Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом і просить стягнути з Управління освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі 427968,55 грн., моральну шкоду у розмірі 100000 грн., а також судовий збір. Свої вимоги мотивує тим, що згідно постанови апеляційного суду Одеської області від 19.06.2018 року по справі № 496/1875/17 вона була поновлена на посаді директора Маяківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Біляївського району Одеської області. Крім того, було стягнуто з Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації Одеської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 червня 2017 року по 19 червня 2018 року у розмірі 159880,76 грн. 17.07.2018 року Біляївським районним судом Одеської області був виданий виконавчий лист по вказаній справі, боржником зазначене Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації Одеської області. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області від 20.07.2018 року за виконавчим листом № 496/1875/17 від 17.07.2018 року відкрито виконавче провадження № 56817230. Боржнику - Управлінню освіти Біляївської районної державної адміністрації Одеської області встановлено строк для виконання рішення суду у строк до 3 днів. Рішення не було виконано, оскільки Маяківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів рішенням сесії Біляївської районної ради від 03.05.2018 року передана на баланс Маяківської сільської ради, про що [PERSON] повідомила державного виконавця. 06.08.2018 року державний виконавець вказаного відділу звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з поданням про заміну сторони виконавчого провадження - боржника: з Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації на Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради у вищевказаному виконавчому провадженні. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 28.08.2018 року задоволено заяву Відділу примусового виконання рішень ГТУЮ в Одеській області і замінено боржника як сторону виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа № 496/1895/17 від 17.07.2018 року з Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації на Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради. Ухвала набрала законної сили. 14.09.2018 року державним виконавцем прийнято постанову ВП № 56817230 про заміну боржника у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 496/1895/17, з Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації Одеської області на Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради. 22.12.2018 року до Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області надійшов лист Маяківської сільської ради, в якому зазначено, що рішенням Макяівської сільської ради № 18/10 від 30.08.2018 року змінено назву Маяківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Біляївського району Одеської області на Маяківський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Біляївського району Одеської області, та зазначено про неможливість виконання рішення. 11.01.2019 року державним виконавцем прийнято постанову про накладення штрафу у розмірі 5100 грн. на Управління освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради за невиконання рішення. 04.02.2019 року до Відділу з Верховного суду надійшла ухвала від 15.01.2019 року, якою зупинено дію ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 28.08.2018 року. Постановою Верховного суду від 17.07.2019 року скаргу Маяківської сільської ради залишено без задоволення, а ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 28.08.2018 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20.12.2018 року без змін. Разом з цим, позивач зазначає, що вона і досі не поновлена на посаді директора Маяківської ЗОШ І-ІІІ ступенів Біляївського району Одеської області, яке взагалі не виконується боржником у виконавчому провадженні - Управлінням освіти, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради. Вважає, що стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення слід обраховувати з 29.08.2018 року, тобто з наступного дня за днем постановлення ухвали про заміну сторони виконавчого провадження. Згідно розрахунку з 29.08.2018 року по день подання позовної заяви сума середнього заробітку становить 427968,55 грн. Моральну шкоду, визначену у 100000 грн., обґрунтовує наступним. Починаючи з 02.06.2017 року по 13.01.2020 року, вона тривалий час була змушена залишатися без роботи, позбавлена засобів до існування у зв`язку з протиправними діями відповідача, які проявилися у не поновленні її на роботі та позовами до судів різних інстанцій щодо заміни сторони виконавчого провадження та інших, пов`язаних з цим питань. Вона неодноразово була викликана до судових засідань, у зв`язку з чим надто переживала, морально страждала, були витрачені значні кошти на проїзд та сплату за надання юридичної допомоги. Моральна шкода також полягає у приниженні її честі, гідності та ділової репутації внаслідок порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Також вона понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн. У зв`язку з викладеним позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала. При цьому пояснила, що 28.08.2018 року було постановлено ухвалу про заміну боржника у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 496/1895/17, про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому саме з 29.08.2018 року обов`язок поновлення її на посаді на директора Маяківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Біляївського району Одеської області та сплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу був покладений на Управління освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради. Разом з цим, до теперішнього часу на посаді директора школи вона не поновлена. Вважає, що з наступного дня за днем постановлення вказаної ухвали, а саме: з 29.08.2018 року і до дня подання позову до суду з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Також наполягала на стягненні моральної шкоди, яку вона оцінює у 100000 грн., яку обґрунтовує тим, що позбавлена була засобів до існування, змушена була приймати участь в судових засіданнях, захищати свої права, витрачати значні кошти на проїзд до суду. Представник відповідача Управління освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради Гончаров В.М. у судовому засіданні позов не визнав, подав відзив на позов. При цьому пояснив, що засновником Маяківського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Біляївського району Одеської області є Маяківська сільська рада Біляївського району Одеської області. Рішенням Маяківської сільської ради № 94-2018 від 25.06.2018 року оголошено конкурс на посаду керівника закладу загальної середньої освіти Маяківської сільської ради. Конкурс проведено та призначено керівника закладу. Управління освіти, культури, сім`ї, та спорту Маяківської сільської ради з поважних причин не може виконати рішення суду згідно виконавчого листа № 496/1875/17 щодо поновлення [PERSON] на посаді директора Маяківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, оскільки Управління не наділено повноваженнями щодо трудових відносин в системі загальної середньої освіти, власником яких є Маяківська сільська рада. Також зазначає, що Маяківський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Біляївського району Одеської області припинено шляхом ліквідації, натомість засновано Маяківський НВК «Заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів - заклад дошкільної освіти» Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області. На теперішній час рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] є неможливим, оскільки заклад освіти ліквідовано. Вважає, що середній заробіток за час затримки виконання рішення повинно бути стягнуто з Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації Одеської області. Вимоги щодо стягнення моральної шкоди вважає безпідставними, оскільки позивач не була позбавлена засобів до існування, а працевлаштована і отримує заробітну плату. Крім того, на стадії судових дебатів представник відповідача заявив про пропуск позивачем строку звернення до суду, який у відповідності до ч.1 ст. 233 КЗпП становить три місяці, починаючи з дати постановлення ухвали про заміну сторони виконавчого провадження, тобто з 28.08.2019 року. У зв`язку з викладеним просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, постановою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2018 року по справі № 496/1875/17 [PERSON] була поновлена на посаді директора Маяківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Біляївського району Одеської області та стягнуто з Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації Одеської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 червня 2017 року по 19 червня 2018 року у розмірі 159880,76 грн. (а.с. 14-16). На виконання вказаного судового рішення 17.07.2018 року Біляївським районним судом Одеської області був виданий виконавчий лист по вказаній справі, боржником зазначене Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації Одеської області (а.с. 17-18). Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 20.07.2018 року відкрито виконавче провадження, про що свідчить постанова від 20.07.2018 року. Постанова апеляційного суду Одеської області від 19.06.2018 року виконана не була, позивач на роботі не поновлена. Натомість відповідно до ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 28.08.2018 року за заявою Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області було замінено боржника у виконавчому провадженні - Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації Одеської області на Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 19). Ухвала набрала законної сили. 03.09.2019 року згідно ухвали Біляївського районного суду Одеської області замінено боржника у виконавчому листі від 01.08.2019 року, виданому Біляївським районним судом Одеської області, про стягнення з Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації Одеської області на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 159880,76 грн. з Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації Одеської області на Управління освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 29-30). Разом з цим, Одеським апеляційним судом від 29.05.2020 року ухвала Біляївського районного суду Одеської області від 03.09.2019 року скасована, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації Одеської області, заінтересовані особи: Управління освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області, [PERSON] - відмовлено (а.с. 31-33). При цьому, Одеським апеляційним судом у постанові від 29.05.2020 року встановлено, що суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що відбулась передача майнових прав та обов`язків боржника - Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації Одеської області, зокрема щодо Маяківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Біляївського району Одеської області, до Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області. Наведене стало підставою для заміни сторони виконавчого провадження, оскільки як за положеннями національного законодавства, так і за нормами міжнародного права, невиконання судового рішення вважається порушенням права особи на суд, а права особи вважаються захищеними лише після повного виконання судового рішення. У відповідності до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2020 року позов Управління освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області до Відділу примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа: [PERSON] про визнання протиправною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про накладення штрафу у розмірі 10200 грн. - залишений без задоволення. При цьому судом констатовано, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо неможливості виконати судове рішення в період з 14.09.2018 по 08.11.2019 року (дату припинення Маяківського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Біляївського району Одеської області), тому суд критично оцінює твердження позивача щодо віднесення факту припинення зазначеної юридичної особи до поважних причин невиконання судового рішення, враховуючи, що припинення цієї юридичної особи здійснено за розпорядчим документом позивача. Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає, заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно. У той же час, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома стаття 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості, і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п`ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 18, 430 ЦПК України, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно, і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України ). Статтею 236 КЗпП України встановлено, що в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Якщо ж це сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу, а з вини самого працівника, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі не повинен йому виплачуватися. У відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що ним видано наказ про поновлення на роботі позивача на посаді директора Маяківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Біляївського району Одеської області, або що невиконання судового рішення про поновлення на роботі сталося з вини самого працівника. Також матеріали справи не містять відомостей, які б свідчили про неможливість виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. Доводи представника відповідача про те, що Управління освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради не має можливості виконати рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі, оскільки Управління не наділено повноваженнями щодо трудових відносин у системі загальної середньої освіти, крім того, ліквідовано Маяківський заклад середньої освіти Біляївского району Одеської області, не заслуговують на увагу, з огляду на таке. Частиною 4 статті 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. В абзаці 2 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зі змінами роз`яснено, що у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглося його попереднє місце роботи. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Маяківської сільської ради від 30.11.2017 року надано згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади Маяківської сільської ради із спільної власності територіальної громади села Маяки Біляївського району, Маяківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (а.с. 68). Біляївська районна рада відповідним рішенням від 19.12.2017 року передала із спільної власності територіальних громад сіл, селища, міста Біляївського району до комунальної власності Маяківської об`єднаної територіальної громади в особі Маяківської сільської ради нежитлову будівлю Маяківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (а.с. 69-70). Рішенням Маяківської сільської ради від 24.05.2018 року затверджено акт приймання-передачі нежитлових будівель, споруд та активів Маяківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (а.с. 73). 30.08.2018 року Маяківською сільською радою прийнято рішення про зміну засновника Маяківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, шляхом виключення зі складу засновників Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації та включення Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 76). Рішенням Маяківської сільської ради від 01.08.2019 року припинено діяльність шляхом ліквідації юридичної особи - Маяківський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Біляївського району Одеської області (а.с. 90). 01.08.2019 року Маяківською сільською радою прийнято рішення про створення Маяківського НВК «Заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів - заклад дошкільної освіти» Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області. 21.12.2019 року рішенням Маяківської сільської ради перейменовано Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради в Управління освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради (а.с. 93). Як було вказано вище, відповідно до ухвали суду від 28.08.2018 року було замінено сторону виконавчого провадження, з Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації Одеської області на Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради (а.с. 19). Вказана ухвала набрала законної сили. Суд апеляційної та касаційної інстанції погодилися, що заміна сторони виконавчого провадження відбулася у відповідності до вимог закону і виконати судове рішення про поновлення [PERSON] на роботі має саме Управління освіти, культури, сім`ї, молоді та спорту Маяківської сільської ради. Посилання представника відповідача на ту обставину, що заклад освіти, в якому повинна бути поновлена [PERSON] ліквідовано, тому немає можливості виконати рішення, суд до уваги не приймає і розцінює як намагання уникнути виконання рішення про поновлення на роботі. Тривалість процедури реорганізації державних органів не повинна створювати будь-яких значимих перешкод у здійсненні особою її прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією. Оскільки саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 752/983/17-ц (провадження № 61-27138св18). Так, Європейський суд з прав людини зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). Ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. Інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих. Подібний підхід слід застосовувати до судового провадження у справі проти державного органу, в якому особа оскаржує виконавче провадження, враховуючи, що це виконання було і залишається обов`язком держави, незалежно від того, який конкретно орган відповідає за виконання цієї функції у будь-який момент часу (Рішення ЄСПЛ у справі CHUYKINA v. UKRAINE, № 28924/04, § 51, від 13 січня 2011 року). Також Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, виконувалося на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, щоб ст. 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у ст. 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи конвенцію. Отже, дія цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Hornsby v. Greece». Враховуючи наведені обставини та положення закону, суд вважає, що наявність рішення суду про поновлення позивача на роботі, яке відповідачем не виконано, в силу статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Що стосується розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення, слід зазначити наступне. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Згідно п.8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно постанови Одеського апеляційного суду від 19.06.2018 року по цивільній справі № 496/1895/17 за позовом позивача до Управління освіти Біляївської районної державної адміністрації про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначено розмір середньоденного заробітку позивача до звільнення. Так, середньоденна заробітна плата на посаді директора 369,23 грн. + середньоденна заробітна плата на посаді вчителя 227,34 грн. = 596,57 грн. (а.с. 14-16). Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення з 29.08.2018 року (наступний день після постановлення ухвали про заміну сторони виконавчого провадження) по 29.10.2020 року (день звернення до суду з позовом). Суд погоджується з вказаним періодом, при цьому виходить з того, що 28.08.2018 року було замінено сторону виконавчого провадження, ухвала набрала законної сили, тому середній заробіток слід стягувати саме з 29.08.2018 року. І оскільки позивач просить стягнути середній заробіток по день звернення до суду з позовом (29.10.2020 року), суд, враховуючи положення ч.1 ст. 13 ЦПК України, вважає за можливе стягнути середній заробіток саме за цей період, виходячи із заявлених позовних вимог. За 2018 рік сума середнього заробітку становить 52498,16 грн. За серпень 2018 року - 1789,71 грн. (3 робочі дні) х 596,57 грн. (середньоденна заробітна плата); вересень 2018 року - 11931,40 грн. (20х596,57 грн.); жовтень 2018 року - 13124,54 грн. (22х596,57 грн.); листопад 2018 року - 13124,54 грн. (22х596,57 грн.), грудень 2018 року - 12527,97 грн. (21х596,57). За 2019 рік сума середнього заробітку становить 149142,50 грн. За січень 2019 року - 12527,97 грн. (21х596,57); за лютий 2019 року - 11931,40 грн. (20х596,57); за березень 2019 року - 11931,40 грн. (20х596,57); за жовтень 2019 року - 12527,97 грн. (21х596,57); за травень 2019 року - 12527,97 грн. (21х596,57); за червень 2019 року - 10738,26 грн. (18х596,57); за липень 2019 року - 13721,11 грн. (23х596,57); за серпень 2019 року - 12527,97 грн. (21х596,57); за вересень 2019 року - 12527,97 грн. (21х596,57); за жовтень 2019 року - 13124,54 грн. (22х596,57 грн.); за листопад 2019 року - 12527,97 грн. (21х596,57); за грудень 2019 року - 12527,97 грн. (21х596,57). За 2020 рік сума середнього заробітку становить 123489,99 грн. За січень 2020 року - 12527,97 грн. (21х596,57); за лютий 2020 року - 11931,40 грн. (20х596,57); за березень 2020 року 12527,97 грн. (21х596,57); за квітень 2020 року - 12527,97 грн. (21х596,57); за травень 2020 року - 11334,83 грн. (19х596,57); за червень 2020 року - 11931,40 грн. (20х596,57); за липень 2020 року - 13721,11 грн. (23х596,57); за серпень 2020 року - 11931,40 грн. (20х596,57); за вересень 2020 року - 13124,54 грн. (22х596,57 грн.); за жовтень 2020 року (по 29.10.2020 року, в межах заявлених позовних вимог) - 11931,40 грн. (20х596,57). За період з 29.08.2918 року по 29.10.2020 року сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення становить 325130,65 грн. При розрахуванні суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суд виходить з розміру середньоденного заробітку, визначеного у постанові апеляційного суду Одеської області від 19.06.2018 року - 596,57 грн., а не 692,50 грн. у 2018 році, 817,25 грн. у 2019 році та 865,04 грн. у 2020 році, як зазначила позивач у розрахунку. При цьому суд виходить з того, що згідно п.2 розділу ІІ Порядку Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, роте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Що стосується доводів представника відповідача в тій частині, за період з часу постановлення рішення про поновлення на роботі і до звернення з вказаним позовом позивач працювала, тому сума заробітку має бути вирахувана з суми середнього заробітку, суд вказує наступне. Ст. 236 КЗпП України не передбачено обмеження виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення за певних обставин, тому суд не вбачає підстав для вирахування суми заробітної плати, отриманої [PERSON] за період з 29.08.2018 року по 29.10.2020 року. У відповідності до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Представник позивача на стадії судових дебатів заявив про пропуск позивачем строку звернення до суду, який у відповідності до ч.1 ст. 233 КЗпП становить три місяці, починаючи з дати постановлення ухвали про заміну сторони виконавчого провадження, тобто з 28.08.2019 року. Суд не погоджується з даним твердженням представника відповідача, і вважає, що строк звернення до суду з позовом позивачем не пропущений, виходячи з наступного. Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України). Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника. З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України). Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18). І оскільки наказ про поновлення на роботі позивача до теперішнього часу не виданий, тримісячний строк звернення до суду не сплив. Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем конституційного права [PERSON] на працю, а саме не поновлення її на роботі, було порушено звичний для останньої уклад життя, що завдало їй моральних страждань. Моральні страждання виразилися у переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, остання зазнала втрат немайнового характеру, була позбавлена коштів на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що принижувало позивача, що визнається судом моральною шкодою. Так, позивач вимушена була протягом певного часу працювати касиром в супермаркеті. Наведені моральні страждання суд визнає моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 10000,00 грн. Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 10000,00 грн., разом з середнім заробітком за час затримки виконання рішення в сумі 325130,65 грн., є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Ч.3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, позивачем з адвокатом Шумовим О.В. був укладений договір про надання правової допомоги № 01.10.20-П вд 01.10.2020 року (а.с. 46). На підставі вказаного договору адвокатом Шумовим О.В. позивачеві надані юридичні послуги щодо підготовки та розгляду позовної заяви. Відповідно до акту виконаних робіт від 25.10.2020 року вартість наданих послуг становить 8000 грн. Правова допомога за вищевказаним договором надана в повному обсязі, а саме: консультаційні послуги [PERSON] ; складання адвокатського запиту до Іллічівської місцевої прокуратури; отримання та проведення юридичного аналізу рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2020 року для подальшого приєднання до позовної заяви в Біляївський районний суд Одеської області; вивчення матеріалів кримінального провадження № 12019160250000475 за ст. 382 КК України; вивчення матеріалів цивільної справи № 496/1875/17; складання позовної заяви про стягнення середнього заробітку зі час затримки виконання рішення суду та стягнення моральної шкоди з подальшою подачею в суд та участю в судових засіданнях. Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч.4 ст. 137 ЦПК України. При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що не погоджується з розміром витрат на професійну правничу допомогу, вважає її розмір завищеним. З огляду на вказані норми та оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що сума у розмірі 10000 грн., яка заявлена позивачем до стягнення, не є співмірною, з урахуванням складності справи, тієї обставини, що адвокат Шумов О.В. не брав участі у судових засіданнях, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач не сплачував судовий збір при поданні позову, судовий збір у розмірі 3351,42 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial