Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ТОВ «Український Рітейл», в якій просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, яка складається з середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку з нею в сумі 5878,84 грн. та компенсації за невикористану відпустку в сумі 24985,07 грн., а всього заборгованість по заробітній платі 30863,91 грн. та стягнути з відповідача на її користь компенсацію за завдану моральну шкоду, пов'язану з невиплатою належних їй грошових коштів у розмірі 5000,00 грн. В подальшому, до початку розгляду справи по суті, а саме 03.09.2018 року подала уточнену позовну заяву, в якій просила позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, яка складається з середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку з нею в сумі 5878,84 грн. та компенсації за невикористану відпустку в сумі 24985,07 грн., всього 30863,91 грн - залишити без розгляду, та зобов'язати відповідача змінити формулювання її звільнення з 27.07.2018 р. за п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул без поважної причини - на звільнення за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням з 02.07.2018 р. та стягнути з відповідача на її користь компенсацію за завдану моральну шкоду, пов'язану з невиплатою належних їй грошових коштів у розмірі 5000,00 грн. В обґрунтуванні позовних вимог зазначила, що вона працювала на підприємстві відповідача з 07.09.2013 р. на посаді керуючої магазином № 03208 («Брусничка») у м. Вільногірську Дніпропетровської області з 06 червня 2016 року. На ім'я директора товариства відповідача нею було подано заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 19.06.2018 р., завчасно попередивши про це за два тижні керівництво відповідача. Однак, 19.06.2018 р. її звільнено не було, проте згідно з наказом по товариству за № 251 від 14.06.2018 р., було призначено та проведено інвентаризації матеріальних цінностей, що перебували в магазині. При цьому, інвентаризація проводилась у її присутності, як зазначено в наказі у якості «передающей» сторони, та в присутності [PERSON] «принимающей» сторони. Відповідно до наказу по товариству за № 259 від 18.06.2018 р., було проведено зняття фактичних залишків цінностей, до якого додавалась розписка з її особистим підписом та підписом [PERSON], як особи, що прийняла від неї ТМЦ. 19.06.2018 р. з товариства відповідача звільнено її не було, розрахунок з нею за фактично відпрацьовані дні фактично проведено не було, компенсацію за невикористану відпустку своєчасно виплачено відповідачем також не було, при тому, що вона особисто в цей день, на призначений адміністрацією відповідача час, з'явилась до м. Дніпра, разом із своїм представником - адвокатом [PERSON], але її та її представника до відділу кадрів товариства, або до інших повноважних осіб адміністрації відповідача, допущено не було без поважної на те причини, у зв'язку з чим, вона змушена була по телефону звертатись до працівника відділу кадрів товариства з вимогою надати їй пояснення причин її не звільнення з товариства в цей день, на що їй було пояснено, що допустити до управління товариства її не можуть, оскільки її представник не є працівником товариства. Більше того, в телефонному режимі їй було повідомлено працівником відділу кадрів, що звільнення буде можливим і буде проведене лише після її прибуття до керівництва товариства відповідача самостійно, без будь-яких сторонніх, на думку відповідача, осіб. З 20 червня 2018 року, вона здійснювала догляд за своєю хворою дитиною, що підтверджується відповідною довідкою, виданою закладом охорони здоров'я, до роботи не приступала і на своєму робочому місці була відсутня. Листок непрацездатності на її ім'я не оформлявся та на руки їй не видавався, оскільки вона була впевнена, що звільнилась з товариства відповідача з 19.06.2018 р. 26 червня 2018 року, на її домашню адресу, надійшов лист за підписом фахівця з кадрового адміністрування товариства відповідача, яким їй пропонувалось негайно надати до відділу кадрів товариства виправдувальні документи з приводу її відсутності на роботі з 20 червня 2018 р. В іншому випадку, буде розглядатись питання про її звільнення за прогул без поважної причини. В цей же день вона зателефонувала фахівцю з кадрової роботи по зазначеному у листі телефону, який їй пояснив, що ніяких її заяв про звільнення з 19.06.2018 р. за власним бажанням, до відділу кадрів товариства від неї не надходило, з чого вона зрозуміла, що працівниками відповідача її заяву було навмисне знищено або приховано. 26 червня 2018 року, вона повторно, написала, особисто підписала та направила поштою (рекомендованим поштовим відправленням з описом поштового вкладення) повторну заяву про її звільнення з товариства відповідача з 02.07.2018 р. за власним бажанням у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, яку відповідачем було отримано 06.07.2018 р. Однак, станом на дату звернення до суду, відповідач її звільнення за власним бажанням не здійснив, виплату коштів за фактично відпрацьований нею час по дату звільнення не провів, компенсацію за невикористану відпустку не виплатив, належним чином оформлену трудову книжку їй не повернув по цей час. Більше того, в день написання відзиву на її позовну заяву, відповідачем було проведено її звільнення з товариства відповідача за п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважної причини з цієї ж дати - 27.07.2018 р. і в цей же день, що слідує з відзиву відповідача на позовну заяву, коли справа вже перебувала на розгляді в суді, їй було направлено пропозицію з'явитись особисто до управління товариства відповідача для отримання трудової книжки. Вважає, що такі дії відповідача є незаконними, а також такими, що суперечать вимогам чинного КЗпП України, чим було грубо порушено її права та трудові інтереси. Просить суд зміну формулювання звільнення та стягнення моральної шкоди в зв'язку з невиплатою належних їй коштів. Ухвалою від 16.07.2018 року, було відкрито спрощене позовне провадження по даній справі з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов з доказами його обґрунтування. Копію ухвали та копію позовної заяви із додатками було надіслано відповідачеві за адресою його реєстрації. Ухвалою від 05.11.2018 року позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, яка складається з середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку з нею в сумі 5878,84 та компенсації за невикористану відпустку в сумі 24985,07 грн., всього - 30863,91 залишено без розгляду, задовольнивши клопотання позивачки викладені нею в уточненій позовній заяві. Відповідач отримав уточнену копію позовної заяви [PERSON] про зміну формулювання звільнення та стягнення моральної шкоди в зв'язку з невиплатою належних їй коштів та надав відзив, згідно якого просив суд в задоволені позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначили, що заяви позивачки про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 19.06.2018 р. вони не отримували, доказів направлення даної заяви позивачем надано не було. Відповідач без поважних причин не з'явилась на роботу, про що було складено акт про відсутність її на робочому місці та направлено повідомлення з вимогою негайно пред'явити виправдувальні документи з приводу відсутності на роботі з 20 червня 2018 р. Однак, позивачем виправдувальних документів так і не було надано. Заяву позивача з проханням звільнити її з 02.07.2018 р. за власним бажанням в зв'язку з переїздом на нове місце проживання, відповідач отримав лише 06 липня 2018 року, а тому звільнити її з дати про яку вона просила, а саме 02.07.2018 р. не було підстав. 13 липня 2018року, було складено акт про відсутність керуючого магазином № 03208 [PERSON], на робочому місці з 20.06.2018 р. по 02.07. 2018 р. та направлено позивачу лист з проханням надати виправдувальні документи з приводу відсутності позивача на роботі в цей період. Однак вищезазначені документи так і не було надано відповідачу. З цих причин, вона була звільнена за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, а тому формулювання причини звільнення позивача є законним. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, то відповідач в відзиві зазначає, що позивачем не доведено та не надано будь-яких доказів на підтвердження спричинення їй моральної шкоди, а тому і в цій частині позову слід відмовити. В судовому засіданні позивач у повному обсязі підтримала уточнені позовні вимоги та просили їх задовольнити, пояснила, що до 02.07.2018 року не виходила на роботу так як була на лікарняному з дитиною, а довідку про поважність нез'явлення на роботу не надавала бо вважала, що її звільнили. Не заперечувала факт того, що підприємство відповідача здійснило повний розрахунок з нею та повернуло трудову книжку. Розмір моральної шкоди обґрунтовує зіпсованою діловою репутацією. Представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, та надала пояснення, аналогічні викладеним в відзиві на позов, заперечувала з приводу доводів позивачки про те, що вона попереджала роботодавця за два тижні про своє звільнення. Підтвердила, що підприємство здійснило повний розрахунок з позивачкою, їй була надіслана поштою трудова книжка, яку вона отримала. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі суд приходить до наступного висновку: Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України) Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з правовідносин, які склалися між сторонами,

Outcome: dismissed