Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом (а. с. 1-3) до Рівненського державного гуманітарного університету (надалі РДГУ, університет), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON], у якому зазначила, що працювала у відповідача з 24 червня 2003 року. Увесь цей час позивач працювала за строковими трудовими договорами та контрактами, що підтверджується наказами по РДГУ та записами у трудовій книжці. 13 травня 2014 року позивач подала заяву про участь у конкурсі на заміщення вакантної посади викладача кафедри теорії і практики англійської мови та прикладної лінгвістики. Наказом № 90-п від 10 червня 2014 року її було звільнено у звязку із закінченням терміну трудового договору, про що зроблено запис у трудовій книжці за №12. 29 серпня 2014 року позивач подала заяву про прийняття на посаду викладача кафедри методики викладання іноземних мов. Наказом №170-п від 03 вересня 2014 року її було прийнято на зазначену посаду на 0,6 ставки з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року та здійснено відповідний запис в трудовій книжці за №13. Термін строку останнього трудового договору, як і попередніх договорів, з позивачем не обумовлювався. Позивач вважає, що строковий трудовий договір з нею укладено безпідставно, оскільки характер та умови виконуваної нею роботи не вимагають укладення з нею саме строкового трудового договору та не відповідають її інтересам. Відтак, вважає, що відповідач одноосібно встановлював строки дії трудових договорів, що суперечить пунктам 10, 11 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівня акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 №744, та частині 2 статті 23 КЗпП України. Позивач, подаючи заяву 29 серпня 2014 року про прийняття її на роботу, не мала наміру укладати строковий трудовий договір. Відповідач не реагує на її заяву, як і на заяви інших працівників установи, не видає відповідного наказу про призначення позивача на повну ставку викладача за безстроковим трудовим договором. Трудові договори позивача переукладались декілька разів, а тому відповідно до положень ч.2 ст.23 та ст. 39-1 КЗпП України вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Оскільки з 01 вересня 2014 року позивача було допущено до роботи та виконання своїх функціональних обовязків, без видання відповідачем відповідного наказу та ознайомлення її з цим наказом в порядку, передбаченому трудовим законодавством, відтак в силу положень ч.4 ст.24 КЗпП України та ст. 39-1 КЗпП України строковий трудовий договір набуває характеру безстрокового, укладеного на невизначений термін. Просила суд скасувати наказ від 03 вересня 2014року №170-п в частині терміну строку на який укладено трудовий договір, визнати трудовий договір між [PERSON] та Рівненським державним гуманітарним університетом безстроковим та зобовязати відповідача видати новий наказ про призначення [PERSON] на повну ставку викладача кафедри методики викладання іноземних мов за безстроковим трудовим договором. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, з підстав викладених в позовній заяві, та просили їх задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, вважають їх необґрунтованими та безпідставними, надали суду заперечення проти позову (а. с. 37-41) та додаткові пояснення, згідно яких між позивачем та Рівненським державним гуманітарним університетом дійсно було укладено строковий договір на підставі її власноручно написаної заяви про прийом на роботу. Позивач стверджує, що не знала про те, що з нею на 2014/2015 навчальний рік укладається саме строковий договір, так як в заяві про прийом на роботу не зазначила своїх за чи проти стосовно строку договору. Однак дане твердження спростовується тим, що усі попередні договори, які було укладено між РДГУ та [PERSON] мали характер строкових. При цьому, до закінчення строку дії трудового договору, позивач виявила бажання проходити конкурс на заміщення вакантної посади й була допущена до участі у конкурсі. Конкурс [PERSON] не пройшла, а тому їй було запропоновано працевлаштування викладачем на іншій кафедрі: методики викладання іноземних мов на наявну кількість годин, що становить 0,6 ставки викладача. Таке працевлаштування позивача на підставі її ж заяви узгоджується з п.7 ч.3 ст.34 Закону України «Про вищу освіту». На заяві [PERSON] від 29.08.2014 (а.