана сплатити борг у розмірі 5 тис. грн. Боргова розписка була написана з метою придбання зазначеного автомобіля. Крім того, висновок за результатами дослідження поліграфу від 26 січня 2021 року відповідає вимогам письмового доказу, оскільки містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Додатково наполягає на проведенні відповідної судової експертизи з використанням поліграфу. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів - [PERSON] , про проведення судової психофізіологічної експертизи з використанням поліграфа, з тих підстав, що [PERSON] не дала своєї згоди на проведення такого дослідження. В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача - [PERSON] , позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідачів - [PERSON] , в судовому засіданні з приводу задоволення даного позову заперечував повним обсягом, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиву на позов та запереченнях. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Зі змісту розписки, датованої 13 липня 2019 року, встановлено, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 7 000,00 доларів США. Зобов`язувалась щомісячно до 10-го числа кожного місяця, починаючи з серпня 2019 року по грудень 2020 року, виплачувати 420,00 доларів США. Розписка написана власноручно та підписана [PERSON] . Крім того, в даній розписці, відмінним від [PERSON] почерком, записано, що [PERSON] погоджується бути поручителем отриманих від [PERSON] в борг коштів. Відповідно до дублікату квитанції від 07 серпня 2019 року № 20190807582506786 на рахунок [PERSON] перераховано кошти в розмірі 500,00 доларів США, перерахунок здійснено [PERSON] , що підтверджується довідкою від 11 лютого 2021 року. Як стверджує позивач, перерахунок здійснено в рахунок погашення боргу за розпискою. Згідно із висновком за результатами дослідження з використанням поліграфа від 26 січня 2021 року, свідчення [PERSON] про те, що причиною написання боргової розписки [PERSON] про отримання нею в борг грошової суми в розмірі 7 000,00 доларів США, є купівля автомобіля марки «Opel Vivaro», є достовірними. З повного витягу є Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) 18 липня 2019 року [PERSON] видав довіреність [PERSON] на автомобіль «Opel Vivaro», державний номерний знак [NUMBER] ; строк дії довіреності до 31 грудня 2020 року. З повного витягу Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) 04 вересня 2020 року [PERSON] видав довіреність [PERSON] на автомобіль «Opel Vivaro», державний номерний знак [NUMBER] . У судовому засіданні було допитано відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які під присягою підтвердили обставини, викладені у відзиву на позов та запереченнях. Зокрема, [PERSON] - відповідач у справі, як свідок зазначила, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є родичами. Автомобіль «Opel Vivaro», державний номерний знак [NUMBER] , оформлений був на чоловіка племінниці позивачки - [PERSON] . За придбання зазначеного автомобіля грошові кошти вона віддавала поступово. Розписка була написана за ініціативою [PERSON] , проте кошти за цієї розпискою вона не отримувала, оскільки розписка була написана у рахунок забезпечення виконання грошових зобов`язань щодо оплати вартості автомобіля. Розмір коштів, які залишилось повернути [PERSON] складає 5 тис. грн, решту - повернули. У соціальній мережі Фейсбук [PERSON] написала про обставини придбання автомобіля, проте надалі цей допис видалила, з якою метою сказати не може. 13 липня 2019 року [PERSON] , [PERSON] та відповідачі поїхали у м. Черкаси на автомобілі [PERSON] . Автомобіль не належав [PERSON] , власником автомобіля був [PERSON] , який у подальшому дав доручення [PERSON] . Проте надати письмові докази на підтвердження викладеного не може, при цьому надає згоду на проведення дослідження з використанням поліграфа. [PERSON] - відповідач у справі, як свідок зазначила, що кошти у розмірі 7 000 дол. США за борговою розпискою не отримувала, при цьому вона особисто виступила ініціатором її написання. Автомобіль «Opel Vivaro», зареєстрований був на [PERSON] . У рахунок погашення вартості автомобіля вона заплатила в банку певну суму коштів, але розмір зазначити не може, не пам`ятає. Грошові кошти віддавалися готівкою, повернули всю вартість автомобіля. Кошти повертала особисто в руки [PERSON] . Оскільки автомобіль був зареєстрований на [PERSON] , а тому саме ним і видано довіреність [PERSON] . Відповідач [PERSON] мала намір укласти договір купівлі-продажу автомобіля, а не придбати його на підставі довіреності. Вважає, що вона та [PERSON] придбали автомобіль, за який повністю розрахувались. Генеральна довіреність була виписана після погашення боргу. [PERSON] деякий час проживала у її будинку. Проте надалі почала проживати з іншим чоловіком, який став ініціатором цього штучно створеного позову. У листі соціальної мережі Фейсбук чітко зазначено, що ми ще не повернули 5 тис. грн за автомобіль «Opel Vivaro», проте цей допис позивач видалила, з якою метою - не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він та [PERSON] проживають однією сім`єю. Спірна боргова розписка була написана за ініціативою відповідача [PERSON] . [PERSON] зауважила, що грошові кошти за автомобіль їй слід повертати при особистих зустрічах готівкою, а не через банківські операції. Залишок неповернутих коштів складає 5 тис. грн. За придбаним автомобілем «Opel Vivaro», який знаходився у дворі будинка [PERSON] , до м. Черкаси покупці іхали на іншому автомобілі - Шевроле. На кого був оформлений автомобіль не знає, проте раніше на [PERSON] . Розписка писалась відповідачем. Грошові кошти не бралися за цією розпискою. [PERSON] надав довіреність і передав автомобіль. Після сплати коштів за автомобіль [PERSON] дав генеральну довіреність. На кого оформлена генеральна довіреність він не знає. [PERSON] деякий час жила у нас з [PERSON] . Наразі між [PERSON] та [PERSON] наявні судові спори, проте раніше у них були нормальні відносини. Я був присутнім під час написання розписки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він та [PERSON] проживають разом. Ними обговорювалось питання придбання автомобіля. Оскільки [PERSON] планувала продати автомобіль «Opel Vivaro», то вони вирішили його придбати у розстрочку. Оскільки за автомобілем слід було їхати до м. Черкаси, то на іншому автомобілі - Шевроле, він ( [PERSON] ), відповідачі [PERSON] , [PERSON] та свідок [PERSON] поїхали до міста Черкаси. Там була написана розписка про придбання автомобіля за погодженою між сторонами ціною. Забравши автомобіль, який належав [PERSON] , останній виписав довіреність [PERSON] , після погашення боргу автомобіль був переоформлений. Дата, що зазначена у розписці - 13 липня 2019 року, відповідає даті її написання. Розписка писалась у присутності [PERSON] , проте коштів [PERSON] та [PERSON] у [PERSON] не брали. Автомобіль забрали одразу, поїхали на ньому. Державний номерний знак не змінювався. Автомобіль був оформлений на [PERSON] , а не [PERSON] , оскільки вони є родичами, [PERSON] є зятєм [PERSON] . Машину отримали на підставі генеральної довіреності, виписаної на ім`я [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17 провадження № 61-12383св19 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). З огляду на викладене вище, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, приходить до висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, яка в обумовлений договором строк [PERSON] не повернута. Доказів, які б підтверджували безгрошовість договору позики, відповідачем не надано. Посилання відповідачів на те, що розписка була написана формально, з метою забезпечення виконання зобов`язань щодо повернення коштів за придбаний автомобіль «Opel Vivaro», державний номерний знак [NUMBER] , є безпідставним, оскільки придбаний [PERSON] автомобіль належав особі, відмінній від позивача - [PERSON] , і [PERSON] не мала правових підстав розпоряджатися автомобілем. Не будучи власником автомобіля, [PERSON] також не могла бути і стороною договору купівлі-продажу зазначеного автомобіля. Крім того, такі доводи відповідачів не свідчать про те, що написанню боргової розписки від 13 липня 2019 року не передував факт отримання коштів у борг. У борговій розписці також не зазначено про передачу [PERSON] у власність чи користування будь-якого майна, в даному випадку автомобіля, а тому немає підстав для взаємозв`язку між договором позики (написанням розписки) та договором купівлі - продажу зазначеного автомобіля (написанням довіреності). Крім того, у разі написання розписки про отримання коштів, боржник після повернення коштів має право вимагати повернення і розписки, а у разі відсутності такої - вимагати написання відповідної розписки про повернення коштів. Оригінал розписки від 13 липня 2019 року наявний у кредитора, боржнику не повернутий, що свідчить про невиконання боргових зобов`язань відповідачів перед позивачем. Суд критично оцінює покази допитаних у судовому засіданні свідків щодо правової природи написання боргової розписки, оскільки свідки [PERSON] , [PERSON] є відповідачами у справі і заінтересовані у вирішенні даного спору, а свідки [PERSON] , [PERSON] є особами, які спільно проживають із відповідачами, відповідно - [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, судом встановлено факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором (борговою розпискою від 13 липня 2019 року), на вказаних у розписці умовах. Натомість відповідачі свої договірні зобов`язання за договором позики не виконали, і не повернули позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний ним у розписці). Згідно із частинами першою-другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У розписці зазначено, що [PERSON] погоджується бути поручителем отриманих [PERSON] від [PERSON] в борг коштів, а тому є солідарним боржником за невиконаним позичальником борговим зобов`язанням. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи викладене вище, сума позики в розмірі 6 500,00 доларів США, що станом на 11 грудня 2020 року за курсом Національного Банку України еквівалентно 182 487,50 грн, підлягає стягненню солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] в повному розмірі, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 824,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved