Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Спадкоємцями першої черги після його смерті є позивач та її рідна сестра [PERSON] . Після смерті батька залишилося спадкове майно, а саме, житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] зробив заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Березій І.І., і яким вказане нерухоме майно заповідав [PERSON] . Остання звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Крім того, [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Фіщука С.О. із заявою, якою підтвердила право [PERSON] на спадкування будинку, а також зазначила, що оспорювати право сестри на спадщину за заповітом не буде. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.03.2018р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю у неї оригінала правовстановлюючого документа на житловий будинок. Позивач вказує, що оригіналу такого документу вона не має, а отримати дублікат не може, оскільки не є власником житлового будинку. Ринкова вартість нерухомого майна становить 201000грн. Таким чином, посилаючись на ст.ст. 1216, 1217, 1233, 1268 ч.5, 392 ЦК України, позивач просить суд, - визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 20.08.2019р. прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача адвокат Ульянов С.М. позов в редакції від 01.08.2019р. підтримав повністю та просив його задовольнити. Зазначив, що судові витрати позивач залишає за собою. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Надала до суду заяву, яка посвідчена нотаріусом Калінінградського нотаріального округу (РФ) Береговим О.В. 04.09.2019р., зареєстровано в реєстрі за №39/3-н/39-2019-19-914, відповідно до якої позовні вимоги [PERSON] по справі №711/5836/19 визнає у повному обсязі; відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України просить розглянути справу по суті у підготовчому провадженні і за її відсутності. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, в порядку ч. 3 ст. 200 та ст. 206 ЦПК України, суд прийшов до висновку про ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження, з чим учасники справи погодились. При цьому, визнання відповідачем позову прийнято судом, оскільки таким чином не порушуються права та інтереси будь-яких осіб. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , 1954р. народження, про що свідчить свідоцтво про смерть від 26.03.2013р. (актовий запис №391, серія [NUMBER] ). За життя [PERSON] склав заповіт, що посвідчений державним нотаріусом Другої Черкаської нотаріальної контори Березій І.І. 15.02.2011р. (реєстр №3-295), за яким він заповів належний йому на праві власності жилий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, що по [ADDRESS] , [PERSON] , 1977р. народження. Позивач по справі [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про народження від 14.07.1977р. (актовий запис №1063, серія [NUMBER] ) та витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 25.04.2017р. та від 16.07.2019р. За матеріалами, що надані до суду приватним нотаріусом Черкаського нотаріального округу Фіщуком С.О. 07.11.2019р. встановлено, що за інформаційною довідкою із спадкового реєстру після смерті [PERSON] заведена спадкова справа №62092318. Крім того, є чинний заповіт за номером в реєстрі 3-295 від 15.02.2011р. Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася його дочка [PERSON] 02.03.2018р. Крім того, від [PERSON] (теж дочка [PERSON] ) до нотаріуса Фіщука С.О. 02.03.2018р. надійшла заява про те, що вона, як така, що прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , дає згоду [PERSON] на подачу заяви про прийняття спадщини після смерті батька і просить включити її в коло спадкоємців після смерті [PERSON] , як таку, що пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини. Повідомила, що їй відомо, що житловий будинок по [ADDRESS] заповіданий [PERSON] , де остання проживає і фактично прийняла спадщину після смерті батька і є такою, що не оформила своїх спадкових прав. [PERSON] повідомила, що вказаний спадок вона не приймає, у володіння та управління спадковим майном не вступала, на нього не претендує і оформляти свої спадкові права не бажає, оспорювати право спадкування [PERSON] нерухомого майна не має намірів. Вказана заява від [PERSON] посвідчена нотаріусом нотаріального округу м.Нижнєвартовськ, Ханти-Мансийського автономного округу-Югри Варгатюк Л.В. (реєстр №86/9-н/86-2018-1-431). Постановою приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О. від 23 2018р. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за вказаною вище адресою. На час розгляду справи встановлено, що свідоцтва про право на спадщину не видавались. Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] мав на праві власності жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.11.2000р., посвідчено завідувачем Другої Черкаської державної нотаріальної контори Сопільняк А.О., реєстр №3029). Дані обставини також підтверджуються довідкою, виданою КП «ЧООБТІ» від 07.08.2019р. №4479о. Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст. 13 ч.ч.1, 2, 3, 4 ЦК). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.6 ст. 13ЦК). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено статтею392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в результаті втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінета Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, не передбачено видачу дублікатів свідоцтв про право власності та реєстрація права власності за особою, що втратила правовстановлюючий документ. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статей 1216-1218 Цивільного Кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст. 1222ЦК). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223ЦК). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233ЦК). Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як зазначалося вище, позивачу [PERSON] відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно - жилий будинок з надвірними спорудами в зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно з частинами першою, другою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Таким чином, судом встановлено, що єдиним спадкоємцем за чинним заповітом від 15.02.2011р. є [PERSON] . Інший спадкоємець за законом після смерті [PERSON] - [PERSON] (сестра позивача) не бажає приймати, оформляти та не претендує на спадкове майно, що зазначене у вказаному заповіті; відповідачем визнаються заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Інших спадкоємців немає. Крім того, судом встановлено, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спадкове нерухоме майно і можливості отримати їх оригінали чи дублікати, немає. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи факт визнання позову відповідачем, відповідно до ст.206 ЦПК України, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. Крім того, такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові ВС від 29 серпня 2019 року по справі № 689/561/16-ц. Судові витрати (сплачений судовий збір при подачі позову в розмірі 2010грн.) слід залишити за позивачем, враховуючи його заяву. На підставі викладеного та

Outcome: approved