с.18) здійснено записи необхідних погоджень зі службами РДГУ, за якими її прийнято на 535 годин, тобто 0,6 ставки викладача, строком на 1 рік. Цього ж дня 29.08.2014 проставлена резолюція ректора РДГУ - «до наказу». Окрім того, законодавством про освіту не встановлено обмежень щодо укладання з науково-педагогічними працівниками строкових трудових договорів. Враховуючи сам характер роботи та положення Постанови Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 №1134 «Про затвердження нормативів чисельності студентів (курсантів), аспірантів (адюнктів), докторантів, здобувачів наукового ступеня кандидата наук, слухачів, інтернів, клінічних ординаторів на одну штатну посаду наукового педагогічного працівника у вищих навчальних закладах ІІІ ІV рівня акредитації та вищих навчальних закладах післядипломної освіти державної форми власності» (надалі Постанова), якою визначається порядок розподілу ставок залежно від набраного контингенту студентів, відповідач вважає більш раціональним укладення саме строкових договорів. Позивача було ознайомлено з умовами трудового договору, зокрема з наказом №170-п від 03 вересня 2014року, під особистий підпис, а право обирати чи працювати на таких умовах належить позивачу. Безпідставними є посилання позивача на положення ст. 39-1 КЗпП України, які не поширюються на даний випадок, оскільки за наказом від 10 червня 2014 року за №90-п з позивачем були припинені трудові відносини, а з 01 вересня 2014 року [PERSON] була прийнята на умовах нового строкового договору, який укладено на підставі власноручно написаної заяви позивача, а не внаслідок конклюдентних дій роботодавця чи працівника, що призвели до трансформації договору у безстроковий трудовий договір. Пунктом 10 «Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 №744, передбачено, що при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін. Позивач своїм правом не скористалась не внесла пропозицій щодо строку трудового договору, добровільно приступила до виконання своїх посадових обовязків, що є підтвердженням того, що вона погодилася на запропоновані їй РДГУ умови строкового трудового договору. За вищезазначених обставин представники відповідача просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. В судове засідання третя особа без самостійних вимог ректор Рівненського державного гуманітарного університету [PERSON] не зявився, подав письмову заяву, в якій вказав, що він не погоджується приймати участь у судовому засіданні по даній справі та просив розглядати справу без його участі за наявними доказами та через представників. Суд заслухавши доводи сторін, оцінивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Встановлено дослідженням доказів, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Рівненським державним гуманітарним університетом з 24 червня 2003 року та працювала викладачем кафедри практики англійської мови. Дослідженням наданих суду доказів, зокрема, як вбачається із записів у трудовій книжці та документів наданих позивачем, між Рівненським державним гуманітарним університетом та [PERSON] увесь цей час продовжувались трудові відносини на визначений термін шляхом укладення з нею контракту, а в подальшому строкового трудового договору згідно конкурсного обрання (а.с.4-17). На підставі заяви від 29 серпня 2014 року [PERSON] була прийнята на посаду 0,6 ставки викладача кафедри методики викладання іноземних мов з 01 вересня 2014 року на один рік за трудовим договором на 2014/2015 навчальний рік (до завершення терміну перебування у щорічній відпустці) (а.с.18-19, 23). До закінчення терміну дії попереднього строкового договору, зокрема 13.05.2014 року, [PERSON] виявила бажання проходити конкурс на заміщення вакантної посади викладача кафедри теорії і практики англійської мови та прикладної лінгвістики. Конкурс [PERSON] не пройшла і цей факт не заперечувався сторонами у судовому засіданні. Суд критично відноситься до твердження позивача про те, що вона не знала, що з нею на 2014/2015 навчальний рік укладається саме строковий договір, так як в заяві про прийом на роботу не зазначила строк дії договору. Однак дане твердження спростовується тим, що усі попередні договори, які було укладено між РДГУ та [PERSON] мали характер строкових. Так дослідженням заяви [PERSON] від 29.08.2014 року судом встановлено, що на ній вчинено відповідальними посадовими особами університету записи, які свідчать про те, що вона прийнята на 0,6 ставки викладача, строком на один рік. Записи про строк дії трудового договору на один рік здійснено на попередніх заявах [PERSON], а саме: від 30.08.2013 та від 31.08.2012, а про строк договору відображено в наказах про прийняття на роботу. Не відповідає дійсності твердження [PERSON] про те, що вона не була ознайомлена з Наказом №170-п від 03 вересня 2014року, оскільки на ньому власноручно позивачем вчинено запис: «З наказом ознайомлена» та проставлено підпис (а.с.92-93). Суд критично відноситься до твердження позивача про те, що вона фактично була допущена до роботи з 01 вересня 2014 року, оскільки відповідач видав наказ про прийняття її на роботу 03 вересня 2014 року. Як вбачається зі змісту заяви про прийняття на роботу від 29.08.2014 року позивач приймалась на роботу на іншу кафедру, а саме: методики викладання іноземних мов. Разом з тим, резолюція ректора РДГУ на заяві проставлена цього ж дня, - 29.08.2014 року, що є підтвердженням того, що саме 29.08.2014 року сторони досягли згоди щодо строку трудового договору та кількості науково - навчального навантаження. Безпідставними суд вважає посилання позивача на положення ст. 39-1 КЗпП України, які не поширюються на даний випадок, оскільки за наказом від 10 червня 2014 року за № 90-п з позивачем були припинені трудові відносини, а з 01 вересня 2014 року [PERSON] була прийнята на умовах нового строкового договору, який укладено на підставі власноручно написаної заяви позивача, а не внаслідок дій роботодавця чи працівника, що призвели до трансформації договору у безстроковий трудовий договір. Суд бере до уваги також той факт, що у заяві [PERSON] від 29 серпня 2014 року не зазначено, що вона просить встановити їй трудові відносини на невизначений строк, а по раніше встановленій у навчальному закладі практиці викладачі приймались на роботу на один навчальний рік. Судом досліджено також Індивідуальний план роботи викладача та її облік (а.с.85-91), у якому зазначається про навчально-наукове навантаження [PERSON], затверджене на засіданні кафедри університету 29 серпня 2014 року. За вищезазначених обставин суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання строкового трудового договору безстроковим є безпідставними. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про освіту» самоврядування навчальних закладів передбачає їх право на прийняття на роботу педагогічних, науково-педагогічних працівників, інженерно - педагогічних працівників та інших працівників, а також фахівців з інших держав, у тому числі за контрактами. За змістом ч.3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. Відповідно до ч.2 ст.23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або за умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є закінчення строку його дії, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. 01 вересня 2014 року [PERSON] прийнята на посаду за трудовим договором на 2014/2015 навчальний рік. Суд прийшов до висновку, що строковий договір укладений згідно наказу №170-п від 03 вересня 2014 року між [PERSON] та РДГУ не може бути визнаний безстроковим, оскільки положення ч.1 ст.39-1 КЗпП України не поширюються на строкові трудові договори, які неодноразово укладались із [PERSON] Пунктом 10 «Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 року №744, передбачено, що відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін. Необхідність укладення з позивачем строкового трудового договору представник відповідача обґрунтувала тим, що неможливо спрогнозувати точний набір студентів й відповідно ту кількість ставок, які будуть наявні. Окрім того, суд бере до уваги, що позивач не скористалась своїм правом та не внесла пропозиції щодо строку трудового договору, добровільно приступила до виконання своїх посадових обовязків, а відтак це є підтвердженням того, що вона погодилася на запропоновані їй РДГУ умови строкового трудового договору. При цьому, позивач знала про неодноразове укладення з нею строкових трудових договорів та продовжувала виконувати свої трудові обовязки, що свідчить про те, що вона погоджувалась з такими умовами праці. Наявність заяви [PERSON] від 13 травня 2014 року про допуск до участі в конкурсі на заміщення вакантної посади є свідченням того факту, що їй достовірно було відомо про умови укладення трудового договору із РДГУ. Таким чином, доводи позивача щодо неправомірності укладення строкових трудових договорів не найшли свого підтвердження. Прослідковується непослідовність та суперечливість позовних вимог позивача. Так, у пункті першому позовних вимог [PERSON] просить скасувати наказ від 03 вересня 2014 року за №170-п в частині строку, на який укладено трудовий договір. Із цієї позовної вимоги вбачається, що в іншій частині наказ не оспорюється й має залишатися чинним. Однак, у пункті третьому позовних вимог [PERSON] просить суд зобовязати відповідача видати новий наказ про призначення її на повну ставку викладача кафедри методики викладання іноземних мов, не надаючи суду доказів того, що відповідач може надати їй повну ставку викладача. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. На підставі досліджених доказів у справі, суд прийшов до висновку, що укладення з позивачем строкового трудового договору згідно з наказом №170-п від 03 вересня 2014 року між РДГУ та [PERSON] відповідає вимогам трудового законодавства, відтак відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed