Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до свого колишнього чоловіка - [PERSON] і просила визнати його таким, що втратив право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS] посилаючись на те, що 09 серпня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, з 01 травня 2019 року відповідач звільнив добровільно квартиру, його речей в квартирі немає, квартирну плату та комунальні послуги він не сплачує, але зніматися з реєстрації не бажає. Вона є власником спірної квартири, 07 лютого 2006 року придбала її за договором купівлі - продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом, квартира двокімнатна, ізольована, загальною площею 46 кв. м., житловою площею 25 кв. м., вартість квартири становить 138875 грн. і була сплачена нею особисто за кредитним договором за рахунок її власних коштів протягом декількох років. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 20.08.2020 провадження у справі відкрито і її розгляд призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, клопотанням про розгляд справи в судовому засідання з повідомленням (викликом) сторін чи відзивом на позов до суду не звертався. \~ \~ \~ \~Третя особа [PERSON] пояснення щодо позову не надала. Представник третьої особи Департаменту реєстрації Харківської міської ради надав пояснення, згідно з якими просив розглядати справу відповідно до норм матеріального та процесуального права без його участі. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… 12 січня 1994 року сторони зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року по справі № 644/5298/19. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07 лютого 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., позивач [PERSON] придбала у власність двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки від 07 травня 2019 року з Реєстру територіальної громади м. Харкова Департаменту реєстрації Харківської міської ради у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , третя особа [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ст. 61 СК України. Норма ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. \~ \~ \~ \~ \~ Згідно\~ст.\~60\~СК України,\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~є об`єктом\~спільної сумісної\~власності \~подружжя,\~і тому\~відповідач не\~зобов`язаний доводити\~належність набутого\~за час\~шлюбу майна\~до спільного\~майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Судовим розглядом встановлено, що спірна квартира придбана на ім`я позивачки [PERSON] у період її перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , що свідчить про те, що ця квартира є спільною власністю колишнього подружжя [PERSON] і належить їм на праві спільної сумісної власності. Належність вказаного майна до особистої приватної власності позивачки [PERSON] наданими нею суду доказами не доведена, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Суд, надавши належну оцінку усім доводам і доказам позивача [PERSON] , на які вона посилається, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, не доведення факту придбання цього майна за особисті кошти [PERSON] , у тому числі, того факту, що це майно було придбано за її особисті кошти, дійшов висновку про відсутність підстав вважати вказане нерухоме майно особистою приватною власність [PERSON] . Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] є співвласником квартири, оскільки вона фактично перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя. Суд зазначає, що, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, серед інших прав, власнику належать і право користування майном, власником якого він є, і позбавити його цього права з підстав, наведених позивачкою в позові, - неможливо, а тому у задоволені позову необхідно відмовити. Судові витрати понесені позивачкою, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відшкодуванню відповідачем не підлягають. Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, ст. ст.60, 64, 156 ЖК України, суд -

Outcome: dismissed