Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки, зазначивши у позовній заяві, що вона та відповідач перебувають у шлюбі, зареєстрованому 14 січня 2017 року виконавчим комітетом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 04,. Від шлюбу сторони мають [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні. До реєстрації шлюбу вони з відповідачем проживали однією сім'єю з весни 2015 року. Після народження дитини відповідач змінив своє ставлення до неї, перестав працювати, сімейні стосунки між ними погіршилися і стали ворожими. Тому у березні 2018 року вона поїхала від чоловіка і проживає окремо. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю, також у них різні погляди на життя. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе, що суперечить її інтересам. На примирення не згодна, оскільки їх сім*я фактично розпалася. Майновий спір відсутній. На розірванні шлюбу наполягає і після розірвання шлюбу просить залишити їй чинне прізвище «[PERSON]». Також просить стягнути з відповідача на її користь на утримання дочки аліменти у твердій грошовій сумі - у розмірі 4000,00 гривень щомісячно з дня звернення до суду з позовом і до повноліття дитини. Відповідач надає послуги з перевезень, маючи приватний транспортний засіб , тому через мінливість його доходу розмір аліментів нею визначено у твердій грошовій сумі. 01 квітня 2019 року від позивача надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. 19 березня 2019 року від відповідача надійшла заява про повне визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 14 січня 2017 року виконавчим комітетом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 04, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.10). Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем та перебуває на її повному утриманні, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER], відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] є її батьками (а.с.14). Відповідно до положень ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя, що передбачено ст. 110 СК України. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України. Згідно зі ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення, тому шлюб слід розірвати. Суд, вирішуючи питання про розірвання шлюбу вважає за необхідне з'ясувати прізвище відповідача після розірвання шлюбу. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до положень ч.8 ст.294 ЦПК України, які на підставі ч.9 ст.10 ЦПК України, застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Враховуючи те, що позивач [PERSON] у заяві зазначила, що вона бажає надалі іменуватися прізвищем «[PERSON]», суд приходить до висновку про необхідність залишення позивачеві її чинного прізвища. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, оскільки позивач наполягає на його розірванні, а відповідач проти його розірвання не заперечує, подружні стосунки між сторонами припинені остаточно, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до положень ч.8 ст.294 ЦПК України, які на підставі ч.9 ст.10 ЦПК України, застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Суд приходить до висновку про необхідність залишити позивачу її чинне прізвище «Тищенко». Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положень ч. 2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, суд вважає, що сторони мають рівні права і мають нести однакові обов'язки по відношенню до дитини, тому зобов'язані утримувати свою неповнолітню дочку [PERSON] до досягнення нею повноліття, щомісячно, починаючи з дня звернення позивача до суду з 30.01.2019 року. При цьому позивачем заявлено до стягнення аліменти через мінливий нерегулярний заробіток відповідача у твердій грошовій сумі 4000,00 гривень щомісячно. Заявлений розмір аліментів відповідачем визнано, при цьому сторони не зазначили доказів на підтвердження фактичного розміру доходів відповідача. Але оскільки позов в цій частині відповідачем визнано беззаперечно, то суд приймає таке визнання позову до уваги і присуджує до стягнення з відповідача аліменти у заявленому позивачем розмірі. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України витрати у справі по сплаті судового збору віднести на відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідачем у підготовчому судовому засіданні, тобто до початку розгляду справи по суті, визнано позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, на примирення сторони не згодні, тому суд приходить висновку, що 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме в сумі 352,40 грн. необхідно повернути позивачу з державного бюджету, а решту стягнути з відповідача на користь позивача. Крім того, оскільки в частині вимог щодо стягнення аліментів позивач за законом звільняється від сплати судового збору, то обов'язок по сплаті судового збору суд покладає на відповідача у розмірі 768,40 гривень. На пiдставi викладеного,

Outcome: approved