Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом від 27 квітня 2018 року, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 03 вересня 2018 року, просить стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на доньку, [PERSON], у розмірі 2530,24 грн. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 15 липня 2000 року, який було розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 травня 2008 року. Під час шлюбу у них народились двоє дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO] Наразі, старша донька, [PERSON], є студенткою 2 курсу денної форми навчання Коледжу переробної та харчової промисловості Харківського національного технічного університету сільського господарства ім. П.Василенка. Для підготовки доньки до зовнішнього незалежного оцінювання з української мови вона, [PERSON], уклала договір з Коледжем про надання відповідних послуг, вартість яких склала 1000,00 грн. Згодом, з Коледжем був укладений договір про надання освітніх послуг для доньки, [PERSON], з навчання за рівнем кваліфікованого робітника з спеціальністю «Лаборант хіміко-бактеріологічного аналізу» другого розряду. Вартість такого навчання складає 1300,00 грн. На день подання позову вона, [PERSON], фактично витратила на дитину 1710,00 грн., та очікуваними витратами є ще 590,00 грн., тобто 2300,00 грн. Обидві доньки мешкають разом з нею та усі витрати на їх утримання вона здійснює за свій рахунок. Але їй важко здійснювати оплату витрат на навчання доньки [PERSON], тому вона вважає за необхідне розподілити такі витрати між нею та відповідачем порівну. Крім того, в період з 15 червня 2018 року по 21 червня 2018 року обидві доньки відпочивали разом з нею в м. Бердянськ. Усі витрати на проїзд поїздом, проживання та харчування в період відпочинку понесені нею в повному обсязі. Іншими витратами, які позивач понесла на утримання молодшої доньки [PERSON], є 428,00 грн., що складає вартість діагностичних процедур та лікування, проведеного 30 серпня 2018 року в зв'язку з погіршенням здоров'я дитини, а також 854,00 грн., що складає вартість шкільного рюкзака та канцтоварів для школи. Тому відповідач повинен компенсувати на її користь в повному обсязі витрати на відпочинок, сума яких складає 739,24 грн., та половину витрат на лікування доньки та придбання шкільного приладдя, що складає 641,00 грн. Відповідачем [PERSON] направлено відзив від 17 серпня 2018 року, в якому він виклав такі заперечення. 22 березня 2018 року Харківським районним судом Харківської області видано судовий наказ № 635/1231/18 про стягнення аліментів на користь [PERSON] в розмірі 1/3 частини заробітку на утримання дітей, [PERSON] і [PERSON], але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 лютого 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. В той же час, Сімейний кодекс України передбачає рівну участь батьків у додаткових витратах на дитину, незалежно від того, з ким з батьків проживає дитина. Але при цьому мають бути враховані особливі обставини. У нього, [PERSON], відсутнє право власності на будь-які об'єкти нерухомого майна на відміну від позивача, яка у 2016 році придбала квартиру, а у 2017 році отримала 124726,00 грн. заробітної плати, що суперечить твердженням про її тяжкий матеріальний стан. Натомість він належним чином сплачує аліменти, матеріально допомагає у лікуванні дітей та придбанні ліків, надає доньками гроші на їх власні потреби. На думку відповідача, неприйнятними є твердження позивача про передбачувані витрати в сумі 590,00 грн., адже вона не вказала за яким саме договором будуть понесені такі витрати; наявність у позивача малолітнього сина 2016 року народження не можна враховувати при розгляді справи, так як він, [PERSON], не є його батьком. Іншими суттєвими обставинами, на думку відповідача, є те, що позивачем подані докази неналежної якості. Так, у договорі про надання послуг з підготовки до ЗНО відсутні притаманні для такого документу реквізити; в договорі відсутні реквізити для зарахування оплати, через що неможливо визначити, які ж платіжні доручення підтверджують здійснені позивачем оплати; в іншому договорі - про підготовку кваліфікованого працівника, не вказаний строк його дії; обидва договори підписані однією посадовою особою, але підписи під прізвищем цієї особи різні, що дає підстави припускати підробку цих підписів, а від так неможливість використання цих договорів як доказів. Щодо платіжних доручень, поданий позивачем до позову, то відповідач в своєму відзиві вказував на те, що такі докази є неналежними, оскільки вони не підтверджують здійснення платежів за тими договорами, які представила позивач. Також відповідач [PERSON] просив прийняти до уваги, що у нього теж є на вихованні та утриманні малолітній син, [PERSON], 2011 р.н. Позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив від 08 вересня 2018 року, в якій висловила незгоду з доводами відповідача, та які просила відхили, оскільки на їх підтвердження відповідач не надав жодного доказу, бо його метою є ухилення від участі у додаткових витратах на дітей. В доповнення до раніше поданих доказів позивач додала до відповіді довідку з Коледжу переробної та харчової промисловості Харківського національного технічного університету сільського господарства ім. П.Василенка від 05 вересня 2018 року про сплачені за освітні послуги грошові кошти. Відповідач [PERSON] подав до суду заперечення від 08 вересня 2018 року, в яких наголошував на тому, що усі докази, подані на обґрунтування позовних вимог, являються неналежними. Інший доказ - довідку з навчального закладу від 05 вересня 2018 року, відповідач [PERSON] також розцінив як неналежний доказ, оскільки відсутній договір, на виконання якого були сплачені грошові кошти, про які вказано у довідці. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вказувала, що позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але раніше подавав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також вказав, що проти позовних вимог [PERSON] заперечує та просить відмовити в їх задоволенні. Суд, дослідивши наявні у справі матеріали, встановив наступне. Сторони, [PERSON] і [PERSON], являються батьками [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження [NUMBER] від 06 грудня 2000 року та [NUMBER] від 14 грудня 2010 року. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірваного 09 липня 2009 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER], видане 20 липня 2010 року відділом РАЦС Харківського районного управління юстиції Харківської області. З письмових заяв по суті справи, поданих сторонами, вбачається, що на відповідача [PERSON] на підставі судового наказу покладено обов'язок сплати аліментів на утримання дітей, [PERSON] і [PERSON], які проживають разом з позивачем [PERSON], починаючи з 28 лютого 2018 року. Але відповідного документа жодна зі сторін не подала. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями ст.ст. 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов'язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). СК України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] в інтересах доньки, [PERSON], було укладено з Коледжем переробної та харчової промисловості Харківського національного технічного університету сільського господарства ім. П.Василенка два договори: перший - про надання платних послуг з підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання з української мови, другий - про підготовку кваліфікованого робітника. Зі змісту першого договору виплаває, що навчальний заклад зобов'язався надати дитині [PERSON] освітні послуги з підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання з української мови, а [PERSON] зобов'язалась оплатити вартість освітньої послуги в розмірі 1000,00 грн. рівними частинами - по 200,00 грн. у безготівковій формі до 1 числа кожного місяця. Зі змісту другого договору виплаває, що навчальний заклад зобов'язався здійснити навчання дитини, [PERSON], за освітньо-кваліфікаційним рівнем кваліфікованого робітника з професії «Лаборант хіміко-бактеріологічного аналізу», а [PERSON] зобов'язалась оплатити вартість навчання в розмірі 1300,00 грн. рівними частинами - по 650,00 грн. у безготівковій формі до 25 вересня 2017 року та до 15 січня 2018 року відповідно. Згідно з довідкою начального закладу № 01-467 від 05 вересня 2018 року, перший договір - про надання платних послуг з підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання з української мови обліковуються під № 139 від 30 жовтня 2017 року, а другий договір - про підготовку кваліфікованого робітника обліковуються під № 1259 від 15 вересня 2017 року; за обома договорами у 2017-2018 року від [PERSON] на реєстраційний рахунок Коледжу надійшли грошові кошти в загальній сумі 2300,00 грн. (1000,00 + 1300,00 = 2300,00 грн). Отже позивачем була повністю оплачена вартість освітніх послуг, наданих Коледжем на користь доньки,ю [PERSON] Досліджені докази суд оцінює як такі, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, а саме потреба у додаткових навчаннях протягом тривалого час для підготовки та проходження подальшого навчання у платному навчальному закладі з метою здобуття кваліфікаційного рівня. Відповідач [PERSON] у відзиві наголошував на тому, що вказані вище договори він вважає підробленими та такими, що за своєю формою не відповідають вимогам діючого законодавства. Але такі доводи відповідача суд відхиляє, оскільки ним не надані докази визнання в судовому порядку вказаних договорів недійсними. Крім того, відповідач, маючи рівні процесуальні можливості з позивачем, не подав до суду жодного доказу на спростування тверджень позивача про виникнення особливих обставин, які спричинити додаткові витрати на дитину [PERSON] Разом з тим, позивач [PERSON] наголошувала на виникненні інших особливих обставин, які потягли за собою витрати на утримання двох дітей в сумі 428,00 грн. та 854,00 грн. Подані позивачем докази свідчать про понесені нею витрати на придбання ліків для дитини [PERSON] на підставі медичних рекомендацій, а також шкільного приладдя. Але такі доводи позивача суд відхиляє, оскільки відповідні докази не свідчать про виникнення особливих обставин у житті дитини [PERSON], а фактично вказують на необхідність задоволення буденних потреб дитини, на що вказує разове відвідування лікаря та щорічне придбання шкільного приладдя, що охоплюється обов'язком відповідача по сплаті щомісячних аліментів. Суд також визнає безпідставними доводи [PERSON] про необхідність покладення на відповідача обов'язку компенсувати на її користь додаткові витрати на дітей [PERSON] і [PERSON] в сумі 739,24 грн., тобто вартості проїзду на відпочинок до м. Бердянськ, оскільки надані позивачем докази - проїзні документи не підтверджують виникнення особливих обставин в житті дітей. За ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. В справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України надав правовий висновок, в якому, зокрема, вказав, що вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Звертаючись з позовом, [PERSON] вказала, що додаткові витрати на дитину [PERSON] батьки повинні нести в рівних частках, і саме на принципі рівності обов'язків батьків засновані її вимоги про стягнення понесених витрат. Вирішуючи питання про міру участі кожного з батьків у цих витратах, суд бере до уваги такі істотні обставини, як наявність у кожної зі сторін малолітніх дітей, [PERSON], 2016 р.н., і [PERSON], 2011 р.н., відповідно; наявність у сторін джерел прибутків - позивач отримує заробітну плату як держслужбовець, а відповідач отримує прибуток від здійснення підприємницької діяльності. В той же час, відповідач подав разом з запереченнями довідку з податкової інспекції від 23 серпня 2018 року про отриманий за 2017 рік прибуток в 13535,00 грн. Однак, в жодній з письмових заяв по суті справи відповідач [PERSON] не вказав своїх заперечень проти рівного розподілу між сторонами обов'язку по сплаті додаткових витрат на дитину та того, що такий документи має підтвердити чи спростувати під час розгляду справи по суті. Більш того, такий документ не відображає рівень матеріального стану відповідача у 2018 році, а від так підстав стверджувати про відсутність у відповідача можливості компенсувати частину додаткових витрат на дитину суд не вбачає. На підставі викладеного, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] частково та стягує з відповідача [PERSON] на її користь додаткові витрати на дитину в розмір 1150,00 грн. В задоволені іншої частини позовних вимог суд відмовляє за відсутністю достатніх доказів. Задовольняючи позов частково, суд також стягує з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір, оскільки позивач звільнена від сплати цих витрат.

Outcome: partial