Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Менеджмент» про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні працівника та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просить стягнути з відповідача 21090,00 гривень, у тому числі 610,00 гривень заборгованості по невиплаченій заробітній платі та 20480,00 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги мотивує тим, що 19 жовтня 2017 року її ([PERSON]Е.) на підставі п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, було звільнено з посади портьє готелю «Рейкарц Поляна» ТзОВ «[PERSON] Менеджмент». Копію наказу про звільнення позивачу вручено не було. Так, з 09 жовтня 2017 року по 18 жовтня 2017 року, позивач перебувала на амбулаторному лікуванні у сімейного лікаря Центру ПМСД м.Мукачево, про що було видано листок непрацездатності. На дату звільнення - 19 жовтня 2017 року, відповідачем не було оплачено листок непрацездатності за 10 календарних днів, що з врахуванням страхового стажу позивача становить 610,00 гривень. Точний розрахунок сум, що належали позивачу до виплати при звільненні надати суду не має можливості, оскільки на звернення до відповідача з проханням, надати відповідну довідку, жодної відповіді отримано не було. ВСУ в постанові від 14 вересня 2016 року за справою №6-419цс16 сформував правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу. Враховуючи висновки ВСУ, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні складає 20480 гривень (3200,00 гривень (середній заробіток за один календарний місяць за трудовим договором) : 10 (робочих змін портьє в календарному місяці Х 64 (робочих днів за період затримки розрахунку). У поданому Відзиві представник відповідача вказує на те, що вимоги, викладені у позовній заяві, є необґрунтованими та не підлягають до задоволення. Так, позивач у позовній заяві повідомляє, що йому не було видано, копію наказу про звільнення, а відповідно до статті 47 КЗпП України встановлено обовязок власника або уповноваженого ним органу видати копію наказу про звільнення виключно у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. 19 жовтня 2017 року, позивача звільнено із займаної посади за згодою сторін, відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, що оформлено наказом №1688-К та з яким позивача було ознайомлено, про що свідчить її підпис у наказі. Оскільки позивач не звертався з вимогою про отримання копії наказу, то дане твердження є безпідставним. Також стосовно факту зазначеного позивачем у позовній заяві щодо порушеного порядку розрахунку ст. 116 КЗпП України, заперечує повністю, оскільки всі належні позивачу суми було виплачено у строки, передбачені чинним законодавством України. За період з 26 вересня 2017 року по 19 жовтня 2017 року у позивача було 10 робочих днів та 10 днів позивач перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується Табелями обліку використання робочого часу за вересень і жовтень 2017 року. Таким чином, позивачу за період роботи було нараховано 1913,62 гривень. Крім того, позивачем було підписано обхідний листок, в якому позивач зазначає, що у неї відсутні претензії до компанії. Також в обхідному листку зазначено, що позивач 19 жовтня в останній робочий день перед звільненням отримала трудову книжку. Тому, враховуючи вищевикладене, просять у задоволенні позову - відмовити. 05 березня 2018 року, позивачем було подано відповідь на Відзив, у якому позивач зазначає, що з відзиву їй стало відомо, що відповідачем було проведено нарахування заробітної плати позивачу та проведено нарахування за 10 днів тимчасової непрацездатності. Так, згідно Довідки №00000000084 від -2- 16 лютого 2018 року, позивачу нараховано до виплати за вересень 2017 року 490,67 гривень та за жовтень 1422,95 гривень. Однак, у розрахункових листках за «сентябрь» 2017, «октябрь» 2017 року та «ноябрь» 2017 року зазначено, що у вересні позивачу було нараховано до виплати 490,67 гривень, у жовтні 1102,95 гривень та у листопаді 320,00 гривень. Твердження відповідача про відсутність претензій до роботодавця у обхідному листку вважає безпідставним, оскільки обхідний листок було складено та підписано у звязку з передачею товарно-матеріальних цінностей керуючому готелю, а саме: перепустки на територію готелю, магнітної картки типу «мастер», що дозволяє працівнику вхід у всі закриті приміщення (кімнати) готелю, а також робочої форми. Законодавчими нормами ані наявність, ані форма обхідного листка не встановлена, а отже, такий документ не може вважатися належним доказом відсутності заборгованості відповідача перед позивачем. Крім того, Згідно статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинним документом для фіксування госпоперацій з нарахування заробітної плати є форми №П-6 «Розрахунково-платіжна