Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання їх малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи із дня предявлення позову до суду, а також аліментів на її утримання в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, до досягнення дочкою [PERSON] трирічного віку, починаючи з дня предявлення позову. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що з 19 серпня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], дочку [PERSON], [INFO], які перебувають на її утриманні. 09 вересня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Після припинення шлюбних відносин відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не бере участі у їх вихованні. На даний час вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому не має можливості заробляти кошти на своє проживання. У судове засідання позивач не зявилася, подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, вказала, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, клопотання про розгляд справи за його відсутності не надав, про час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом надсилання повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки до суду не повідомив. Згідно з ст. 169 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи відповідача, не є перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки в судове засідання повторно не зявився відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, позивач у заяві про розгляд справи за її відсутності не заперечувала проти заочного розгляду справи, тому суд на підставі ст. 224-225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи та прийняття по ній заочного рішення. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. В судовому засідання встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 19 серпня 2006 року, 09 вересня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією рішення Миронівського районного суду Київської області від 09 вересня 2014 року у справі ЄУН 371/ 1433 /14-ц. Від шлюбу мають спільних малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO]. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвами про народження: серії 1-ОК № 071407, виданим 11 липня 2007 року Росавською сільською радою Миронівського району Київської області, актовий запис № 10, серії І-ОК № 246289, виданим 13 серпня 2013 року виконавчим комітетом Росавської сільської ради Миронівського району Київської області, актовий запис № 12. Статтею 5 Сімейного кодексу України визначено, що держава охороняє сімю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сімї. Моральне виховання та матеріальне утримання дітей є одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає з усталених моральних принципів суспільства й чинного законодавства. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Цей обовязок закріплений у ст.ст. 51, 52 Конституції України, ст.ст. 180-201 Сімейного кодексу України. На підставі положень статті 180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обовязку утримувати дітей визначаються за домовленістю між ними, або за рішенням суду. До розгляду справи судом, згоди щодо утримання дітей сторонами не досягнуто. В даний час їх діти проживають з позивачем та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою виконкому Росавської сільською радою Миронівського району Київської області № 669 від 02 жовтня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України за № 789-XII від 27.02.1991 року, закріплено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Сімейний кодекс України містить положення щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька. Судом встановлено, що діти проживають разом з матірю та перебувають на її утриманні, при цьому відповідач не надає матеріальної підтримки, та не бере участі у вихованні дітей. Оскільки обовязки по утриманню дітей батьки несуть спільно, то з відповідача, який являється працездатним, проте в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, аліменти підлягають стягненню в примусовому порядку. За правилами статті 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідачем заперечень на позов не подано, не повідомлено суд про наявність обставин, передбачених ст. 182 Сімейного Кодексу України, які мають братися судом до уваги при визначенні розміру аліментів на дитину, зокрема щодо його незадовільного стану здоровя, непрацездатної дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення, а тому суд вважає за можливе стягнути з нього аліменти в розмірі, зазначеному позивачем. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей є обґрунтованою, справедливою та законною, а тому відповідач повинен сплачувати позивачеві аліменти на утримання їх малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого законодавством України. Також судом зазначається про те, що відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з 13 жовтня 2015 року. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, до досягнення дочкою [PERSON] трирічного віку, починаючи із дня предявлення позову, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. У відповідності до ч. 2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Таким чином, сімейним законодавством України передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обовязковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Таким чином, оскільки з позивачем проживає їх спільна з відповідачем малолітня донька, позивач має право на утримання (аліменти) від відповідача до досягнення [PERSON], [INFO], трьохрічного віку. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходить з того, що відповідач має працездатний вік, інших утриманців немає. З цих міркувань, а також враховуючи принцип справедливості та розумності, суд присуджує кошти (аліменти) на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/4 частини від доходу відповідача. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного, ст. ст. 5, 75, 79, 84, 180 183, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved