Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідачки на її користь суму основного боргу в розмірі 51500,00 грн. та пеню у розмірі 5125,55 грн., а всього 56625,55 грн., а також 566,26 грн. сплачених судових витрат. В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що 14 липня 2012 року між нею та [PERSON] був укладений договір позики у письмовій формі, згідно з яким вона позичила відповідачці грошові кошти у розмірі 51500,00 грн. на строк та на умовах повернення коштів. На підтвердження даного договору відповідачкою була написана розписка від 14 липня 2012 року, яка посвідчує фактичне передання відповідачці грошових коштів. Згідно з умовами договору відповідачка зобов'язувалась повернути згідно з п.3.1.1 договору частину позики у розмірі 24500,00 грн. у строк до 30 грудня 2012 року, а решту позики згідно п.3.1.2 договору у розмірі 24500,00 грн. зобов'язувалась повернути на умовах розстрочки платежів рівними частинами по 2041,67 грн. щомісяця, починаючи з 01 січня 2013 року по 30 грудня 2013 року. Однак, станом на сьогоднішній день, відповідачка не повернула вищевказаної суми, у зв'язку з чим повинна сплатити пеню у розмірі 0,1% від суми позики за кожен день прострочення повернення, що становить 5125,55 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні до викладених у позовній заяві та просив позов задоволити. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у її відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 липня 2012 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальником) був укладений Договір позики, відповідно до п.1.1. якого Позикодавець передає у власність Позичальника грошові кошти у розмірі 51500,00 грн., а Позичальник зобов'язується повернути позику у визначений цим Договором строк (а.с.5-6). Відповідно до п.3.1 Договору позики, Позичальник зобов'язується повернути позику, що вказана в п.1.1 цього договору Позикодавцю у такі строки та в порядку: частина позики у розмірі 27000,00 грн. повертається у строк до 30 грудня 2012 року. Частина позики у розмірі 24500,00 грн. повертається з розстроченням, а саме щомісячно рівними частинами по 2041,67 грн., починаючи з 01 січня 2013 року по 30 грудня 2013 року. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається із матеріалів справи, 14 липня 2012 року відповідачкою [PERSON] була написана Розписка, відповідно до якої [PERSON] стверджує, що отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 51500,00 грн. та зобов'язується повернути суму позики у строки та в порядку, що вказані в Договорі позики від 14 липня 2012 року (а.с.7). Таким чином, суд приходить до висновку, що Договір позики від 14 липня 2012 року укладений належним чином, оскільки позичальник отримала від позикодавця обумовлену суму грошових коштів. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Суд приймає до уваги, як належний та допустимий доказ заяву-претензію від 28 лютого 2014 року про сплату боргу за договором позики від 14 липня 2012 року та мирне врегулювання спору, адресоване позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON], факт направлення такої підтверджується копією квитанції ЛА УАППЗ «Укрпошта» від 28 лютого 2014 року. Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] суму позики не повернула. Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку пені до Договору позики від 14 липня 2012 року, сума боргу, на яку нараховується пеня - 2041,67 грн., ставка пені за кожен день прострочення становить 0,1%, початок періоду прострочення - 01 лютого 2013 року, кінець періоду прострочення - 10 лютого 2014 року, сума пені за вказаний період - 5125,55 грн. (а.с.4). Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивачки суму основного боргу в розмірі 51500,00 грн. та пеню у розмірі 5125,55 грн., а всього 56625,55 грн., а також 566,26 грн. сплачених судових витрат, що стверджується матеріалами справи. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь позивача 566,26 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved