Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав, третя особа без самостійних вимог - Орган опіки та піклування Горохівської районної державної адміністрації. Свій позов мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем по справі до 2013 року. 04 березня 2013 року їхній шлюб було розірвано. В даному шлюбі в них народилася дочка [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач [PERSON] Останній протягом тривалого часу участі у вихованні дитини не приймав і на даний час не приймає, належної матеріальної допомоги не надає, вихованням, навчанням та розвитком дитини не цікавиться взагалі. Позивач повністю займається вихованням дитини і всі витрати, пов'язані з цим, несе виключно вона. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача, для дитини створені необхідні умови для здорового життя та всебічного розвитку, а відповідач, в свою чергу, життям дитини не цікавиться, не спілкується з нею, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не проявляє до дочки інтересу та проявляти не бажає. Враховуючи наведене, а також висновок органу опіки та піклування Горохівської районної державної адміністрації просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його дочки [PERSON], [INFO]. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак скерував до суду письмову заяву в якій просив справу слухати у його відсутність, позов підтримав повністю з наведених у позовній заяві підстав, просив його задовольнити. Представник третьої особи Карпук Т.М. в судове засідання не з'явилася, однак в письмовій заяві до суду просила розгляд справи проводити у її відсутність. При вирішенні спору покладається на думку суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, в письмовій заяві до суду просив розгляд справи проводити у його відсутність, позов визнав повністю, не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 22 лютого 2013 року вбачається, що сторони по справі розірвали свій шлюб. Після розірвання шлюбу позивач відновила дошлюбне прізвище «[PERSON]». В даному шлюбі в них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON], тобто, позивач та відповідач. Згідно з характеристикою позивача [PERSON], остання від першого шлюбу виховує дочку [PERSON], 2011 року народження. Мати належним чином займається доглядом та вихованням дитини, турбується про її розвиток. До адміністративної відповідальності міською радою не притягувалась. Довідкою Дошкільного навчального закладу «Малятко» від 20 червня 2018 року стверджується що за час відвідування вказаного закладу вихованням дитини займалася мама [PERSON] та бабуся [PERSON]. Батько дитини [PERSON] за час відвідування дитиною закладу жодного разу не було. З заяви [PERSON], посвідченої 26 червня 2018 року приватним нотаріусом Волошиним С.А. і зареєстрованої в реєстрі за №1103 вбачається, що він не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно її малолітньої дочки [PERSON], [INFO], оскільки він вихованням дочки не займається. Із змісту статті 150 СК України слідує, що батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про стан її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до частини 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини. Частиною 1 ст.164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Передбачене пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 пункту 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до роз'яснень пункту 15 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та з'ясовувати позицію й обґрунтування відповідача. З аналізу вищезазначених норм слідує, що для позбавлення батьківських прав мало упевнитися в невиконанні обов'язків щодо виховання дитини, необхідно також установити, що батько свідомо ухиляється від їх виконання, адже ухилення від виконання обов'язку по вихованню неповнолітньої дитини завжди є актом свідомої винної поведінки, коли особа має реальну можливість виконати покладені на неї обов'язки, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити, а це значить, що батько наполегливо, систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки; чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини. Встановлені судом обставини справи вказують на те, що відповідач [PERSON] не турбується про належне виховання своєї дочки [PERSON] та не піклується про неї. Відповідач не цікавиться здоров'ям та навчанням дочки, її успіхами та досягненнями, не надає жодних коштів на її утримання, не виявляє до неї інтересу. Як вбачається з висновку служби у справах дітей Горохівської районної державної адміністрації №1764/44/2-18 від 06 липня 2018 року, малолітня [PERSON] з моменту розлучення батьків до березня 2013 року проживала із матір'ю та дідусем і бабусею в [ADDRESS]. З квітня 2017 року малолітня дитина проживає разом із своєю матір'ю в місті Алькамо, Республіка Італія. Мати малолітньої дитини, [PERSON], на даний час проживає в Республіці Італія, де створила нову сім'ю. З огляду на це, орган опіки та піклування вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дочки [PERSON] є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначається «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини. Вирішуючи спір, суд враховує, що ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько вважатиметься таким, що ухиляється від обов'язку по вихованню дочки, якщо він ні усно, ні письмово не спілкується з нею, не проявляє про неї щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. А згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків відносно своєї малолітньої дочки [PERSON], жодним чином участі у її вихованні та утриманні не приймає, ніякого інтересу, належної батьківської уваги та турботи до дитини не проявляє, матеріально її не забезпечує, не піклується про стан здоров'я, духовний та моральний розвиток, не цікавиться її потребами. Суд вважає, що позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно її малолітньої дочки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов'язками. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] відповідає інтересам дитини, а тому позов задовольняє. Разом з тим, суд роз'яснює право на поновлення батьківських прав, передбачене ст.169 Сімейного Кодексу України в разі стійкої зміни поведінки відповідача та відношення до дочки. Крім того, у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені нею по справі судові витрати в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Outcome: approved