Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, у якому зазначила, що вона працювала у Рівненському державному аграрному коледжі (на той час технікумі) на посаді викладача юридичних дисциплін, а 16 липня 2001 року була безпідставно звільнена з роботи. Розгляд трудового спору щодо поновлення її на роботі тривав понад два роки, однак згідно рішення Рівненського апеляційного суду від 10 жовтня 2003 року її поновлено на посаді та вирішено стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 5119,47грн. Відразу ж після засідання апеляційного суду, тобто 13 жовтня 2003 року, вона звільнилася з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін). При звільненні їй була видана трудова книжка, однак в порушення вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України та ст. 57 Закону України «Про освіту» не проведена виплата надбавки за вислугу років та допомога на оздоровлення в розмірі місячної ставки за 1999, 2000 роки. У зв'язку з порушенням її прав позивач звернулася до суду, однак розгляд справи тривав майже 8 років. З питання відмови у виплаті надбавки до заробітної плати за вислугу років, допомоги на оздоровлення, та у зв'язку з тривалим розглядом справи 25 жовтня 2011 року позивач звернулася із заявою в Європейський суд з прав людини згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надмірна тривалість цивільних проваджень). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 вересня 2012 року судом взято до уваги факт досягнення сторонами дружнього врегулювання, за яким заявник [PERSON] погодилася на сатисфакцію у розмірі 12.770грн. (1200євро), а тому вирішено вилучити заяву з реєстру справ. 31 липня 2013року позивач звернулася до Рівненського міського суду з позовом до Рівненського аграрного коледжу про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів та відшкодування моральної шкоди. Згідно рішення апеляційного суду Рівненської області від 21 травня 2014 року стягнено із Рівненського державного аграрного коледжу на користь [PERSON] її середню заробітну плату за час затримки розрахункових коштів при звільненні з роботи з 14 жовтня 2003року по 26 червня 2013року в сумі 30.182,04грн. та 1000грн. у відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, у день звільнення відповідач не виплатив їй також компенсацію за час невикористаної відпустки в період з 16 липня 2001 року по 13 жовтня 2003 року, що складає 124 календарних дні. Під час розгляду справи за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів та відшкодування моральної шкоди вона просила відповідача здійснити виплату належних їй коштів за 124 календарних дні невикористаної відпустки, оскільки така вимога не була заявлена до початку розгляду справи по суті. Однак відповідач відмовив їй в цьому й фактично на сьогоднішній день з нею не проведено розрахунку усіх коштів належних від коледжу. Вважає, що у зв'язку з порушенням її права на вчасне отримання компенсації за час невикористаної відпустки, що становить понад чотири місяці, вона має право на відшкодування моральної шкоди, яку визначила в розмірі 5000 гривень. За викладених обставин, просить суд стягнути з відповідача заборгованість по виплаті компенсації за час невикористаної відпустки в період вимушеного прогулу з 16 липня 2001 року по 13 жовтня 2003 року, а саме за 124 календарних дні в сумі 7.629,22грн., а також моральну шкоду у розмірі 5.000,00грн. та судові витрати по справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримали позов, подала суду зміни до позовних вимог, які полягають у їх зменшенні, зокрема: просила суд стягнути з відповідача - Рівненського державного аграрного коледжу компенсацію за час невикористаної відпустки в період вимушеного прогулу з 16 липня 2001 року по 13 жовтня 2003 року, тобто за 123 календарних дні в сумі 7.567,70грн. Представник відповідача Федорась О.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Окрім того, просила суд застосувати до даної позовної заяви строки позовної давності. У поданих суду запереченнях, які підтримано представником відповідача в судовому засіданні, відповідач зазначає, що днем фактичного розрахунку з позивачем необхідно вважати 27 березня 2014року, коли за рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 березня 2014року за несвоєчасну виплату розрахункових коштів [PERSON] до Рівненського державного аграрного коледжу була застосована санкція у розмірі 30.182.,04грн., а тому у цю суму була включена також компенсація за невикористану відпустку. Відтак, даний факт унеможливлює звернення [PERSON] до відповідача з тих же підстав, оскільки виплата належних позивачеві сум була здійснена. Відповідач не погоджується із наведеними розрахунками позивача щодо визначення розміру компенсації за час невикористаної відпустки та стверджує, що такий розрахунок необхідно проводити виходячи із встановленого для викладача І категорії посадового окладу на 2003 рік, який станом на дату звільнення, з урахуванням надбавки за вислугу років, становив 284,90грн. В той же час, покликаючись на положення пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідач вважає, що [PERSON] має право претендувати лише на 12 календарних днів невикористаної відпустки, тобто за останній рік, оскільки така вимога нею вчасно не була заявлена. Остаточна сума компенсації визначена відповідачем становить 113,88грн. (9,49грн. х 12 календарних днів). Відповідач заперечив також проти вимоги про відшкодування моральної шкоди мотивуючи це тим, що за рішеннями судів позивач отримала суму коштів, яка значно перевищила основну суму боргу. Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою, безпідставною та не підтверджена будь-якими доказами. За наведених обставин, представник відповідача просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Суд заслухавши позивача [PERSON], представника відповідача Федорась О.О., дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Встановлено дослідженням доказів, що позивач - [PERSON] працювала у відповідача - Рівненському державному аграрному коледжі (на той час технікумі) на посаді викладача юридичних дисциплін, а 16 липня 2001 року була незаконно звільнена з роботи. Згідно рішення Рівненського апеляційного суду від 10 жовтня 2003 року [PERSON] було поновлено на посаді та вирішено стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 5119,47грн. На підставі поданої позивачем заяви 13 жовтня 2003 року вона була звільнена з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін). При звільненні позивачці була видана трудова книжка, однак в порушення положень ст. ст. 47 та 116 КЗпП України з нею не було проведено повного розрахунку, а саме не проведена виплата надбавки за вислугу років, допомога на оздоровлення в розмірі місячної ставки за 1999, 2000 роки, а також компенсація за час невикористаної відпустки в період знаходження у вимушеному прогулі з 17 липня 2001року по 13 жовтня 2003року. В судовому засіданні встановлено, що 31 липня 2013року позивач зверталася до Рівненського міського суду з позовом до Рівненського аграрного коледжу про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до рішення апеляційного суду Рівненської області від 21 травня 2014 року, яким змінено рішення Рівненського міського суду від 27 березня 2014 року (у справі №569/14272/13-ц), стягнено із Рівненського державного аграрного коледжу на користь [PERSON] її середню заробітну плату за час затримки розрахункових коштів при звільненні з роботи з 14 жовтня 2003року по 26 червня 2013року в сумі 30.182,04грн. та 1000грн. у відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, окрім надбавки за вислугу років та допомоги на оздоровлення, у день звільнення відповідач не виплатив позивачці компенсацію за час невикористаної відпустки в період з 16 липня 2001року по 13 жовтня 2003року. Судом встановлено, що під час розгляду справи №569/14272/13-ц за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів та відшкодування моральної шкоди позивачка зверталася до відповідача із пропозицією здійснити виплату належних їй коштів за дні невикористаної відпустки, оскільки така вимога нею не була заявлена до початку розгляду справи по суті. Однак відповідач відмовив позивачці й фактично на сьогоднішній день з нею не проведено розрахунку усіх коштів належних від коледжу. Вищезазначені обставини визнані сторонами і тому, відповідно до ст. 61 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягають. Згідно з ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, тобто в день звільнення працівника провести виплату всіх сум, які належать йому від установи. Суд не може взяти до уваги твердження відповідача щодо необхідності застосувати до даної позовної заяви строки позовної давності, оскільки таке твердження спростовується положеннями ст.233 КЗпП України, згідно якої, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначена структура заробітної плати, яка складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком. Окрім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, під належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 82 КЗпП України та п.2 ч.1 ст.9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричинений незаконним звільненням). Суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що розрахунок середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки необхідно проводити із встановленого для викладача І категорії посадового окладу на 2003 рік, тобто окладу, який був встановлений на день звільнення позивачки з роботи, виходячи з наступного. Так, розмір компенсації за час невикористаної відпустки визначається відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995року (надалі Порядок), згідно пункту 2 якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічних відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Пунктом 3 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата, доплати і надбавки, тобто в даному випадку включається надбавка за вислугу років. Відповідно до пункту 4 зазначеного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, коли працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Відповідно до Наказу Міністерства освіти та науки України від 26 вересня 2005року №557, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 жовтня 2005року за №1130/11410, «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» (із змінами) для викладача І категорії встановлено 11 тарифний розряд, й на час постановлення рішення викладачу І категорії встановлено посадовий оклад у розмірі 1678грн. на місяць. Окрім того, відповідно до вимог ст.57 Закону України «Про освіту» педагогічним працівникам передбачена щомісячна надбавка до посадового окладу у розмірі 10 відсотків, що в даному випадку становить 167,80грн. (1678грн. х 10%). Таким чином, на час нарахування компенсації за період невикористаних відпусток посадовий оклад визначено у розмірі 1845,80грн. (1678грн. + 167,80грн.), а одноденний заробіток у розмірі 61,526грн. (1845,80грн. : 30). Кількість днів невикористаної відпустки, що підлягає оплаті за час перебування позивача у вимушеному прогулі повинна бути визначена відповідно до пункту 6 Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним, педагогічним, науково-педагогічним працівникам освіти та науковим працівникам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року №346 (надалі Порядок). Так, відповідно до цього Порядку у разі звільнення керівних, педагогічних, науково-педагогічних працівників освіти та наукових працівників їм виплачується грошова компенсація за всі не використані ними дні щорічної основної відпустки. Зазначена вимога спростовує твердження відповідача про те, що позивачці належить виплатити компенсацію лише за останній рік роботи, а саме за 12 календарних днів, що становить 113,88грн.. Водночас, пунктом 6 Порядку передбачено, що у разі звільнення керівних, педагогічних, наукових і науково-педагогічних працівників закладів освіти, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за невикористані ними дні щорічної основної відпустки з розрахунку повної її тривалості, а особам які до звільнення пропрацювали менш як 10 місяців, - пропорційно до відпрацьованого ними часу: з розрахунку тривалості щорічної основної відпустки за кожний відпрацьований місяць 5,6 календарних дня за тривалості щорічної основної відпустки відповідно 56 календарних. Таким чином, позивачці належить виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки: за період з 17.07.2001 (16.07.2001 - день звільнення позивача з роботи) по 17.07.2002 за 56 календарних днів невикористаної відпустки; за період з 17.07.2002 по 17.07.2003 - 56 календарних днів невикористаної відпустки; з 17.07.2003 по 13.10.2003 - 11 календарних днів (5,6 кал. дня х 2 повних місяці), а всього 123 календарних днів. Сума компенсації, яку належить виплатити [PERSON] за час невикористаних відпусток становить 7.567,70грн. (61,526грн. х 123 календарних днів). Суд прийшов до висновку, що підлягає задоволенню вимога позивачки щодо відшкодування моральної шкоди. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи вимоги ст.237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з того, що відповідачем Рівненьким державним аграрним коледжем допущено порушення законодавства про працю, які виразилися в незаконній та тривалій невиплаті позивачці належній їй компенсації за час невикористаної відпустки за період знаходження її понад два роки у вимушеному прогулі у зв'язку з незаконним звільненням з роботи, й ця компенсація становить понад 4 місяці, тобто встановлено наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіюванні, оскільки внаслідок незаконних дій відповідача позивачка зазнала душевних страждань та матеріальних труднощів. При визначенні розміру моральної шкоди суд, з урахуванням норм п.3 ст.23 Цивільного кодексу України та пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001року, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, бере до уваги характер та обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнала позивачка, їх тривалий характер, приходить до переконання, що на користь [PERSON] підлягає до стягнення із відповідача - Рівненського державного аграрного коледжу 3000 (три тисячі) гривень моральної шкоди.

Outcome: partial