Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що на підставі договору дарування будинковолодіння та земельної ділянки від 21 липня 2004 року вона є власником житлового будинку №34 по вул. Михайлівська (Жовтнева) в с. Повстин Пирятинського району Полтавської області. В даному будинку також зареєстрований та проживає її колишній чоловік [PERSON]. Відповідач веде аморальний спосіб життя, постійно зловживає спиртними напоями, застосовує до неї фізичну силу, за що неодноразово мав приводи до поліції. Вищевказані обставини унеможливлюють спільне життя з відповідачем. Добровільно [PERSON] виселитись не бажає. Враховуючи вищевикладене, позивач просить виселити [PERSON] з житлового будинку №34 по вул. Михайлівська (Жовтнева) в с. Повстин Пирятинського району Полтавської області. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати на свою користь. Відповідач [PERSON], не погодившись з вимогами [PERSON], звернувся до суду із зустрічним позовом, який був обєднаний до спільного розгляду з первісним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що будинок №34 по вул. Михайлівська (Жовтнева) в с. Повстин Пирятинського району Полтавської області було придбано ним та його дружиною [PERSON] за спільні кошти під час їх проживання у зареєстрованому шлюбі. Оформленням документів займалася [PERSON] і без його відома уклала договір дарування, а не договір купівлі-продажу. Про даний факт йому стало відомо лише в кінці 2015 року, коли він почав вимагати у [PERSON] повернути йому грошові кошти з банківських карток, а відповідач натомість почала виганяти його з будинку, заявляючи, що будинок є її власністю. Оформлення договору дарування, а не договору купівлі-продажу, вказує на те, що відповідач мала на меті присвоїти вказане будинковолодіння собі. У звязку з тим, що під договором дарування фактично оформлений договір купівлі-продажу, то придбаний будинок не є власністю дружини, а є обєктом спільної сумісної власності. Враховуючи вищевикладене, позивач по зустрічній позовній заяві просить визнати недійсним договір дарування від 21 липня 2004 року, відповідно до якого [PERSON] від імені [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок №34 по вул. Михайлівська (Жовтнева) в с. Повстин Пирятинського району Полтавської області та земельні ділянки розміром 0,6037 га для обслуговування жилого будинку та розміром 0,0825 га для ведення особистого підсобного господарства, як удаваний правочин, вчинений для приховування купівлі-продажу будинку та земельних ділянок. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги по первісному позову підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Зустрічний позов не визнали та [PERSON] пояснила, що [PERSON] знав, як оформлялися документи. Він був постійно на роботі, а тому сказав, щоб вона сама їх оформляла. З продавцями домовились про купівлю спірного будинку за 1500 доларів США, але у нотаріуса оформили договір дарування, оскільки це були дешевше. Власниця спірного будинку оформила доручення на імя [PERSON], оскільки сама вона проживала в іншому районі. До нотаріуса їздила вона [PERSON] та [PERSON] Гроші за будинок віддавала вона в сумі 1500 доларів частинами. Чоловік бачив договір дарування відразу після його укладення. Просить відмовити у зустрічному позові та застосувати позовну давність. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Свої вимоги за зустрічним позовом підтримав та пояснив, що будинок №34 по вул. Михайлівська (Жовтнева) в с. Повстин Пирятинського району було придбано в 2004 році. На той час він постійно працював, а тому придбанням будинку займалася його дружина, оскільки вона ніде не працювала та перебувала весь час вдома. Для того, щоб придбати будинок, він продав свій будинок в с. Іванівка Оржицького району. Документи про даний правочин відсутні, оскільки той будинок продавався під розбирання на будівельний матеріал. Частину суми для купівлі будинку було позичено в його батька. За ці гроші і був придбаний спірний будинок в с. Повстин. В 2004 році нотаріус сказала, що оформлення договору дарування буде дешевше, ніж договір купівлі-продажу, а тому було вирішено оформити договір дарування. Про все, що стосувалося придбання будинку він знав зі слів колишньої дружини, ніяких документів він не бачив. Вказаний будинок фактично був придбаний за спільні кошти, а не подарований. Фактично був вчинений договір купівлі продажу. Покупцем виступала його родина, продавцем - [PERSON]. Будинок було придбано за 1500 доларів. Участі в оформленні документів він не приймав, лише надавав [PERSON] кошти для придбання будинку. Гроші віддавали [PERSON] - матері продавця будинку, що проживала в с. Велика Круча, на імя якої було оформлено доручення від імені [PERSON] Враховуючи вищесказане [PERSON] уточнив свої позовні вимоги та просив лише визнати вказаний договір дарування недійсним. При цьому визнати удаваним договір дарування він не просив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] пояснила, що вона була власницею будинку по вул..Жовтневій, 34 у с.Повстин Пирятинського району Полтавської області. Продажем будинку займалася її мати [PERSON], оскільки на неї була оформлена довіреність. Будинок був проданий за 1500 доларів США. Гроші за будинок віддавали матері, а вона вже передала їй. Фактично було укладено договір купівлі продажу, але оформлено договір дарування. Домовлялася про продаж будинку її мати. Оплата за будинок здійснювалася трьома частинами. Судом в порядку ст.63, 180 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, був допитаний свідок [PERSON], який пояснив, що являється рідним сином сторін по даній справі. На момент укладення договору йому було 8 років. Батько знав про договір дарування із самого початку. Він був на роботі постійно, а тому оформленням документів займалася мати. За будинок було заплачено 1500 доларів. Батько постійно зловживає спиртними напоями і у звязку із цим в сімї постійно виникають сварки. Під час сварок мати часто згадувала, що будинок згідно договору дарування належить їй. Коли батько тверезий, то все нормально, а як тільки пяний, то виникають скандали. Мати кілька разів викликала міліцію. Суд критично ставиться до показань свідка [PERSON], оскільки він заінтересований в результатах розгляду справи, тому що є рідним сином сторін. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, розглянувши справу в межах заявлених вимог, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, вважає позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] суд також вважає такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 квітня 1989 року, який рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 27 січня 2015 року було розірвано (а.с.8). На підставі договору дарування будинковолодіння та земельної ділянки від 21 липня 2004 року [PERSON] отримала як дарунок земельні ділянки площею 0,6037га та 0,0825га і житловий будинок під №34 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул. Жовтневій в селі Повстин Пирятинського району Полтавської області (а.с.6). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4311282 від 31.07.2004 за [PERSON] на підставі вищевказаного договору дарування зареєстровано право власності на будинок під №34 по вул. Жовтнева в с. Повстин Пирятинського району Полтавської області за №1380 в книзі №5 (а.с.7). Позивач [PERSON], посилаючись на те, що вона є власницею вказаного будинку, просить виселити з нього її колишнього чоловіка [PERSON], оскільки він веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, застосовує до неї фізичну силу, що унеможливлює їх спільне проживання у вказаному будинку. Після встановлення зазначених обставин суд зазначає наступне. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як установлено у судовому засіданні [PERSON] продала, а [PERSON] купила будинок №34 по вул. Жовтневій в с. Повстин Пирятинського району за 1500 доларів США, проте у нотаріуса був оформлений договір дарування. Зазначена обставина визнана позивачем [PERSON], відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] та не оспорюється ними. З наведеного убачається, що [PERSON] та [PERSON], укладаючи 21.07.2004 договір дарування, фактично уклали договір купівлі-продажу вказаного будинку. Отже, даючи правову оцінку договору дарування будинковолодіння та земельної ділянки від 21.07.2004, суд зазначає, що відповідно до положень ст.235 ЦК України вказаний договір є удаваним, оскільки вчинений він для приховання реального правочину - договору купівлі-продажу. Крім того з матеріалів справи убачається та підтверджено сторонами, що на час укладення спірного договору дарування від 21.07.2004 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до положень ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Як роз'яснено у п. 34 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього. На підставі викладеного та враховуючи, що між сторонами фактично укладено договір купівлі-продажу, будинок №34 по вул. Жовтневій в с. Повстин Пирятинського району був придбаний під час шлюбу, тому в силу положень ст.60 СК України вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, тобто [PERSON] також фактично являється його власником. За таких обставин [PERSON] не може бути виселений з даного будинку. Таким чином суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову з указаних підстав. Розглянувши позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом, які були ним уточнені під час судового розгляду, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.1 ст..16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дій, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до норм матеріального права за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. З огляду на наведені нормативні положення вбачається, що закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Як судом установлено вище укладений договір дарування будинку та земельної ділянки від 21.07.2004 є удаваним, оскільки він вчинений для приховання реального правочину - договору купівлі-продажу. На підставі викладеного та розглянувши справу в межах заявлених вимог суд зазначає, що позивач за зустрічним позовом [PERSON], звертаючись до суду з вимогами про визнання удаваного правочину недійсним, обрав невірний спосіб захисту, оскільки закон не передбачає недійсність удаваного правочину, у зв'язку з чим у задоволенні його вимог слід відмовити з указаних підстав. Оскільки суд розглянув зустрічний позов по суті заявлених вимог та прийшов до висновку про їх необгрунтованість, тому підстав для застосування строків позовної давності, на які вказувала позивач за первісним позовом, не убачається.

Outcome: dismissed