Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики, стверджуючи, що 01 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (надалі -Договір позики №1), відповідно до якого остання отримала від позивача суму коштів у розмірі 500 грн., підтвердженням якого є розписка написана власноручно відповідачем із зобов,язанням повернути до 20.05.2014 року. У випадку не повернення коштів у вказаний строк, відповідач зобов,язується сплатити штраф у розмірі 200 грн. Згодом 01.02.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений ще один договір позики №2 на суму 500 грн., про що була складена відповідачем розписка з зазначенням сплати штрафу у випадку несвоєчасного повернення коштів. 01.03.2014 року за договором позики №3 відповідач отримала від позивача 500 грн., про що написала розписку і зазначила 200 грн. штрафу за не повернення коштів до 20 травня 2014 року. Починаючи з 21.05.2014 року відповідач не повертає позичені грошові кошти позивачу в розмірі 1500 грн., штраф в розмірі 600 грн., 743 грн. 22 коп. сума інфляційних нарахувань та 51 грн. 12 коп. 3% річних, а всього 2894 (дві тисячі вісімсот дев,яносто чотири) грн. 34 коп. [PERSON] просить суд ухвалити рішення про стягнення з відповідачки [PERSON] на її користь 2894 грн. 34 коп. та сплачений судовий збір в сумі 243.60 грн. В судовому засідання позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити заявлений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала в повному обсязі заявлений до неї позов та обіцяє до закінчення поточного року повністю розрахуватись з позивачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] 01.01, 01.02. та 01.03.2014 року взяла в борг у позивача [PERSON] по одноразово 500 грн., про що свідчать письмові розписки, а всього 1500 грн. та не повернула їх до 20.05.2014 року. В розписках відповідачка свідомо зазначила розмір штрафних санкцій у випадку несвоєчасного повернення коштів. Позивачем також обчислена сума інфляційних витрат та сума 3% річних проти якої відповідач не заперечує. Відповідач продовжує не виконувати свої зобов'язання за договором позики і не сплачує позивачу існуючу заборгованість. Задовольняючи позов, суд виходить з того, що відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов,язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Оскільки сторонами визначено факт укладення договору позики та передачі за цим договором грошових коштів, які у визначений у розписках строк до 20 травня 2014 року відповідачем повернуті не були, то на користь позивача, підлягає поверненню борг у розмірі 1500 грн. та інші зазначені суми. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем суду були представлені розписки позичальника, які посвідчують передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. В розписках окрім зазначення дати повернення грошових коштів, які бралися в борг, також зазначено відповідачкою, що в разі несвоєчасного погашення даного боргу, відповідач зобов,язується сплачувати штраф в сумі 200 грн. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов,язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов,язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, а кредитор може вимагати застосування наслідків, встановлених ч. 1 ст. 1050 ЦК України. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов,язання, на вимогу кредитора зобов,язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума інфляційних нарахувань становить 743 грн. 22 коп., а три проценти річних в розмірі 51 грн. 12 коп. Задовольняючи позов у частині стягнення процентів у розмірі 3% річних від простроченої суми, суд виходив з того, що вказані вимоги є відповідальністю за порушення грошового зобов,язання. Суд вважає, що право позивача на стягнення боргу виникло з наступного дня після закінчення терміну повернення боргу з 21 травня 2014 року і по день подачі до суду позовної заяви до 23.07.2015 року. Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення, як щодо суб,єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року, який набрав чинності 23.08.2001 року є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб,єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб,єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046-1048 ЦК України. У відповідності із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати, хоча б ця сторона і була звільнена від оплати судових витрат на користь держави, де загальна сума судового збору від стягненої на користь позивача суми становить 243 грн. 60 коп. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням що ґрунтується на всебічному, повному, об,єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв,язок доказів у їх сукупності. Встановлене судом підтверджується письмовими матеріалами справи: -ксерокопіями розписок від 01.01., 01.02., 01.02.2014 року; -ксерокопією паспорта позивача [PERSON]; -ксерокопією паспорта відповідача [PERSON]; -іншими матеріалами справи. За таких обставин позов в частині стягнення коштів за договором позики підлягає до задоволення. При вирішенні даного спору судом вивчалась практика Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України щодо прийнятих судами рішень про стягнення суми боргу за договором позики.

Outcome: approved