Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третьої особи [PERSON] , уточнивши який просила про визнання житлового будинку спільним майном подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що 29.08.1998 року між нею та відпочадачем [PERSON] укладено шлюб. Під час шлюбу, 08.07.2015 року, ними за спільні кошти було набуто у власність 2/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , право власності на який було оформлено на [PERSON] .. Згідно рішення Кам`янка-Бузького районного суду від 02.11.2018 шлюб між ними розірвано. Відповідач не бажає в добровільному порядку розділити належне їм на праві спільної сумісної власності вказане майно, тому вона звернулась з вказаним позовом до суду. Ухвалою суду від 17.12.2018 провадження в справі відкрито та призначено підготовче судове засідання. В підготовче судовове засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі позивача, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, однак через канцелярію суду подав заяву, в якій з уточненими позовними вимогами згідний, просить їх задоволити, та проводити розгляд справи у його відсутності, та відсутності представника. Третя особа у підготовче судове засілання не з`явилася, причин неявки не повідомила. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що сторони 29 серпня 1998 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Дернівської сільської радою Кам`янка-Бузького району 29.08.1988 року. За час шлюбу сторони придбали 2/3 частини житлового будинку, що за адресою: [ADDRESS] . Як видно з Інформації з Державного реєстру реєстрових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, власником 2/3 житлового будинку, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 08.07.2015, серія та номер: 2197-НАН521475. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Главою 26 ЦК України та Главою 8 СК України. Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Також, суд враховує роз`яснення, викладені в пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якимим вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Суд погоджується з аргументами позивача,викладеними в позові, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми. Так, судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що спірний житловий будинок придбанаий під час перебування сторін у шлюбі, згідно з договором купівлі-продажу від 08.07.2015 і право власності на цей будинок зареєстроване за відповідачем, а тому належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Враховуючи вищевикладене в своїй сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю. Крім того, відповідач позовні вимоги визнав, що відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, оскільки для цього наявні законні підстави, а визнання позову є безумовним і не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається із квитанції № 659 від 16.11.2018 позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд приходить до переконання, що позивачу [PERSON] слід повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 352,40 грн. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України на відповідача слід покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме, 352,40 грн. судового збору

Outcome: approved