Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25 червня 2014 року до неї звернувся [PERSON], відповідач по справі, з проханням позичити йому грошові кошти у сумі 3000 доларів США, так як він був в скрутному матеріальному становищі. Позивач погодилась позичити йому кошти у сумі 3000 доларів США за умови повернення їй зазначеної вище суми в термін до 26 жовтня 2014 року, на що відповідач погодився. На вказаних умовах сторони уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей за цим договором відповідач власноручно написав розписку, що мається у договорі, що отримав готівкою вищезазначену суму до підписання договору, тобто 25 червня 2014 року. У передбачений договором позики строк, відповідач свої зобов'язання не виконав, гроші не повернув. На її неодноразові прохання повернути гроші він не реагує, на телефонні дзвінки не відповідає. За даними довідки з ПриватБанку, офіційний курс НБУ станом на 28 вересня 2016 року складав 25,829474 гривень за долар США. Таким чином, сума позики в розмірі 3000 доларів США, станом на 28 вересня 2016 року, складає (25,829474 * 3000) 77488,42 грн. Сума процентів за користування коштами в сумі 77488,42 грн., за період з 27 жовтня 2014 року по 28 вересня 2016 року, складає 32474,04 грн. Вважає, що несплата відповідачем суми боргу протягом строку повернення, зазначеному в договорі, є простроченням виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, вказує, що за користування коштами в сумі 77488,42 грн. за період з 27 жовтня 2014 року по 28 вересня 2016 року - 3 % річних складає 4477,34 грн. На підставі викладеного, позивач просить суд, - стягнути з [PERSON] на свою користь суму основного боргу в розмірі - 77488,42грн., проценти за користування коштами в розмірі - 32474,04грн., 3% річних в розмірі 4477,34грн., а також судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та пояснив, що 25 червня 2014 року [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в сумі 3000,00 дол. США за умови повернення їй зазначеної вище суми в термін до 26 жовтня 2014 року, про що було укладено договір позики, з умовами якого погодився відповідач. В установлені договором строки відповідач кошти не повернув, на вимоги позивача про повернення боргу ніяк не реагує. А тому, просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі - 77488 грн. 42 коп., проценти за користування коштами в розмірі - 32474 грн. 04 коп., 3% річних в розмірі - 4477 грн. 34 коп., витрати на правову допомогу адвоката в розмірі - 500 грн. 00 коп., а також судовий збір в розмірі 1144 грн. 40 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала доводи свого представника та пояснила, що 25 червня 2014 року між нею та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого вона особисто 25 червня 2014 року передала відповідачу 3000,00 дол. США (банкнотами номіналом по 100 дол. США). Вказаний договір заповнював власноручно відповідач по справі. На даний час він не повернув суму позики, а сааме, - 3000,00 дол. США, чим порушив умови вищевказаного договору. Щодо отриманнч коштів від [PERSON], то вона нікого не уповноважувала братии їх у останього для себе, жодних договорів поруки укладено з цього приводу не було. На підставі викладено, просила задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечив проти заявлених позовних вимог та зазначив, що він отримав від [PERSON] 3000,00 дол. США, яка була посередником між ним та [PERSON] Особисто від позивача по справі він ніколи коштів не отримував. Крім того, вказує, що суму позики він уже повернув, але документальних підтверджень про це не має, лише аудіозаписи розмов при передачі коштів через [PERSON] і сина позивачки, в рахунок погашення боргу за договором позики від 25 червня 2014 року. Не заперечує, що наданий позивачм договір позики він заповнював та підписував. Заслухавши пояснення сторін та інших осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, обєктивного та всебічного дослідження, суд приходить до наступного: встановлено, що 25 червня 2014 року між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] укладено договір позики, оригінал якого досліджувався під час розгляду справи. За умовами п.п. 1.1., 1.2., 4.1. Договору - кредитор надав позичальнику позику в сумі 3000,00 дол. США, а останній зобовязався повернути вказану позику у строк до 26 жовтня 2014 року. За порушення умов даного договору, винна сторона відшкодовує завдані збитки, у тому числі втрачену вигоду, у порядку, передбаченому чиним законодавством (п. 7.1. Договору). На підтвердження отримання грошових коштів, визначених договором позики, 25 червня 2014 року [PERSON] надав [PERSON] відповідну розписку, яка міститься у договорі, оригінал якої оглядався та досліджувався в судовому засіданні. Крім того, відповідач підтвердив, що розписка складена ним. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, зазначивши, що він суму позики повернув у повному обсязі, але документальних підтверджень про це, не має. Таким чином, суд вважає, що будь-яких належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову, відповідач до суду не надав. Загальними засадами цивільного законодавства є, в т.ч. свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу звязку. Розписки підписані відповідачем є документом, що стверджує про вчинення правочину між ним та позивачем, тобто сторонами фактично в письмовій формі був укладений договір позики. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно із ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, - позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 525 ЦК України одноособова відмова від виконання зобовязань і одноособова зміна умов договору не припустимі, якщо інше не встановлено договором чи законом. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку; зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобовязання є його виконання належними субєктами. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобовязаний особисто виконати зобовязання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із частиною другою статті 527 ЦК України виконання зобовязання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами. Таким чином, за змістом цієї норми переадресування виконання боржником іншій особі можливе, якщо кредитор уповноважить на ці дії іншу особу. Аналіз норм частини першої статті 238, частини другої статті 527 ЦК України в контексті поняття «уповноважена особа» дає підстави для висновку, про те, що між нею і кредитором повинні існувати відносини представництва (статті 237, 242, 244 ЦК України). Отже, під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обовязку боржником. За змістом частини другої статті 527 ЦК України кредитор має можливість уповноважити іншу особу на прийняття виконання за зобовязанням, якщо зазначить про це у договорі чи у виданій довіреності. У разі нездійснення боржником перевірки особи кредитора чи наявності необхідних повноважень у іншої особи ризик можливих наслідків, за змістом цієї норми, покладається на боржника. Крім того, під час розгляду справи не встановлено жодних обставин щодо визнання договору позики від 25 червня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним, оспореним, розірваним чи зміненим. Також встановлено, що позикодавець, тобто [PERSON], не уповноважувала інших осіб отримувати кошти в рахунок виконання боржником своїх зобовязань за договором позики від 25 червня 2014 року. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Крім того, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України). Як передбачено ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Зясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що фактично [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 3000,00 дол. США, що еквівалентно 77488 грн. 42 коп. За таких обставин, на виконання грошового зобовязання відповідач повинен повернути позивачеві борг за позикою саме в такій валюті (гривні) і такому розмірі. За даними довідки ПАТ КБ «Приватбанк» курс валюти станом на 28.09.2016р. становить: 1 долар США еквівалентний 25,829474грн. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 №6-36цс14, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, суд вважає, що позивач [PERSON] має право на отримання від відповідача [PERSON] процентів за користування грошовими коштами, отриманими за договором позики від 25 червня 2014 року за період, що вказаний позивачем - з 27 жовтня 2014 року по 28 вересня 2016 року, - в розмірі 32474 грн. 04 коп. Розрахунок розміру процентів за користування коштами позивачем здійснено вірно. Також, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму, відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом Виходячи з викладеного, на думку суду, слід задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення 3% річних в розмірі 4477 грн. 34 коп. Надані позивачем розрахунки, сумнівів не викликають. Таким чином, зясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] необхідно задовольнити, а саме, - стягнути на її користь з [PERSON] заборгованість за договором позики від 25 червня 2014 року: основний борг в розмірі 77488 грн. 42 коп., проценти за користування коштами в розмірі 32474 грн. 04 коп., 3% річних в розмірі 4477 грн. 34 коп. Також, на підставі ст.88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 12 ЦПК України. За приписами статей 79, 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Встановлено, що між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги від 22 жовтня 2016 та сплачено за надання вказаних послуг 500 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією № б/н від 20 жовтня 2016 року. А тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені витрати на правову допомогу в сумі 500 грн. 00 коп. Крім того, відповідно до даних квитанції №0.0.620740513.1 від 20 вересня 2016 року та квитанції № 0.0.625458912.1 від 28 вересня 2016 року, судом встановлено, що при подачі позову до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1144 грн. 40 коп. Згідно із пунктом 8 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди Великої Вітчизняної війни та сімї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи. Перелік осіб, які належать до інвалідів війни, визначено у статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Частиною першою цієї статті передбачено, що до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обовязків військової служби (службових обовязків) чи повязаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і зєднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час. Як встановлено судом, за даними посвідчення серії ААБ №038297, - [PERSON] є інвалідом 3-ї групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що є підставою для звільнення його від сплати судового збору згідно з пунктом 8 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Крім того, як визначено у п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 25.09.2015) «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Таким чином, сплачені позивачем судові витрати у вигляді судового збору необхідно компенсувати за рахунок Державного бюджету України. На підставі викладеного та

Outcome: approved