Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме домоволодінням розташованим за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником будинку за адресою: [ADDRESS], доказом чого є Договір дарування від 16.10.1992, зареєстрований в реєстрі за № 1503. Відповідач по справі у вказаному будинку не проживає з жовтня 2013 року. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечує, наслідки винесення такого рішення їй роз'яснені. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, причин неявки суду не повідомила, відзиву на позов не надала. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п. 4 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. У зв'язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог, дійшов наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно Договору дарування від 16.10.1992, зареєстрованого в реєстрі за № 1503, позивач [PERSON] є власниками житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки виконавчого комітету Близнюківської селищної ради Близнюківського району Харківської області № 1336 від 15.06.2018 за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [INFO], її донька [PERSON], [INFO], та її онука [PERSON], [INFO]. Згідно акту обстеження домоволодіння, складеного комісією у складі [PERSON], [PERSON], та [PERSON] від 14 червня 2018 року, [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS], проте фактично в будинку не проживає з жовтня 2013 року. Позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України. При цьому відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Однак, з аналізу вказаних статей ЖК України, на які посилається позивач, випливає, що вказані статті ЖК регулюють правовідносини між власником жилого приміщення та наймачем або членами сім'ї наймача. При цьому, в матеріалах цивільної справи не міститься будь-яких доказів того, що відповідач [PERSON] є наймачем. Таким чином, ст. 71, 72 ЖК України, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Згідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд вважає, що спірні відносини, які виникли між [PERSON], [PERSON] регулюються саме ст. 405 ЦК України, так як [PERSON] є членом сім'ї позивача, а саме її онукою. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не проживає у вказаному будинку з жовтня 2013 року, отже визначений у статті 405 ЦК України річний строк відсутності без поважних причин у житлі власника на момент розгляду справи сплинув, при цьому матеріали справи не містять належних доказів домовленості між власником житла і відповідачем щодо відсутності останнього у житловому будинку [ADDRESS] понад встановлені законом строки. Оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved