Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про позбавлення батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Предмет та підстави позову - позбавлення батьківських прав у зв`язку з неналежним виконанням батьківських обов`язків. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, не сплачує аліменти на її утримання, не цікавиться її життям та на протязі багатьох років взагалі не виявляє бажання зустрічатися з донькою. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить його задовольнити. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 16.10.2018 року справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 19.11.2018 року до участі у справі залучено Службу у справах дітей Одеської міської ради. 22.02.2019 року відповідачем до суду надано відзив, в якому він зазначив, що тільки дізнався про наявність зазначеного позову, з позовними вимогами не згоден, факти, викладені у позові заперечив, всі заяви, написані раніше відкликав, оскільки вони були написані під тиском. Також відповідач зазначив, що не спілкувався з донькою, оскільки це йому забороняла його колишня дружина, проте він має бажання брати активну участь у житті доньки та дуже любить її. У судовому засіданні 12.06.2019 року до участі у справі залучено Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради як орган опіки та піклування. Також у судовому засіданні 12.06.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні підтримав позов та просив суд його задовольнити. Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, та визнав, що винний перед донькою за те, що не спілкувався з нею тривалий час. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, у підготовчому судовому засіданні надав до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої [PERSON] та заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Одеської міської ради після оголошення у судовому засіданні перерви, до суду не з`явився, був повідомлений належним чином. У судовому засіданні за згодою сторін та самої дитини, за участі судового-експерта-психолога Куницької В.В. , була допитана неповнолітня [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. У [PERSON] від шлюбу з [PERSON] є неповнолітня донька - [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження від 09.04.2004 року № 200, складений Третім відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції м. Одеси, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 29.11.2005 року Третім відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції м. Одеси, 26.05.2005 року в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис за №117 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між батьками дитина проживає з матір`ю. Також судом встановлено, що відповідач за весь час після розлучення з [PERSON] , жодного разу не бачився з донькою. Це у судовому засіданні підтвердили сторони та сама неповнолітня [PERSON] . Так, [PERSON] пояснив, що після розлучення, [PERSON] виїхала разом з донькою, та приховувала від нього місце проживання дитини. Він надавав колишній дружині кошти на утримання доньки, проте квитанції, що це підтверджують у нього є лише за 2004, 2008-2010 роки, за інші періоди докази надання матеріальної допомоги дитині у нього відсутні, також у 2005 році [PERSON] надавала розписки про отримання коштів від нього. [PERSON] надавав дозвіл на поїздки доньки за кордон на відпочинок, просив [PERSON] познайомити з донькою та надати йому можливість спілкуватися з нею, але вона не дозволяла. [PERSON] працює в Одеському Національному медичному університеті з 1992 року, одружений, виховує з дружиною двох синів, один з яких син дружини від першого шлюбу. Рідний син [PERSON] , [PERSON] , знайшов в соціальній мережі сторінку [PERSON] , та звернувся до неї з проханням познайомитися з сестрою, [PERSON] , 2004р.н. Діти познайомилися, спілкувалися, все це відбувалося в присутності [PERSON] , яка, як стверджує [PERSON] , заборонила розмовляти про батька. На запитання суду [PERSON] підтвердив, що жодного разу не намагався поспілкуватись з донькою, навіть і після того, як дізнався про позов про позбавлення його батьківських прав, тому що йому це забороняла його колишня дружина, проте не зміг довести, що дійсно будь-які перешкоди для спілкування з донькою у нього існували та жодних доказів цього суду не надав. Крім того, допитана у судовому засіданні у присутності судового експерта-психолога Куницької В.В. , неповнолітня [PERSON] , пояснила суду, що все своє свідоме життя, вона проживає разом з матір`ю, рідного батька у судовому засіданні побачила вперше, жодних відносин між нею та [PERSON] , як з батьком, у неї не має, він жодного разу не прийшов до неї додому або у школу, не зателефонував їй, не поцікавився її життям, вона не вважає його батьком, та бачитися з ним для неї дуже важко психологічно, вона цього не бажає. За висновком практичного психолога Лукашової Н.