Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір дарування від 30.01.2018, укладений між нею та відповідачем, і поновити її право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Квартира за адресою: [ADDRESS] належала позивачу на праві приватної власності на підставі Договору дарування, посвідченого 15.03.2002 державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим №6-689, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 21 березня 2002 року, за реєстровим №56258. Фактично вона придбала вказану квартиру у 1983 році через вступ до житлового кооперативу «Байкал». У 1997 році вона подарувала цю квартиру своїй дочці [PERSON] У 1998 році разом із своєю матірю придбала для [PERSON] та її доньки, своєї онуки [PERSON], [INFO], трикімнатну квартиру, оселившись в якій, [PERSON], за сімейною домовленістю, через укладення договору дарування від 15.03.2002, повернула їй квартиру за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира є її єдиним житлом. У 2011 році, на прохання доньки [PERSON], вона зареєструвала в своїй квартирі відповідача, домовившись при цьому, що фактично та буде проживати у квартирі з батьками. Але у 2015 році [PERSON] вийшла заміж за [PERSON], народила доньку, посварилася із матірю і вітчимом, забрала свої речі, і переїхала разом із чоловіком та донькою в її квартиру. З того часу її життя стало нестерпним: між нею та сімєю [PERSON] виникали часті конфлікти на побутовому ґрунті, що закінчувалися сварками, в ході яких [PERSON] та її чоловік били її, погрожували розправою, вбивством, про що вона неодноразово повідомляла в поліцію. У своїх заявах, зокрема, вказувала, що основною причиною конфліктів є бажання [PERSON] заволодіти квартирою, а її помістити в будинок престарілих. 24.01.2018 в її квартирі за ухвалою Київського районного суду м. Харкова відбувся обшук, про що вона повідомила свою доньку [PERSON], з якою до того часу не спілкувалася більше 3 років. Несподівано для неї, її дочка [PERSON], яка до цього відносилася до неї з неприхованою ворожістю, перейнялася її проблемою, стала виявляти співчуття, переживати, заспокоювати. Повіривши в щирість цих почуттів, вона повністю потрапила під її вплив. Між тим, наступного дня і до 27.01.2018 [PERSON] змінила тактику поведінки, перейшовши від переживань до відвертих залякувань, яким на той момент вона не могла дати обєктивну оцінку. А саме: [PERSON] і що приєдналася до неї [PERSON] довірчо попереджали її про те, що за нею начебто постійно стежать співробітники СБУ, а тому, щоб уникнути увязнення, їй необхідно припинити спілкування із зовнішнім світом, не виходити з дому і чекати на можливі репресії, серед котрих не виключена конфіскація житла (як потім зясувалося, все це було неправдою: у кримінальному провадженні вона проходила тільки як свідок). Результатом цих дій стало погіршення стану її здоровя, і 27.01.2018 [PERSON] на машині швидкої допомоги відвезла її до 7-ї клінічної лікарні, де її госпіталізували з діагнозом ішемічний інсульт. Одночасно з цим [PERSON] продовжувала оточувати її турботою і увагою: привозила їжу, ліки, годувала, доглядала. А в цей час [PERSON], готуючись до укладення договору дарування, протягом одного дня (27.01.2018) виписала малолітню правнучку з квартири і зареєструвала її за місцем реєстрації свого чоловіка, оскільки інакше Департамент у справах дітей не дав би згоду на відчуження нерухомості, і, 30.01.2018, [PERSON] та її чоловік - [PERSON] приїхали в лікарню, де, не дивлячись на хворобливий стан, без дозволу лікаря, одягли її у верхній одяг, взяли під руки, вивели з приміщення, посадили в машину, привезли до нотаріуса, по дорозі повідомляючи, що в її інтересах виконати таку формальність як підписання договору дарування квартири, щоб уникнути можливої конфіскації. Під впливом морального тиску, що чинили [PERSON] та [PERSON], вона, перебуваючи у хворобливому, стресовому стані, маючи помилкове уявлення щодо конфіскації квартири, і на вкрай невигідних умовах, уклала спірний договір дарування. Після виписки з лікарні, у лютому 2018 року, коли вона повернулася додому, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] змінили позитивне ставлення до неї, знову поновивши сварки і бійки. До того ж, [PERSON] як власник житла, стала погрожувати реальним виселенням на вулицю. А тому, приймаючи до уваги, обставини, при яких укладався договір дарування, - звернулася до суду з позовом про визнання його недійсним. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги позивача. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволені позову, посилаючись на те, що [PERSON] зареєстрована і проживає в квартирі з 1998 року по теперішній час. 15.03.2002 її мати [PERSON] подарувала цю квартиру позивачу, остання стала її власником. Після досягнення повноліття вона на прохання [PERSON] стала проживати в належній їй квартирі. 16.10.2014 вона уклала шлюб з [PERSON] З дозволу позивача, її чоловік також став там проживати. 24.04.2015 у них народилася донька [PERSON], яка за ініціативою [PERSON], 21.05.2015, була зареєстрована в квартирі. 24.01.2018 в квартирі був проведений обшук, після якого у [PERSON] субєктивно склалося враження про можливість втрати житла внаслідок його конфіскації, а тому, 27.01.2018, коли вона супроводжувала [PERSON] до лікарні на кареті швидкої допомоги, позивач сказала, що бажає подарувати їй квартиру, оскільки для цього настав час, пояснивши це своїм похилим віком та станом здоровя. Оформити подарунок вона бажала при своєму житті, будучи впевненою, що її одну не залишать. Вона розцінила цю пропозицію як адекватну та відповідною родинним звязкам і відносинам, які протягом тривалого часу склалися між членами їхньої сімї. Підстав відмовлятися від укладення договору дарування у неї не було, оскільки ще 22.06.2006. [PERSON] склала заповіт на випадок своєї смерті, відповідно до якого все її майно, в тому числі і квартиру [ADDRESS], заповіла їй. Цей заповіт не був скасований позивачем до укладення договору дарування, що свідчить про те, що волевиявлення [PERSON] про передачу квартири в її власність існувало з 22.07.2006, і знайшло своє підтвердження, як юридичний факт, у договорі дарування від 30.01.2018. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог, оскільки вважав, що спірний договір дарування позивачка уклала добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, при повному розумінні своїх дій; наведені нею підстави позову не є обставинами в розумінні положень частини 3 статті 203,частини 1 статті 233, частини 1 статті 234 ЦК України. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON], яка повідомлялася судом про день і час слухання справи, у судове засідання повторно не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій проти позову заперечувала, посилаючись на те, що вказаний договір був посвідчений нею в межах нотаріальної контори. Зазначає, що позивачці неодноразово розяснялися приписи діючого цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). Однак позивачка наполягала на укладенні договору дарування та запевняла, що повністю розуміє значення своїх дій та правові наслідки. Просила відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч.1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що двохкімнатна, ізольована квартира за адресою: [ADDRESS] належала позивачу на праві приватної власності на підставі Договору дарування, посвідченого 15.03.2002 державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим №6-689, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 21 березня 2002, за реєстровим № 56258. Згідно із довідкою №162 від 20.06.2018, в квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: з 28.10.1983 по 03.01.1997, з 14.07.1998 по теперішній час, - [PERSON], [INFO], з 01.09.2011р. по теперішній час [PERSON], [INFO]; з 21.01.2015 по 27.01.2018; з 15.03.2018 по теперішній час. [PERSON]. Квартира знаходиться в будинку, що належать ЖК «Байкал». 30.01.2018 позивач [PERSON] подарувала [PERSON] спірну квартиру відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], та зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за №24591037. У матеріалах справи є заяви [PERSON] до Основянського відділу Національної поліції у Харківській області, подані нею до укладення договору дарування, і датовані 13.05.2017, 27.05.2017, 13.06.2017, 24.10.2017, згідно з якими позивач скаржилася на дії [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Так, [PERSON] і [PERSON] вона звинувачувала у відмові віддавати їй 21700 доларів США, раніше взятих у борг, виселенні через неможливість спільного проживання з їхнього житла у її квартиру сімї [PERSON], що перетворило її спокійну старість на пекло. [PERSON] та [PERSON] викривала у численних сварках, бійках з метою доведення її до смерті через бажання заволодіти квартирою, що підтверджує твердження позивачки про негативні стосунки між нею та відповідачем до укладення договору дарування. Згідно із відповіддю № 24 від 02.11.2018 ЮК Дзержинського району м. Харкова у червні 2017 року [PERSON] зверталася до [PERSON] адвоката юридичної консультації, - за правовою допомогою з приводу перешкоджання в користуванні квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS], з боку [PERSON], що також підтверджує факт наявності суперечок між позивачем та відповідачем до укладення договору дарування. Як вбачається з протоколу обшуку від 24.01.2018, на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 23.01.2018, винесеній у кримінальному провадженні № 420172200000001376, за місцем мешкання [PERSON], в квартирі за адресою: [ADDRESS], 24.01.2018, був проведений обшук. Відповідно до відповідей за №352 від 01.11.2018 та № 461 від 22.05.2018 головного лікаря КНП «Міська клінічна лікарня №7» ХМР [PERSON] [PERSON] була доставлена до очолюваного нею лікувального закладу 27.01.2018 з діагнозом ішемічний інсульт (лакунарний) в вертебро-базилярному басейні з лівобічним геміпарезом, мозочково-атактичним синдромом. Дисциркуляторна гипертонія і атеросклеротична енцефалопатія 2 ст., дисметаболічна енцефалопатія. Гіпертонічна хвороба 2 ст. Церебральний атеросклероз. При лікуванні пацієнтки застосовувався уніфікований клінічний протокол медичної допомоги «Ішемічний інсульт». 30.01.2018 [PERSON] повинна була дотримуватися палатного режиму. Під час перебування на стаціонарному лікуванні [PERSON] не зверталася із заявами про необхідність тимчасового вибуття з лікарні. Виписалась 09.02.2018. Допитані в судовому засіданні, за заявою позивача, свідки [PERSON] ріелтор по нерухомості, [PERSON] сусідка, [PERSON] співробітниця по спільній роботі в Інституті медрадіології, [PERSON] та [PERSON], які були раніше пацієнтами [PERSON], пояснили, що протягом всього життя позивачка була працездатною, життєрадісною, дбайливо створювала матеріальне благополуччя для своїх рідних доньки [PERSON] та онуки [PERSON] Вийшовши на пенсію, відокремила дітей від себе, і стала мешкати одна, у своїй квартирі, за адресою: [ADDRESS]. Але, з 2015 року, коли її онука без її згоди вселилася в її невелику квартиру разом із чоловіком та малолітньою донькою, життя [PERSON] змінилося. Вона часто плакала, скаржилася на негативне відношення до неї з боку доньки, яка не хотіла повертати взяту у борг велику суму грошей, і онуки, яка хотіла вижити її з квартири як перешкоду її сімейного життя. Перетворившись на ворогів, її рідні ображали її, били, свідоцтвом чого була наявність синців на її тілі, що вона демонструвала їм. З червня по грудень 2017 року позивачка намагалася вирішити конфлікт шляхом купівлі окремої квартири для своєї онуки. Потім у січні-лютому інформація про сімейне життя позивачки до них перестала надходити, а на початку весни вони дізналися, що [PERSON] у січні перенесла інсульт, і в період, коли вона повинна була знаходитися у приміщенні лікарні, її донька та зять привезли її до нотаріуса, де умовили підписати договір про передачу квартири в дар [PERSON] На їхнє питання, як могло статися, що вона добровільно позбавилася єдиного житла на користь особи, яка вороже відносилася до неї, відповіла, що через хворобу потрапила під вплив дочки та онуки, які використали її безпомічність для своїх меркантильних цілей. І тепер відповідач реально виганяє її з дому, а змінити своє становище вона не може, бо залишилась без коштів для існування, оскільки в її відсутність гроші, що були призначені на покупку окремої квартири, забрала донька [PERSON] і купила нову машину для свого третього чоловіка. Свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили також, що 30.01.2018 вони, прибувши до 7-ї лікарні м. Харкова з метою відвідування хворої [PERSON], бачили як її донька [PERSON] разом із чоловіком [PERSON] виводили позивачку з приміщення лікарні, придержуючи з двох боків за руки, посадили у машину і увезли. Як потім зясувалося, вони повезли її до нотаріуса для оформлення договору дарування. До матеріалів справи залучено заяву [PERSON] від 18.06.2018 до Основянського відділу поліції, подану після дарування квартири [PERSON], відповідно до якої відповідач та її мати [PERSON] знущаються з неї, ображають, застосовують фізичне насильство, погрожують відправити до психіатричної лікарні. Встановили камеру відеоспостереження, наявність якої зафіксували співробітники поліції, що прибули за її викликом, що підтверджує показання позивачки про те, що в будь-який час її можуть позбавити житла. В ході розгляду справи відповідач надавала суперечливі показання щодо відносин з позивачем як до, так і після укладення договору дарування, а також обставин, при яких відбулася ця подія. Так, з одного боку, [PERSON] надавала пояснення, що після її заміжжя і народження дитини бабуся запросила її переїхати жити до неї, і протягом з 2015 року по 30.01.2018 вони жили дружно, мирно і у цілковитій згоді, з іншого боку, зізнавалася, що вона і позивач вели окреме господарство; [PERSON] не довіряла їй, як медпрацівнику, робити уколи, говорила, що замість ліків вона здатна ввести їй смертельну дозу наркотиків. Заперечуючи, проти сварок і випадків побиття позивача, зазначала, що [PERSON] писала скарги в поліцію на застосування до неї погроз і насильства з боку членів її сімї, про що вона дізналася від дільничного інспектора, який їй повідомив, що не надає значення цим заявам. Спростовуючи факт морального тиску, який вона здійснювала на позивача в період з 24.01.2018 по 30.01.2018, з метою схилити до укладення оспорюваного договору, відповідач стверджувала, що знаходилася з дитиною з 21.01.2018 по 29.01.2018 на стаціонарному лікуванні в 24 дитячій лікарні, що виключало будь-яке спілкування з бабусею. Разом з тим, підтвердила, що 27.01.2018 знаходилася вдома і, коли [PERSON] відчула себе погано, викликала машину швидкої допомоги, на якій відвезла позивачку до лікарні. А тому, суд, на підставі наведених доказів, вважає доказаним наявність неприязних стосунків між позивачем і відповідачем як до, так і після укладення договору дарування, участі [PERSON] разом із [PERSON] в неправомірних діях, направлених на створення у [PERSON] помилкового уявлення про вигідність для неї укладення договору дарування, і визнає доведеним твердження позивача, що на теперішній час її право на житло, яке вона мала як власник, відтепер цілком залежать від відповідачки, яка в будь-який час може позбавити її права користуватися житлом, через те, загроза залишитися без житла є для неї реальною. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] дочка позивачки, пояснила, що з 2015 року по 24.01.2018 не спілкувалася із матірю, оскільки вважала її своїм вічним ворогом. Але, 24.01.2018, [PERSON] несподівано зателефонувала їй першою і повідомила, що в її квартирі проводиться обшук. Пожалівши позивачку, прибігла їй на допомогу і на деякий час відносини між ними покращали. 27.01.2018 [PERSON] госпіталізували з діагнозом ішемічний інсульт. Вона їздила до неї в лікарню, годувала, привозила ліки. 30.01.2018 на прохання позивачки разом із чоловіком [PERSON] відвозила її до нотаріуса [PERSON], де був оформлений договір дарування, згідно з яким [PERSON] по добрій волі подарувала свою квартиру її дочці, своїй онуці [PERSON] [PERSON] після виписки з лікарні [PERSON] знову стала проявляти свій поганий характер: виявляла агресивність, сварилася з [PERSON] та її чоловіком. А коли вона намагалася втрутитися в їхні відносини, роздерла їй лице і руки, погрожувала облити обличчя кислотою, докоряла в крадіжці грошей. На довершення до всього, підбурювана адвокатами, подала позов про визнання договору дарування недійсним. Відтоді з позивачем не спілкується. Дані показання суд розцінює як достовірні в частині хронології подій, визначенні характеру взаємовідносин між членами родини Гук-Бузань-Черняєва, але критично ставиться до інформації щодо добровільного укладення договору дарування з боку позивача, оскільки ці свідчення суперечать іншим доказам, що були досліджені в судовому засіданні. Суд оцінює показання допитаних у судовому засіданні, за заявою відповідача, свідків [PERSON] чоловіка [PERSON], [PERSON] матері [PERSON], та [PERSON] матері вітчима [PERSON], про те, що позивач неодноразово говорила їм про своє бажання подарувати квартиру онуці, - як необєктивні. Оскільки вказані особи є близькими родичами [PERSON]; зацікавлені в вирішення справи на користь своєї родички; в ході перевірки за допомогою інших доказів, які суд привів в цьому рішенні, достовірність відомостей, що містилися в їх свідченнях, не знайшла свого підтвердження. Разом із тим, суд приймає як доказ показання свідка [PERSON] про обставини проведення обшуку в квартирі [PERSON] 24.01.2018; висловлюванні її адвоката одразу після цієї слідчої дії про невинуватість позивача («бабусі нічого не загрожує»); госпіталізації [PERSON] 27.01.2018; заяві його дружини про термінове зняття з реєстрації їхньої дитини, оскільки інакше унеможливлюється оформлення дарчої; укладенні 30.01.2018 договору дарування між [PERSON] та [PERSON], - через те, що вони не суперечать іншим доказам. Згідно з довідкою серії МСЕ за №316249 [PERSON] є інвалідом 2 групи. Відповідно до ч.3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Будь-яке пригнічення волевиявлення особи, яке не відповідає її внутрішній волі, є порушенням умов чинності правочину. Окремі підстави таких вад волевиявлення наведені в статтях 229-235 ЦК України. Заборон щодо суміщення різних обставин, які вплинули на вчинення особою правочину з порушенням умови вільного волевиявлення, ЦК України не містить. За змістом ч.1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдарованого. Разом з тим, правочин, що вчиняється особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, угода може бути визнана судом недійсною на підставі статті 233 ЦК України, якщо вона вчинена особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути:тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Стаття 233\~ЦК України не передбачає обмежень чи заборон застосування її до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування. Такий правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-2цс14, від 03 червня 2015 року в справі № 6-232цс14, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2766цс16. У справі, що розглядалася, суд встановив, що позивачка, яка уклала договір дарування квартири, що була її єдиним житлом, є людиною похилого віку, інвалідом 2 групи. Тяжкий збіг обставин, який вплинув на вчинення правочину, полягає в наступному: (а) проведення обшуку в квартирі [PERSON]; (б) моральний тиск на неї, що чинили її донька [PERSON] при обговоренні з нею цих подій, бажаючи аби в неї склалося помилкове уявлення про те, що її квартиру конфіскують; (в) старання [PERSON] увінчалися успіхом і [PERSON] опинилася в стані побоювання того, що залишиться без житла після того, як зясуються всі обставини, що послугували підставою обшуку; (г) будучи людиною похилого віку і отримуючи такі «поради» від рідних доньки та онуки, [PERSON] піддалася цьому впливу, не в змозі адекватно оцінити ситуацію; (д) [PERSON] потрапила до лікарні, перебуваючи у стресовому стані, і саме під час її хвороби було укладено договір дарування. Вкрай невигідні\~умови, які вимагаються статтею 233 ЦК України, наступні: (а) [PERSON] позбавилась права власності на квартиру; (б) її право на житло, яке вона мала як власник, внаслідок укладення нею договору дарування відтепер цілком залежить від [PERSON] як власника квартири. Відтак, вона може в будь-який час позбавити [PERSON] права користування житлом; (в) у [PERSON] немає іншого житла, де вона могла би проживати і, будучи людиною похилого віку, вона не матиме не тільки власного, а й ніякого житла; (г) враховуючи негативні стосунки, які склалися між [PERSON] та [PERSON], підтвердженням чого є звернення [PERSON] до поліції, загроза залишитися без житла є для неї реальною; (д) в 2006 році [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON], який не було змінено, незважаючи на негативні стосунки між нами. Тому очевидно, що з боку [PERSON] загрози позбавити житла її онуки, що проживає разом із нею, немає. Хоча [PERSON] як власник мала можливість вирішити по-різному питання з правом власності на свою квартиру. Навпаки, ставлення до неї і поведінка [PERSON] не впевнюють її в тому, що вона продовжить проживати в цій квартирі. Фіктивність договору дарування полягає в наступному: (а) його вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ч.1 статті 234 ЦК України); (б) жодних правових наслідків, які би свідчили про те, що [PERSON] прагнула передати [PERSON] безоплатно у власність квартиру, не склалися вони проживають в цій квартирі як і до укладення договору дарування; [PERSON] не має наміру і можливостей змінити місце свого проживання; вона не потрапила до іншого правового стану аніж той, який мав місце, коли вона була власником квартири. Нарешті визнання недійсним договору дарування аж ніяк не погіршує майновий стан [PERSON], оскільки, будучи безоплатним, цей договір призвів до набуття нею квартири без всяких витрат з її боку. Наслідки ж визнання договору дарування не вплинуть на неї негативно [PERSON] і [PERSON] продовжать існувати в тому стані, в якому перебували тривалий час, проживаючи в спірній квартирі. Отже, визнання договору дарування недійсним відповідає принципу справедливості (ч.6 статті 3 ЦК України). Таким чином, суд вважає, що збіг тяжких обставин спонукали позивачку укласти договір дарування на вкрай невигідних умовах безоплатно позбавивши себе цим єдиного наявного житла. Позивачка вимушена була звернутись за захистом своїх порушених прав через вимоги відповідачки про її виселення. Іншого житла у неї немає. Відповідно до статті 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором. Позивачка не настоювала на відшкодуванні понесених нею судових витрат. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved