Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. Посилається на те, що житловий будинок по [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 червня 2010 року. В цьому будинку вона зареєстрована та проживає. Тут же зареєстрований, але не проживає з лютого 2016 року відповідач [PERSON], який є її колишнім зятем, оскільки на підставі рішення суду від 04.07.2017 року шлюб між її донькою [PERSON] та відповідачем розірвано. На даний час вони не пов'язані спільним побутом, проживають окремо. Утримання житлового будинку повністю перебуває на ній. Реєстрація відповідача в даному житловому будинку перешкоджає їй вільно розпоряджатися власним майном, вона не має змоги оформити субсидії. Саме з цих підстав просить задовольнити позовні вимоги, визнати відповідача таким, що втратив право на користування її житловим будинком. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримала та просила їх задовольнити, не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та обґрунтував їх обставинами викладеними в позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Зі згоди позивача суд постановляє рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 червня 2010 року власником житлового будинку [ADDRESS] позивач [PERSON] (а.с. 24). Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов проживання відповідно від 01.02.2017 року, 15.06.2017 року, 14.09.2017 року за вказаною адресою проживає донька позивача [PERSON], онуки [PERSON] та [PERSON], а також зареєстрований [PERSON], але не проживає з лютого 2016 року (а.с. 15-17). Та обставина, що відповідач зареєстрований за спірною адресою підтверджується також копією будинкової книги (а.с. 21-22). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно до лютого 2016 року проживав та був зареєстрований в житловому будинку по [ADDRESS]. Підставою для реєстрації в будинку було одруження з донькою позивача. Однак, на підставі рішення суду від 04.07.2017 року шлюб між відповідачем [PERSON] та донькою позивача [PERSON] розірвано. З моменту набранням рішення законної сили, відповідач як колишній член сім'ї втратив відповідне право на проживання в даному будинку, оскільки перестав бути членом сім'ї власника житла, вони не пов'язані взаємними правами та обов'язками. Домовленостей щодо подальшого проживання та користування спірним майном між сторонами не має. Саме тому, права на користування будинком він не має. Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи, нормах житлового та цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування цим житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на квартиру. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відомості щодо укладення між сторонами договору найму (оренди) житла у відповідності до ст.ст. 810, 814 ЦК України у суду відсутні. Факт не проживання в спірному житловому будинку відповідача з лютого 2016 року та небажання його добровільно знятися з реєстраційного обліку в судовому засіданні підтверджено поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Таким чином, позивач як власник не може на свій розсуд користуватись та розпоряджатись належним їй на праві власності будинком, оскільки відповідач чинить перешкоди в цьому, не знімаючись з реєстрації в ньому, чим порушує її права власника, які по закону підлягають захисту. Саме тому, суд вважає, що належить усунути перешкоди позивачу в користуванні її будинком шляхом зняття з реєстрації місця проживання в ньому відповідача.

Outcome: approved