В. , наданим до суду представником позивача, [PERSON] в свої 16 років жодного разу не спілкувалась з біологічним батьком, він не приймав участі у її вихованні, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток. Дитина не визнає його як батька, не бажає з ним спілкуватися. За результатами проведеної роботи зроблено висновок, що подальше спілкування дитини проти її волі з біологічним батьком - [PERSON] може лише негативно вплинути на психологічний стан дитини. Зазначені висновки у судовому засіданні підтвердила і судовий експерт-психолог Куницька В.В. , яка на запитання суду відповіла, що спілкування з батьком у даному випадку є психотравмуючим фактором для дитини, оскільки дитина йому не довіряє та вважає, що він її зрадив. Суворовською районною адміністрацією як органом опіки та піклування 26.07.2019 року надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з зазначеного висновку, дитина в присутності матері написала, що свого батька не знає, ніколи не бачила, про його існування знає тільки від матері, подарунків батько їй ніколи не передавав. Також суд враховує, що 18.05.2018 року [PERSON] підписав дві заяви, в яких зазначив, що йому відомо про заяву [PERSON] начальнику служби у справах дітей Одеської міської ради щодо прохання надання висновку про позбавлення його батьківських прав, та позов [PERSON] до суду з відповідними вимогами, і жодних заперечень, у тому числі щодо позбавлення його батьківських прав не має та позов визнає. Враховуючи, що [PERSON] є освідченою людиною, працює лікарем, його підпис на зазначених заявах посвідчений нотаріально, суд критично відноситься до тверджень відповідача, що цей підпис він поставив тому, що колишня дружина ввела його в оману, що це потрібно для виїзду дитини за кордон на оздоровлення без згоди батька. Також суд зазначає, що [PERSON] жодним чином не доведено, що підпис на зазначених заявах він поставив під тиском колишньої дружини. Також суд критично відноситься до тверджень [PERSON] про бажання спілкуватись з донькою, оскільки, як вже зазначалось, він не зміг довести, що дійсно у нього існували будь-які перешкоди для спілкування з донькою та жодних доказів цього суду не надав, жодного разу до органу опіки та піклування та до служби у справах дітей Одеської міської ради з питання усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення способу участі у її вихованні, не звертався. Таким чином, судом встановлено, що відповідач свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками до досягнення дитиною 16-річного віку, і тільки у 2020 році озвучив своє бажання спілкуватись з донькою, при цьому висказав його органам опіки та суду, проте жодних спроб налагодити стосунки з дитиною або навіть поспілкуватись з нею не вчинив. Враховуючи вищевикладене, вік дівчинки, поведінку відповідача, суд не вбачає за можливе змінити ставлення [PERSON] до виховання доньки, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При цьому суд враховує, що [PERSON] тривалий час ухилявся від виконання своїх обов`язків не через небажання дитини спілкуватися з ним, а з власної ініціативи, що через 15 років і стало причиною небажання доньки спілкуватись з ним. Згідно з ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, вчиняють їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Зокрема, нею передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. З роз`яснень, наданих в п.п.15 та 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 20 від 19.12.2008 року) вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» сказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Статтями 12 і 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. ст. 76 - 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, належними та допустимим доказами підтверджено, що батько дитини, свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, з донькою не спілкується вже більше п`ятнадцяти років, тобто все її усвідомлене життя, від виховання дитини самоусунувся, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, станом здоров`я не цікавиться, не приділяє уваги розвитку особистості, талантів, розумових і фізичних здібностей в повному обсязі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, матеріальної допомоги не надає. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про доведеність належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини, яке виражається у тому, що він не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування її особистості вік; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі і не може бути для дитини прикладом та авторитетом; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умови для отримання нею освіти. Відповідач не розуміє батьківського обов`язку, виявляє батьківські почуття тільки на словах під час судових засідань та спілкування з органами опіки, ніяких батьківських почуттів, не займався та не займається вихованням та утриманням доньки, не задумується про долю дитини, її майбутнє, не намагається навчити доньку моральним та суспільним цінностям: любові, взаєморозумінню, взаємоповазі, добру, а тому позов [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , підлягає задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved