Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про захист прав споживачів та відшкодування збитків, в якому просить визнати недійсним правочин про здійснення валютно-обмінної операції по квитанції №258668292 від 28 березня 2014 року, стягнути з відповідача на свою користь, як відшкодування збитків завданих внаслідок не повернення коштів у строки передбачені договорами, суму у розмірі 7878,39 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день подачі позовної заяви становить 89681,29 гривень, стягнути відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000,00 гривень та визнати порушеними права споживача [PERSON], при наданні послуги від якої споживач не могла відмовитися. Позивач свої вимоги мотивує тим, що 31.10.2011 року між ПАТ «Платинум Банк» (далі за текстом - Банк) та [PERSON] був укладений договір [NUMBER] банківського рахунку для фізичних осіб. Всі наявні рахунки відкривалися, обслуговувалися у відділенні № 3 ПАТ «Платинум Банк» за адресою: м. Одеса, вул. Рішельєвська, буд. №55. 24.02.2014 року та 27.02.2014 року [PERSON] подала до Банку письмові заяви про забезпечення каси на 03.03.2014 року готівковими коштами для зняття всієї суми по завершенню строку договору №00209678 про розірвання вкладу «Готівка щомісячна». 24.02.2014 року [PERSON] звернулася до Банку з заявою про відмову від автоматичної пролонгації строку зберігання вкладу. Позивачка зазначає, що Банк замовлену раніше суму коштів з рахунку [NUMBER] зазначену у відповідних заявах на замовлення готівкових коштів 03.03.2014 року у повному обсязі не повернув, а повернув лише суму у розмірі 15000,00 доларів США. В той же день, 03.03.2014 року [PERSON] подала заяву-вимогу про негайне повернення всіх належних їй коштів та заяву про закриття банківського рахунку [NUMBER]. Однак у наступні дні, щодня, Банк повертав [PERSON] валютні кошти в розмірі еквівалентному 15000,00 гривень. 20.03.2014 року [PERSON] подала заяву до Банку про розірвання договору банківського вкладу. Позивачка зазначає, що 28.03.2014 року під впливом введення її в оману та під примусом співробітників Банку, їй було видано залишок суми у гривнях. Після видачі позивачці гривні, проти її волі, у зв'язку з потребою долара США вона була змушена придбати у той же день долар, поза межами відділення № 3 ПАТ «Платинум Банк» за ціною 1 долар США = 11,45 гривень. Тобто при наданих їй 736093,61 грн. вийшло по зазначену курсу 64287,65 доларів США. Позивачка зазначає, що за результатами махінацій, під тиском, вона не отримала належної суми 72166,04 дол. США, а отримала лише 64287,65 дол. США. За наданої заяви про видачу готівки №258667985 зазначених в ній 72166,04 дол. США вона не отримала. Таким чином, співробітники банку використали тяжку для позивачки обставину страх втрати коштів. За результатами зазначених дій позивачка втратила 7878,39 доларів США. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань, позивачу було також завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, яких позивач зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою відносно неї та незаконним неповерненням їй її майна - грошових коштів. Моральну шкоду позивачка оцінює в 2000,00 грн. Також позивачка зазначає, що договір [NUMBER] банківського рахунку для фізичних осіб від 31.10.2011 року складений юристами банку в інтересах ПАТ «Платинум Банк», вона була змушена підписувати в такій формі, в якій він є, або в загалі ніяк. А саме в договорі не передбачена пеня за несвоєчасне повернення грошових коштів, чим були порушенні права споживача, а саме порушений принцип рівності сторін договору. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання представник та позивач були сповіщені належним чином, згідно наданої до суду письмової заяви представник просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання позивач сповіщався належним чином, причини неявки свого представника суду не повідомив, заяви про розгляд справи у відсутності представника відповідача до суду не надходило. Згідно раніше направленого на адресу суду письмового заперечення представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на їх безпідставність та не обґрунтованість. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що і надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст.ст. 1060, 1061 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу або на умовах повернення вкладу після закінчення терміну, встановленого договором, з виплатою вкладникові процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Згідно зі ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банки мають право приймати вклади (депозити) від юридичних і фізичних осіб Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом та банком. Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів клієнту банку. Судом встановлено, що 31.10.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» (далі за текстом - Банк) та [PERSON] (далі за текстом - Клієнт) було укладено Договір банківського рахунку для фізичних осіб [NUMBER] (далі за текстом - Договір-1). Згідно п. 1.1 Договору-1 в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством України та цим Договором, Банк відкриває Клієнту поточний рахунок в національній валюті України та/або в іноземній валюті [NUMBER] (надалі - Рахунок), на який зобов'язується приймати та зараховувати грошові кошти, що надходять Клієнту, для зберігання і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів. Відповідно до п. 2.1 Договору-1 за Рахунком Клієнта здійснюються розрахунково-касові операції, чинним законодавством України. Пунктом 2.2 Договору-1 передбачено, що Банк виконує операції по Рахунку лише за дорученням Клієнта або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів, у безготівковій та готівковій формах, в порядку, строки та на умовах, передбачених законодавством України та цим Договором. Відповідно до п.п. 5.1, 5.2 Договору-1 даний Договір може бути змінено або розірвано Сторонами або за вимогою однієї із Сторін у випадках, передбачених цим договором та в порядку, встановленому законодавством України. Рахунок закривається в порядку, передбаченому законодавством України. 03.12.2013 року між Банком та [PERSON] (далі за текстом - Вкладник) було укладено Договір про розміщення вкладу «готівка щомісяця» №00206978 (далі за текстом - Договір-2). Відповідно до п. 1.1 Договору-2 Банк приймає від Вкладника на Вкладний рахунок [NUMBER] грошову суму у розмірі 100000 (сто тисяч) дол. США (надалі - Вклад) та зобов'язується повернути Вклад та сплатити проценти за користування Вкладом на умовах та у порядку, передбачених цим Договором. Згідно п. 2.2 Договору-2 датою повернення Вкладу є 03.03.2014 року. Строк зберігання Вкладу продовжується на той самий строк, якщо Вкладник не звернувся до Банку за Вкладом в дату його повернення. Пунктом 2.5 Договору-2 передбачено, що сплата нарахованих процентів здійснюється щомісячно в перший банківський день календарного місяця та при поверненні Вкладу, шляхом перерахування Банком коштів на картковий/поточний рахунок [NUMBER] Вкладника, відкритий у Банку (тобто на Рахунок, який відкрито відповідно до Договору-1). Згідно п. 3.1 Договору-2 сума Вкладу, а також сума нарахованих та не сплачених процентів повертається на Рахунок Вкладника, відкритий у Банку. 24.02.2014 року та 27.02.2014 року [PERSON] звернулася до Банку із заявами про забезпечення каси на 03.03.2014 року готівковими коштами для зняття всієї суми по завершенню строку Договору-2. Як вбачається з матеріалів справи, 28.03.2014 року [PERSON] звернулася до Банку із заявою про видачу готівки №258667985. Згідно даної заяви до видачі з Рахунку підлягало 72 166,04 дол. США, однак позивачем дану грошову суму було конвертовано у національну валюту України гривню за курсом 10,2 грн. за 1 дол. США, що підтверджується квитанцією №258668292 від 28.03.2014 року. Представник відповідача у письмових запереченнях, як на законність дій Банку, посилається на Постанову Правління НБУ №46 від 06.02.2014р. «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютний операцій» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Правління Національного банку України від 27.02.2014р. №104 та на Постанову Правління Національного банку України №172 від 28.03.2014р. «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій», як на підстави в обмеженні позивача в користуванні своїми коштами і заперечує проти задоволення позову. Суд не приймає до уваги до правовідносин, що виникли між позивачкою та Банком, постанови правління Національного Банку України на які посилається відповідач у письмових запереченнях виходячи з наступного. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 року №679-XIV (в редакції від 11.10.2013 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність. Нормативно-правові акти Національного банку, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Нормативно-правові акти Національного банку підлягають обов'язковій державній реєстрації в Міністерстві юстиції України та набирають чинності відповідно до законодавства України. Нормативно-правові акти Національного банку можуть бути оскаржені відповідно до законодавства України. З наданих представником позивачки письмових доказів, а саме листа з Національного банку України від 24.03.2014 року та листа з Міністерства юстиції України від 25.03.2014 року вбачається, що у Міністерстві юстиції України Постанова правління Національного банку України від 06 лютого 2014 року №49 «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютних операцій» та Постанова правління Національного банку України від 27 лютого 2014 року №104 «Про внесення змін до Постанови правління Національного банку України від 06 лютого 2014 року №49» не зареєстровані. Листом з Міністерства юстиції України від 08.04.2014 року повідомлено, що Постанова правління Національного банку України №172 від 28.03.2014 року на державну реєстрацію в Міністерство юстиції України не подавалася. При цьому слід зазначити, Постанова Правління НБУ №46 від 06.02.2014р. «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютний операцій» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Правління Національного банку України від 27.02.2014 р. №104 та Постанова Правління Національного банку України №172 від 28.03.2014 року «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій» не є розпорядчими актами, у зв'язку з тим, що вони не носять обмежений характер та розповсюджують свою дія на права та свободи, невизначеного кола фізичних та юридичних осіб, а тому згідно з законодавством України, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, набрання ними чинності пов'язане з їх обов'язкової державною реєстрацію в Міністерстві юстиції України. Враховуючи зазначене, відповідно до вимог ст. 56 ЗУ «Про Національний банк України», в редакції від 11.10.2013 року, Постанова Правління НБУ №46 від 06.02.2014р. «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютний операцій» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Правління Національного банку України від 27.02.2014р. №104 та на Постанова Правління Національного банку України №172 від 28.03.2014р. «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій» на час виникнення спірних правовідносин, не набрали чинності. Як вбачається з матеріалів справи, користуючись своїм правом, передбаченим умовами договору та діючим законодавством [PERSON] звернулася до відповідача з вимогою повернення наявних на рахунку грошових коштів у розмірі 72166,04 дол. США, у зв'язку з чим, згідно з умовами договору відповідач повинен був провести всі розрахунки. Проігнорував вимоги клієнта банк провів конвертацію валютних коштів Позивача у гривню за курсом встановленим НБУ. Валютно-обмінна операція по квитанції №258668292 від 28.03.2014 року була здійснена під впливом оману, оскільки позивачку запевнили, що конвертація у національну валюту України гривню за курсом НБУ згідно Постанова Правління НБУ №46 від 06.02.2014р. «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютний операцій» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Правління Національного банку України від 27.02.2014 р. №104 та на Постанова Правління Національного банку України №172 від 28.03.2014 р. «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій» є обов'язком Банку. За результатами примусово проведеної банком валютно-обмінної операції, [PERSON] були вчинені збитки на суму 89681,29 грн. У зв'язку з вищевикладеним суд вважає, що майнові права позивачки підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним правочину між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» про здійснення валютно-обмінної операції по квитанції №258668292 від 28 березня 2014 року та стягнення з відповідача на користь позивачки відшкодування збитків, завданих в результаті не повернення коштів у строки передбачені договорами у розмірі 89681,29 грн. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд вважає, що відповідач істотно порушив свої зобов'язання по договору, фактично позбавивши Позивача його права, передбаченого Законом, на повернення коштів на першу вимогу, видачу готівки та розірвання договору за заявою клієнта, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк, відповідно до умов договору. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та не може бути протиправно позбавлений права власності. Враховуючи вищевикладене суд погоджується з розрахунками позивача та приймає їх як підставу для задоволення позовних вимог про відшкодування збитків у розмірі 89681,29 грн. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак позивачем не доведено факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не надано підтвердження розрахунку моральної шкоди, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди суд вважає необґрунтованими. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивачка, на підставі п. 7 та п. 17 ч. 1 ст. 5 Закона України «Про судовий збір» від08.07.2011 року №3674-VI звільненя від сплати судового збору, суд вважає за необхідне, в порядку ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі.

Outcome: partial