Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Черкаського державного технологічного університету про визнання частково незаконним наказу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 23 червня 2017р. першим проректором Черкаського державного технологічного університету [PERSON] було видано наказ № 225/01/01, яким були введені в дію рішення Вченої ради ЧДТУ від 23.06.2017р., оформлені протоколом позачергового засідання Вченої ради №16. Наказ № 225/01/01 від 23.06.2017р. в частині п. 1.2.1 та п. 1.2.2 позивач вважає незаконним. Так, наказом № 234/01 від 19.05.2015р. в ЧДТУ було затверджено Інструкцією з діловодства у Черкаському державному технологічному університеті, якою визначені вимоги до створення та порядок видання документів в ЧДТУ. Згідно з п.11 даної Інструкції, документами, якими документується управлінська інформація в ЧДТУ є накази, розпорядження, рішення, протоколи тощо. Відповідно до п. 83 Інструкції, за змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності університету, адміністративно-господарських або кадрових питань. Вище названою Інструкцією визначено, що накази мають окрему порядкову нумерацію (п. 103 Інструкції), яка присвоюється їм під час реєстрації (п. 33 Інструкції). Як вбачається з реєстраційного номеру оскаржуваного наказу № 225/01/01, він належить до наказів з основних питань діяльності університету, проект якого, згідно з п.84 Інструкції, мав бути підготовлений особою, на яку, відповідно до Положення про Вчену раду ЧДТУ від 22 червня 2017р., покладено обов'язки з організації роботи Вченої ради. Такою особою є учений секретар ЧДТУ [PERSON], яка згідно з п 4.5 Положення виконує обов'язки секретаря Вченої ради ЧДТУ. Відповідно до п.5.3.1 Статуту ЧДТУ Вчена рада є колегіальним органом управління університету, повноваження якої визначені у п. 5.3.2 Статуту ЧДТУ та розділом 2 Положення про Вчену раду ЧДТУ. Згідно з п. 5.3.6 Статуту ЧДТУ та п. 4.13 Положення, рішення Вченої ради вводяться в дію наказом ректора університету. Аналогічну норму містить також п.135 Інструкції, яким визначено, що рішення колегіального органу університету реалізуються шляхом видання наказів університету, якими вони вводяться в дію. З врахуванням того, що Положенням не передбачено оформлення рішень Вченої ради у вигляді окремих документів, то прийняті на засіданні Вченої ради рішення відображаються у протоколі засідання Вченої ради. Вимоги щодо змісту та оформлення протоколів засідань визначені Інструкцією, поширюються, в тому числі, згідно із п. 105 Інструкції, і на протоколи засідань Вченої ради ЧДТУ, як колегіального органу. За положеннями п.116 Інструкції, прийняте на засіданні Вченої ради рішення «фіксується» у протоколі засідання: «після слова: «УХВАЛИЛИ». То ж, як зазначає позивач, відповідно, наказ про введення в дію рішень Вченої ради, які були прийняті на засіданні 23.06.2017р., мав бути виданий на підставі належним чином оформленого протоколу засідання Вченої ради, тобто протоколу, який відповідає вимогам Інструкції та Положення. Як зазначено у преамбулі оскаржуваного наказу № 225/01/01 від 23.06.2017р., підставою для його видання стали результати проведеного позачергового засідання Вченої ради ЧДТУ від 23 червня 2017р., а з розпорядчої частини наказу вбачається, що ним вводяться в дію рішення Вченої ради, викладені у протоколі №16. Проте, як вказує позивач, з тексту протоколу позачергового засідання Вченої ради ЧДТУ від 23.06.2017р. вбачається, що протокол № 16 оформлений з порушенням п.55 Інструкції та п. 4.13 Положення про Вчену раду ЧДТУ, а саме: протокол позачергового засідання Вченої ради від 23.06.201 7р. підписаний неповноважною особою - першим проректором [PERSON], який станом на 23.06.2017р. не був ні головою, ні заступником голови Вченої ради ЧДТУ. То ж, позивач вважає, що наказ № 225/01/01 був виданий на підставі документу - протоколу позачергового засідання Вченої ради від 23.06.201 7р. №16, який не відповідає вимогам Положення про Вчену раду ЧДТУ та оформлений з порушенням вимог Інструкції з діловодства. Пунктом 12 Інструкції з діловодства визначено, що документ повинен відповідати положенням актів органів державної влади та спрямовуватись на виконання університетом покладених на нього завдань і функцій. Відповідно, як на думку позивача, законним є наказ, зміст якого відповідає/ не суперечить положенням чинного законодавства та внутрішнім нормативним актам ЧДТУ, в тому числі Статуту та відповідним Положенням. Проте, як вбачається із тексту наказу № 225/01/01 від 23.06.2017р., ним були введені в дію рішення Вченої ради ЧДТУ, які не відповідають Закону України «Про вищу освіту», Статуту ЧДТУ та Положенню про Вчену раду ЧДТУ, а саме: -пунктом 1.2.1 наказу введено в дію рішення Вченої ради ЧДТУ про скликання 23.06.2017р Конференції трудового колективу ЧДТУ. Як визначено ч.2 ст.39 Закону України «Про вищу освіту» порядок скликання і прийняття рішень вищого колегіального органу громадського самоврядування визначається статутом вищого навчального закладу. Згідно з п.4.1 Статуту ЧДТУ, вищим органом громадського самоврядування Університету є конференція трудового колективу Університету, яка відповідно до п. 4.14.3 Статуту може бути скликана за рішенням Вченої ради Університету, проте її проведення можливе не раніше ніж через місяць після затвердження Вченою радою Положення про конференцію трудового колективу Черкаського державного технологічного університету (п. 4.17 Статуту). Отже, позивач вважає, що прийняте Вченою радою ЧДТУ 23 червня 2017р. рішення про скликання в цей же день (23.06.2017р.) Конференції трудового колективу, за відсутності Положення про конференцію трудового колективу Черкаського державного технологічного університету, яке станом на 23.06.2017р. прийняте не було, є прямим порушенням Статуту ЧДТУ; -пунктом 1.2.2. наказу введено в дію рішення Вченої ради ЧДТУ про підготовку і подання на Конференцію трудового колективу подання про дострокове припинення повноважень ректора університету [PERSON] Проте, ні ст. 36 Закону України «Про вищу освіту», ні п.5.3.2 Статуту ЧДТУ, ні розділом 2 Положення про Вчену раду ЧДТУ, якими визначені повноваження Вченої ради, право на подання Вченою радою на розгляд конференції трудового колективу подання про дострокове припинення повноважень ректора ЧДТУ не передбачено. Позивач зазначає, що відповідно до ст. 5.3.1 Статуту ЧДТУ Вчена рада ЧДТУ є колегіальним органом управління університетом, а тому вона має діяти в межах повноважень, визначених Законом України «Про вищу освіту», Статутом та Положенням про Вчену раду ЧДТУ і, відповідно, прийняті нею рішення мають були оформлені у відповідності до вимог, встановлених нормативним актами (Положення про Вчену раду ЧДТУ та Інструкція з діловодства). Отже, вважає, що наказ №225/01/01 від 23.06.2017р., в частині п.1.2.1 та п.1.2.2 є незаконним, як такий, що виданий на підставі документу (протоколу позачергового засідання Вченої ради від 23.06.2017р. №16), який не відповідає вимогам Положення про Вчену раду ЧДТУ та Інструкції з діловодства, а затверджені ним рішення Вченої ради ЧДТУ, які були прийняті на позачерговому засіданні 23.06.2017р., суперечать Статуту ЧДТУ та Положенню про Вчену раду ЧДТУ. Таким чином, позивач просить суд, - визнати незаконним п.1.2.1 наказу №225/01/01 від 23.06.2017р. (у позовній заяві помилково зазначений номер 225/01/01, що виправлено відповідною заявою позивача, поданою в судовому засіданні): «Скликати Конференцію трудового колективу Університету 23.06.2017р. о 14-50»; визнати незаконним п.1.2.2 цього ж наказу: «Підготувати та подати на Конференцію трудового колективу Університету подання про дострокове припинення повноважень ректора університету [PERSON]»; судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Також надано відповідь на відзив. В судовому засіданні представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити у позові. Також надано відзив на позов та заперечення на відповідь позивача. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що на засіданні Вченої ради ЧДТУ, відповідно до протоколу №16 від 23.06.2017р. прийняті рішення: затвердити результати таємного голосування про відкликання з посади ректора Черкаського державного технологічного університету [PERSON]; скликати Конференцію трудового колективу університету 23.06.2017р. о 14-50; підготувати та подати на Конференцію трудового колективу університету подання про дострокове припинення повноважень ректора університету [PERSON] Відповідно до наказу №225/01/01 від 23.06.2017р., введено в дію рішення Вченої ради ЧДТУ від 23.06.2017р. (протокол №16) (п.1); затверджено результати таємного голосування про відкликання з посади ректора ЧДТУ [PERSON] (п.1.1); скликано Конференцію трудового колективу університету 23.06.2017р. о 14-50 (п.1.2.1); визначено про підготовку та подання на Конференцію трудового колективу університету подання про дострокове припинення повноважень ректора університету [PERSON] (п.1.2.2); контроль за виконання наказу покладено на ученого секретаря університету [PERSON] та начальника навчально-методичного відділу [PERSON] (п.2). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. (справа №6-951цс), - суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб (позивача в даному випадку), і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. \~ Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1)неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом; 3)свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події (ст. 11 ЦК). Стаття 12 ЦК України визначає норми щодо здійснення цивільних прав. За положеннями ст. 13 ЦК, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Як передбачено статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За положеннями ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень\~частин другої - п'ятої статті 13\~цього Кодексу. ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, обєктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, повязаних з сімейними відносинами, трудове законодавство містить норми щодо захисту трудових прав, тощо. Крім того, слід зазначити, що матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Зокрема, порушення цивільних прав може проявлятися в: недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону (ст.\~215 ЦК); поширення про особу недостовірної інформації (ст.\~277 ЦК); розкриття таємниці про стан здоровя особи (ст.\~286 ЦК); піддання фізичної особи катуванню, жорстокому або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню (ст.\~289 ЦК); неповага до гідності та честі особи (ст.\~297 ЦК); протиправне позбавлення права власності чи його обмеження (ст.\~321 ЦК); безпідставне заволодіння особою майном іншої особи-власника (ст.\~387 ЦК); створення власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном (ст.\~391 ЦК); неправомірне використання твору без згоди автора (ст.\~443 ЦК); невиконання чи неналежне виконання умов зобовязання (ст.\~610 ЦК), тощо. Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи субєктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду субєктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія субєктивного права. При цьому, відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Оспорювання субєктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли субєктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. В судовому засіданні позивач та його представник зазначили, що виданим наказом №225/01/01 від 23.06.2017р. трудові права [PERSON] жодним чином не порушені, а має місце факт порушення відповідачем цивільних прав позивача. Так, було зазначено, що скасування наказу №225/01/01 від 23.06.2017р. в частині (за позовними вимогами: про визнання незаконним наказу в частині п.п. 1.2.1 та 1.2.2) не поновлює трудових прав [PERSON], але таке скасування дасть для останньої обставини для її процесуального права надалі використовувати ці обставини для її поновлення на роботі (позов знаходиться в провадженні іншого суду на розгляді). Крім того, уточнили, що наказ оскаржується з-за наявності процесуальних порушень його видання. Пункти 1.2.1 та 1.2.2 не відповідають Інструкції з діловодства у ЧДТУ, Статуту ЧДТУ та Положенню про Вчену раду. Таким чином, за результатами розгляду даної цивільної справи в межах заявлених позовних вимог, судом не встановлено факту порушення прав позивача [PERSON], які підлягають захисту в судовому порядку в обраний нею спосіб, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Оскільки позивач при подачі позову звільнена від сплати судового збору оскільки їй встановлена 2 група інвалідності (довідка МСЕК серія 12 ААА №195950), то судові витрати необхідно компенсувати за рахунок Державного бюджету України. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed