Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності договору, посилаючись на те, що 05 вересня 2008 року вона уклала з відповідачем кредитний договір №014/0008/74/128169, відповідно до умов якого отримала кредит у розмірі 17200 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 240 місяців. Позивач вважає, що зазначений кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема, положенням Цивільного Кодексу України, Законам України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,»Про банки і банківську діяльність», «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007р.№ 168. Позивач посилається на те, що [PERSON] спонукав її дати згоду на укладення кредитного договору ануїтентної форми, не надавши інформації про її недоліки на кінець терміну погашення кредиту. Крім того, відмовляючи у надані кредиту у національній валюті, банк свідомо спонукав її надати згоду на укладення даного договору, ввівши її в оману стосовно небезпеки, яка їй загрожує, що безумовно є нечесною підприємницькою практикою. . Крім того, банк не мав права на укладення кредитного договору в іноземній валюті, виходячи з положень Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», у звязку з чим позивач просить визнати недійсним даний кредитний договір . В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримала та наполягали на їх задоволенні Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надав на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, в задоволені позовних вимог просить відмовити. Заслухавши пояснення позивача та її представника , свідків, допитаних в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль»( правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль») та позивачем [PERSON] було укладено письмовий кредитний договір № 014/0008/74/128169 , згідно умов якого [PERSON] надав позичальнику строковий кредит , а позичальник отримав його відповідно до умов кредитування за програмою кредитування- Житло(втор.рин.) в іноземній валюті розміром 17200 доларів США на придбання об»єкта нерухомості, а саме: квартири, загальною площею 44,8 кв.м. за адресою смт.Доманівка, вул.. Піонерська 39/8, в порядку та на умовах, визначених вказаним договором. Остаточний строк погашення кредиту 05.09.2028 р. за умови повного погашення суми кредиту та процентів згідно Графіку погашення кредиту та процентів. Представник позивача вважає, що даний договір суперечить вимогам діючого цивільного законодавства. Зокрема, при укладення письмового кредитного договору позивач був позбавлений права на отримання інформації про наявні форми кредитування з описом їх відмінностей, орієнтовану сукупну вартість кредиту та переваги і недоліки пропонованих схем кредитування, що не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, не маючи індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті, банк неправомірно проводить операції з банківською валютою і незаконно видає кредити. Банк спонукав позичальника на підписання договору на отримання кредиту в іноземній валюті, що позивач вважає нечесною підприємницькою практикою, яка дає підстави визнати даний кредитний договір недійсним. Однак з доводами представника позивача суд не може погодитися, так як вони суперечать вимогам законодавства, а саме: нормам ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст.ст.204,227 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Аналізуючи письмовий договір, суд приходить до висновку, що між сторонами мають місце договірні відносини, зокрема, кредитні. Цивільним кодексом України, зокрема, ч.1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Так, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України , кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором . Відповідно до ч.1 ст.1049 ст.1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю кредит (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів останній не звільняється від обовязку виконання зобовязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором. Відповідно до ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти або бере зобов*язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов*язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування. Таким чином, застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, що виникають з кредитних правовідносин можливе лише в разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні відносини, стосовно яких застосовується спеціальне законодавство в системі кредитування. Крім того, ст..99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст..192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частиною 3 статті 533 ЦК України, передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадку, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст..2 Закону України „Про банки і банківську діяльність № 2121-ІІІ кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. Статтями 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Згідно ст..5 Декрету КМУ « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» - операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. За таких обставин уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо наявності індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу дозволяється використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, при умові, що уповноваженому банку на здійснення зазначених операцій Національний банк України видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями. Таким чином, за відсутності нормативних умов застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті відповідно до вимог ст..5 Декрету КМУ є наявність у банка генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. З матеріалів справи вбачається, що Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» було отримано банківську Ліцензію №10, зареєстровану Національним Банком України 27.03.1992р. за № 94 на право здійснення банківських операцій, визначених ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України „Про банки і банківську діяльність, відповідно до якої банк має право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. 11.10.2006р. ВАТ „[PERSON] Аваль було отримано Дозвіл Національного Банку України №10-4 на право здійснювати операції, визначенні п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України „Про банки та банківську діяльність. Таким чином, при наявності банківської ліцензії та дозволу, ВАТ «[PERSON] Аваль» правомірно видав кредит в іноземній валюті позичальнику [PERSON] Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України , зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач [PERSON] виявила своє волевиявлення шляхом підписання кредитного договору на отримання грошового кредиту в іноземній валюті. Протягом тривалого часу, а саме з вересня 2008р., вона сумлінно виконувала умови даного договору, що свідчить про добровільність його укладення. Питання щодо недійсності даного кредитного договору виникло лише в період неможливості сплачувати грошові внески банку у зв*язку із скрутним матеріальним становищем позивача, що не є підставою для вирішення даного спору. Позивач вважає, що при укладенні правочину, банк використав нечесну підприємницьку практику, що спонукало її до підписання кредиту на не вигідних для неї умовах. Крім того, банком не була надана інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Аналізуючи письмові докази по справі, судом встановлено, що позичальник була ознайомлена з умовами кредитування по програмі «Житло в кредит на вторинному ринку» 04.09.2008р., про що свідчить її підпис на кожному аркуші зазначеного документу. Умовами кредитування була запропонована ануїтетна форма платежу, зазначені орієнтована сукупна вартість кредиту та послуги третіх осіб. Крім того, умови містять переваги та недоліки програми кредитування . Позивач вважає, що при укладені договору вона була позбавлена вибору форми погашення кредиту. Класична форма погашення кредиту, яка передбачає зменшення основної частини заборгованості по кредиту, була для неї менш затратною, якої банк іі позбавив. Ануїтетна форма є більш затратною, так як збільшує навантаження на позичальника на кінець терміну погашення кредиту. Беручи до уваги, матеріальне становище позичальника на момент укладення договору, яка була працівником банку «[PERSON] Аваль» , виходячи із розміру її заробітної плати, відомості про яку містять виписки банку, позивачка не мала фінансової можливості сплачувати кредит в іноземній валюті по класичній формі погашення кредиту, так як сума щомісячного платежу значно перевищувала розмір суми щомісячного платежу по ануїтетній формі. Аналізуючи розрахунки вартості користування кредитом по різним схемам, зроблені позивачем, судом встановлено, що розмір платежу по класичній формі зрівнявся б з розміром платежу по ануїтетній формі майже через 7 років. Беручи до уваги, що позичальник із-за неплатоспроможності припинила виплату кредиту в кінці 2014р., після 6 років його виконання, суд вважає, що класична форма погашення кредиту не змінила б становище позичальника, а навпаки утруднила б можливість виплати кредиту на більш ранній стадії. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст..6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Кредитний договір між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення позичальника, оскільки підписи на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, в тому числі і з валютою кредитування, з розміром і умовами нарахування та зміни процентної ставки. Щодо нечесної підприємницької практики з боку банку, на чому наголошує позичальник, суд не знаходить підстав для її визнання. Беручи до уваги, що позичальник погодився на запропоновані умови отримання кредиту в іноземній валюті, тим самим проявивши своє волевиявлення, суд не має підстав вважати зазначену дію оманою. Позичальник зробила свій вибір, обравши саме банк «[PERSON] Аваль» та погодилася на умови кредитування. Доказів про безвихідне становище позичальника отримати кредит саме в цьому банку та спонукання його на отримання саме в іноземній валюті суду надано не було. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні, які пояснили, що в 2008р. банк відмовляв у видачі кредиту в національній валюті, а видавав кредити тільки в іноземній валюті, суд не вважає доказом спонукання до укладення договору в іноземній валюті. У кожного позичальника відповідно до вимог цивільного законодавства є право вибору банку та умов кредитування. Крім того, аналізуючи розрахунок заборгованості за кредитним договором, його основні умови, зроблений банком станом на 23 березня 2015р., додаткові угоди №1 до кредитного договору від 16.01.2009р. та №4 від січня 2012р. банк неодноразово тимчасово зменшував позичальнику проценту ставку за користування кредитом з 11% до 5-7 %, що не дає підстави суду вважати кредитну політику, здійснювану банком, несправедливою. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Зміна матеріального становища позивача та збільшення курсу іноземноі валюти не є підставою для звільнення позичальника від виконання умов договору. Не зарахування до дострокового погашення кредиту в 2008р. за 2 місяці різниці між фактично сплаченим платежем та належним до оплати в сумі 44 долари США, а також надмірно сплачені відсотки за перший місяць у вересні 2008р.( замість 22 днів обраховані 30 днів) , на думку суду, не є істотним порушенням умов договору, які б дали підстави для визнання його недійсним. Зазначені порушення є підставою для перегляду суми заборгованості за кредитним договором і не є предметом розгляду даної справи, так як виходять за межі позовних вимог. Щодо пропуску строку позовної давності , яку просить застосувати відповідач в письмовому запереченні, суд вважає, що в період дії кредитного договору, позивач має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Зважаючи на те, що термін дії договору не закінчився, суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений, а тому застосування ч 4 ст.267 ЦК України передчасне. Враховуючи , що спірний кредитний договір укладений з додержанням вимог діючого цивільного законодавства та за вільного волевиявлення сторін, а визначення грошового еквіваленту зобовязання в іноземній валюті не суперечить положенням ч.2 ст.524 ЦК України, суд вважає, що підстав для визнання даного кредитного договору недійсним не має..

Outcome: dismissed