Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів та визначення місця проживання дитини. Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони перебували в шлюбі з 28.07.2013 року та в них [INFO] народився син [PERSON] . Сімейне життя в них не склалося, вони припинили подружнє життя, проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують. Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 13 березня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач займається вихованням, навчанням малолітнього сина та забезпечує його матеріально всім необхідним. Відповідач [PERSON] проживає окремо. Згідно рішення суду від 18.12.2017 сплачує аліменти на утримання сина в розмірі ј частки його заробітку. З моменту призначення аліментів стан дитини погіршився. Дитина хворіє на пневмоалергоз, алергічний риніт, алергічний трахеїт, алергічний дерматит, середнього стану важкості. Позивач несе витрати на лікування дитини. З метою забезпечення гармонійного розвитку дитини позивач [PERSON] просила збільшити розмір стягуваних з відповідача аліментів до 1/3 частки його заробітку. Враховуючи те, що дитина із самого народження прихильна до матері, яка виявляє увагу і турботу до дитини, забезпечує фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток дитини, має достатній дохід повноцінного утримання дитини, [PERSON] просила суд визначення місце проживання дитини разом з нею. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов в частині визначення місця проживання дитини визнав повністю, не заперечував проти того, щоб дитина проживала з матір`ю. Позов в частині збільшення розміру аліментів не визнав, заперечував проти його задоволення. Суду пояснив, що він ніде не працює, не має доходів, хворіє хронічними хворобами, а тому не може сплачувати аліменти у більшому розмірі. Заборгованості по аліментах не має. Крім аліментів, по можливості, допомагає дитині окремо. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, Служби у справах дітей Барської РДА Зозуляк В.Л. у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, у якій зазначила про підтримання позову в частині визначення місця проживання дитини з мамою. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що позов в частині визначення місця проживання дитини, який визнаний відповідачем, доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі, позов в частині збільшення розміру аліментів не доведений та не обґрунтований і в його задоволенні слід відмовити. До такого висновку суд дійшов з наступного. 28 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 28.07.2013 року серія [NUMBER] . Від шлюбу в сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження віл 12.01.2016 року, серія [NUMBER] . У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 13 березня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з матір`ю. Позивач [PERSON] займається вихованням, навчанням малолітнього сина та забезпечує його матеріально всім необхідним. Відповідач [PERSON] проживає окремо. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов, за місцем проживання матері умови проживання для дитини створено належним чином. Слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який є обов`язковим для всіх судів. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи убачається про відсутність існування між колишнім подружжям конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні вказав, що не заперечує проти проживання дитини з матір`ю. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. Враховуючи вік малолітнього [PERSON] , [INFO] , який на день ухвалення судового рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з матір`ю, який фактично проживає з нею, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. Вимога позивача про збільшення розміру стягуваних з відповідача аліментів з ј частки його заробітку (доходів) до 1/3 частки задоволенню не підлягає з наступних підстав. Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2017 року стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 23 березня 2017 року, і до досягнення дитиною повноліття. Статтею 192 Сімейного кодексу України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. У частині 1ст.192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я особи з якої стягуються аліменти, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Таким чином, підставою для збільшення розміру стягнутих аліментів, є перелік обставин, за яких суд може винести рішення. Позивачем не наведено суттєвих обставин у її житті чи житті платника аліментів, які відіграють значну роль при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як на підставу для збільшення розміру стягнутих аліментів, позивач вказує погіршення стану здоров`я дитини та, як наслідок, збільшення додаткових витрат на лікування дитини. Обов`язок батьків брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, її хвороба, каліцтвом тощо), передбачений ст.185 СК України. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов [PERSON] задоволено частково, тому з урахуванням вищевикладеного та вимог Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача [PERSON] 384,20 грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial