Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітній дитині без згоди батька, у якому просить суд надати їй дозвіл на вивіз неповнолітнього [PERSON], [INFO] за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною 16-річного віку, а також надати їй дозвіл без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO], за кордон до досягнення ним 16-річного віку. В обґрунтування свого позову позивач [PERSON] посилається на те, що з 14 серпня 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Від шлюбу з відповідачем має малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Але шлюбні стосунки між ними не склалися і рішенням Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 27.02.2009 року їх шлюб було розірвано. На теперішній час син проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач жодної участі у житті дитини не приймає, матеріально не допомагає, фактично самоусунувся від виховання дитини. Вона має можливість забезпечити повноцінний відпочинок сину за кордоном, адже це необхідно для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Крім того, в Україні проживають бабуся та дідусь дитини, тобто її батьки, які бажають бачити свого онука та запрошують його на вихідні та свята. Але вивозити дитину за кордон або через блок-пости без нотаріально посвідченої згоди батька неможливо. У 2010 році її син тимчасово виїжджав за кордон у супроводі свого дідуся [PERSON], на що нею і відповідачем була надана нотаріальна згода, але на теперішній час строк цієї згоди сплинув. Отримати нову нотаріально засвідчену згоду від батька дитини неможливо, оскільки місце перебування відповідача невідоме, за зареєстрованим місцем проживання він не мешкає. Нею було вжито ряд заходів по розшуку відповідача, проте його родичі контактувати з нею відмовляються, спільні друзі та знайомі сповістили її про те, що відповідач виїхав на заробітки до Росії, куди саме, невідомо. На її звернення через соцмережі він не реагує, тобто живе особистим життям. У зв'язку з чим, позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, у наданій суду заяві просили суд розглянути справу без їх участі та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки до суду не повідомив. В судове засідання представник третьої особи - Управління Державної міграційної служби України в Луганській області Кіхтенко І.О. не з'явилася, надала суду відзив на позовну заяву, в якому просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви повністю. У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 2007 року, який було розірвано рішенням Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 27.02.2009 року, що підтверджується копією рішення суду та копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Від шлюбу позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. На теперішній час дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач жодної участі у житті дитини не приймає, матеріально не допомагає, фактично самоусунувся від виховання дитини. Позивач має можливість забезпечити повноцінний відпочинок сину за кордоном, адже це необхідно для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Відповідно до ст. 25, 33 Конституції України, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами. Кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З вказаними нормами кореспондуються положення ст.313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишати територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню, оскільки діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків.

Outcome: approved