відомість працівника» та №П-7 «Розрахунково-платіжна відомість (зведена), а для фіксування госпоперації з виплати заробітної плати у готівковій формі - платіжна відомість (відомість на виплату грошей або видаткова відомість) ВКО, а для виплати зарплати на картки працівникам - відомість про виплату заробітної плати з використанням платіжних карток та виписка банку. Вони є підставою для бух обліку відповідних операцій - нарахування та виплати заробітної плати. Так, відповідач надав докази нарахування позивачу зазначених сум та не надав належних доказів, які б підтверджували виплати позивачу заробітної плати та сум, що прирівнюються до неї в день звільнення готівкою чи на картковий рахунок позивача. Позивач не погоджується з нарахованими сумами відповідачем, оскільки всупереч умовам трудового договору та для забезпечення цілодобової та безперебійної роботи готелю, портьє працюють в нічний час, отже, позивач відпрацювала по 24 години на добу з подальшими 72 годинами відпочинку. Також, позивач звертає увагу на те, що в якості доказу відповідачем подано «розрахунковий листок», який не складений державною мовою, що суперечить нормам законодавства, тому такий доказ є неналежним. В подальшому, 12 березня 2018 року, позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій вказує на те, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України. Так, вищезгадана стаття містить правове положення відповідно до якого у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні складає 19\~296 грн. (3\~200,00 (середній заробіток за один календарний місяць за трудовим договором) : 24 (робочих днів портьє в календарному місяці Х 144 (календарних днів за період затримки розрахунку). Точний розрахунок, з врахуванням суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні та сум нарахованої та невиплаченої заробітної плати та нарахувань, що прирівнюються до неї, позивачем проведено на підставі доказів (документів), доданих відповідачем до матеріалів справи. Тому, позивач просить збільшити позовні вимоги та стягнути з відповідача суму у розмірі 21\~209,62 гривень, у тому числі 1913,62 гривень заборгованості по невиплаченій заробітній платі та 19\~296,00 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 27 березня 2018 року від представника ТОВ «[PERSON] Менеджмент» [PERSON] на адресу суду надійшло Заперечення. Так, представник відповідача зазначає, що обхідний листок це офіційний документ Товариства, який підписується працівником та керівниками відділів для фіксування факту відсутності претензій у сторін одна до одної. Трудовим договором, підписаним з позивачем передбачено, що при звільненні, працівник зобовязаний підписати обхідний листок. Відповідно до цього, підпис позивача на обхідному листі є підтвердженням того, що позивач погоджується з викладеною інформацією в ньому. Крім того, виплата заробітної плати працівникові податковим агентом здійснюється із доходу фізичної особи відповідно до податкового розрахунку за формою №1ДФ. Заробітна плата позивача за 4 робочих днів у вересні 2017 року, складає 609,52 гривень та після сплати податку на доходи фізичних осіб і військового збору разом 19,5%, позивачу виплачено 490,67 гривень. Розрахунок з позивачем було здійснено 19 жовтня 2017 року, що підтверджується видатковим касовим ордером від 06 жовтня 2017 року №1273. Також, враховуючи, що позивач перебувала на амбулаторному лікуванні 10 днів, то допомога по тимчасовій непрацездатності особі виплачується роботодавцем за 5 днів, а з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності виплачується Фондом соціального страхування України. Сума 640,00 гривень, це сума за 10 днів перебування на амбулаторному лікуванні, з яких 320,00 гривень належних до виплати роботодавцем і 320,00 гривень належних до виплати Фондом соціального страхування України. У податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за формою №1ДФ, за четвертий квартал 2017 року за №388 до ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м.Києві подано інформацію, що працівникові [PERSON] нараховано 1767,63 гривень, з яких до виплати 1422,95 гривень. Так, заробітна плата за 6 робочих днів у жовтні 2017 року, складала 914,29 гривень, -3- грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку - 213,34 гривень і допомога по тимчасовій непрацездатності складала 640,00 гривень, загалом сума 1767,63 гривень, після сплати податку на доходи фізичних осіб і військового збору разом 19,5 %. Позивачу видано 1\~422,95 гривень. Розрахунок з позивачем у сумі 1102,95 гривень було здійснено 19 жовтня 2017 року, що підтверджується видатковим касовим ордером від 19 жовтня 2017 року №1327. Виплата Фондом соціального страхування України 320,00 гривень відбулася 15 листопада 2017 року на підставі Заяви-розрахунку №10 від 07 листопада 2017 року. Кошти у розмірі 320,00 гривень були передані позивачу 30 листопада 2017 року уповноваженою особою ТОВ «[PERSON] Менеджмент». Оскільки звільнення позивача відбулося на законних підставах, без порушення її прав, зокрема в частині проведення виплати всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, тому позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що Наказом (розпорядженням) Товариства з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Менеджмент» №1521-К від 25 вересня 2017 року, [PERSON] прийнято на роботу з 26 вересня 2017 року на посаду портьє служби прийому та розміщення готелю «Рейкарц Поляна», зі строком випробування 1 місяць та тривалітю робочого тижня 40 годин (а.с.16). Згідно копії Трудової книжки АХ №101284, позивача [PERSON], 19 жовтня 2017 року звільнено із посади портьє служби прийому та розміщення готелю «Рейкарц Поляна», на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (а.с.3). Наведене також підтверджується Наказом (розпорядженням) Товариства з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Менеджмент» №1688-К від 19 жовтня 2017 року (а.с.17). Згідно копії Довідки Центру первинної медико-санітарної допомоги м.Мукачево №150 від 21 грудня 2017 року, виданої [PERSON] в тому, що вона, згідно записів в медичній картці амбулаторного хворого (ф25-0) №370, знаходилась на амбулаторному лікуванні у сімейного лікаря Центру з видачею листка непрацездатності №808354 з 09 жовтня 2017 року по 18 жовтня 2017 року (а.с.4). 06 листопада 2017 року [PERSON] зверталася до керівника ТОВ «[PERSON] Менеджмент» із заявою, в якій просила видати довідку про розрахунок сум заробітної плати та нарахувань, що відповідно до Закону прирівнюються до неї, що належать працівникові при звільненні з врахуванням лікарняного з 09 жовтня 2017 року по 18 жовтня 2017 року. Також просила надати довідку про сплачені страхові внески за неї, як за працівника, за період роботи в ТОВ «[PERSON] Менеджмент» (а.с.5). Відповіді на вказану заяву позивача, матеріали справи не містять. Згідно зі статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Оскільки позивача [PERSON] було звільнено за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу Законів про працю України, а не з ініціативи власника, то і видача копії наказу була необовязковою. Крім того, з наказом її було ознайомлено, про що свідчить її підпис від 19 жовтня 2017 року. Поряд з цим, статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір -4- вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З точки зору Закону заходи, встановлені статтею 117 Кодексу законів про працю України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні. Одним з основних законодавчих актів, яким регулюється нарахування заробітної плати, утримань із нарахованих сум, а також виплата заробітної плати є Закон України «Про оплату праці». У відповідності до статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці», до складу заробітної плати включає наступні види оплати праці: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобовязаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Абзацом 2 статті 5 Закону України «Про бухгалтерський обліку» встановлено, що підприємство самостійно обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних. Згідно статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Абзацом 3 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік», встановлено, що права і обовязки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку. Так, згідно копії Табелю обліку використання робочого часу Товариства з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Менеджмент» готеля «Рейкарц Поляна» за вересень 2017 року вбачається, що портьє [PERSON] пропрацювала у даному місяці 4 дні, що становить 32 години (оклад, тарифна ставка 3 200 гривень) (а.с.18-22). Відповідно до копії Табелю обліку використання робочого часу Товариства з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Менеджмент» готеля «Рейкарц Поляна» за жовтень 2017 року вбачається, що портьє [PERSON] пропрацювала у даному місяці 6 днів, що становить 48 години (оклад, тарифна ставка 3200 гривень), та 10 днів була відсутня на роботі у звязку з тимчасовою непрацездатністю (а.с.23-27). Згідно Довідки №00000000084 від 16 лютого 2018 року, виданої [PERSON] у тому, що вона працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Менеджмент» з 26 вересня 2017 року по 18 жовтня 2017 року на посаді портьє. Дохід за період з 26 вересня 2017 року по 19 жовтня 2017 року склав 2377,15 гривень, з яких: за вересень 2017 року сукупний дохід 609,52 грн., утримання 118,85 грн., сума до виплати 490,67 грн.; за жовтень 2017 року 1767,63 грн., утримання 344,68 грн., сума до виплати 1422,95 грн (а.с.28). Як вбачається з «Розрахункового листка за Сентябрь 2017», [PERSON] нараховано 609,52 грн., утримано 118,85 грн, борг за підприємством на кінець місяця 490,67 грн. (а.с.29). Згідно «Розрахункового листка за Октябрь 2017», [PERSON] нараховано 1\~767,63 грн., утримано 344,68 грн., виплачено виплату з погашенням боргів за 1-30 вер 17 490,67 грн, чергову виплату з погашенням боргів - 1102,95 грн., всього виплат 1593,62 грн. (а.с.29). Відповідно до «Розрахункового листка за Ноябрь 2017», [PERSON] виплачено чергову виплату з погашення боргу у розмірі 320 грн. (а.с.30). Що стосується посилання позивача на те, що «розрахунковий листок» є не належним доказом у справі, оскільки складений не державною мовою, що суперечить статті 14 Закону України «Про засади державної мовної політики», то суд приходить до наступного висновку. -5- Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статті 78 Цивільного процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Закон України «Про засади державної мовної політики» від 03 липня 2012 року № 5029-VI Рішенням Конституційного Суду України від 28 лютого 2018 року № 2-р/2018 визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Отже, оскільки «розрахунковий листок» містить дані, на підставі яких суд може встановити обставини, які маю значення для вирішення справи, то даний доказ визнається судом як належний та допустимий. Так, належними доказами судом встановлено, що позивач [PERSON] була прийнята на роботу 26 вересня 2017 року, а 19 жовтня 2017 року була звільнена із займаної посади. За вказаний період у неї було 10 робочих днів та ще 10 днів вона перебувала на амбулаторному лікуванні. Відповідно до пп. 44.1 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Відповідно до п.14.1.180 Податкового кодексу України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), сама зайнята особа, представництво нерезидента юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобовязані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV Податкового кодексу України. Згідно п.168.1.1. Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобовязаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Податкового кодексу України. Відповідно до п.1.2 наказу Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року №4 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку», податковий розрахунок (Форма №1ДФ) документ, який свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. На підставі відомостей щодо сум утриманого та/або сплаченого податку, які зазначаються у податковому розрахунку, нарахування податкового зобовязання не проводиться. Таким чином, виплата заробітної плати працівникові податковим агентом здійснюється із доходу фізичної особи відповідно до податкового розрахунку за формою №1ДФ. Розрахунок з позивачем було здійснено 06 жовтня та 17 жовтня 2017 року, що підтверджується Видатковим касовим ордером №1273 від 06.10.2017 на суму 490,67 гривень та Видатковим касовим ордером №1327 від 19.10.2017 року на суму 1102,95 гривень. Згідно податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за формою №1ДФ, за третій квартал 2017 року за №393 до ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м.Києві Р-НІ у м.Києві, працівникові з ідентифікаційним номером 334241286 ([PERSON]Е.) нараховано 609,52 гривень, з яких до виплати 490,67 гривень. -6- Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Отже, враховуючи, що позивач перебувала на амбулаторному лікуванні 10 днів, то роботодавцем виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності за 5 днів, а з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності виплачується Фондом соціального страхування України. З податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за формою №1ДФ, за четвертий квартал 2017 року за №388 до ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м.Києві Р-НІ у м.Києві, вбачається, що працівникові з ідентифікаційним номером 334241286 ([PERSON]Е.) нараховано 1767,63 гривні, з яких до виплати 1422,95 гривень. Виплата Фондом соціального страхування України 320,00 гривень відбулася 15 листопада 2017 року на підставі Заяви-розрахунку №10 від 07 листопада 2017 року. Враховуючи та аналізуючи вищевикладене суд вважає, що відповідачем здійснено правильне нарахування та виплата у повному обсязі всіх нарахувань по заробітній платі та компенсації за невикористанні дні відпустки позивачу, тому у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «[PERSON] Менеджмент про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні працівника та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - необхідно відмовити. Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed