Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з цивільним позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить: визнати за позивачем право власності на 1/2 частку завершеного але не зданого в експлуатацію житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; виділити позивачу в натурі 1/2 частину завершеного але не зданого в експлуатацію житлового будинку літ. А із господарськими будівлями і спорудами, які розташовані по [ADDRESS] , а саме: комору 1-5, площею 6,10 кв.м.; коридор 1-6, площею 3,60 кв.м.; кухню 1-7, площею 14,60 кв.м.; кладову 1-8, площею 3,30 кв.м.; санвузол 1-9, площею 0,8 кв.м.; кімнату 1-10, площею 13,70 кв.м.; кімнату 1-11, площею 21,50 кв.м.; кладову мезоніну 1-12, площею 8,50 кв.м.; підвал літ. Гід; сараї літ. Д, Е, Ж; огорожу № 3-4; криницю № 5; вигрібну яму літ. II, загальною вартістю 139 051 грн., що на 10 998 грн. більше за ідеальну частку; право спільної часткової власності на вказаний завершений, але не зданий в експлуатацію житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами припинити; стягнути з [PERSON] на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки мотоцикла марки КМЗ ДНЕПР 1992 р.в., н/з [NUMBER] в розмірі 8 335 грн. 93 коп, право спільної сумісної власності на нього припинити. В обґрунтування позову посилається на те, що 14.07.1991 вона зареєструвала шлюб із [PERSON] , який було розірвано рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28.03.2014. Після розірвання шлюбу 07.06.2018 вона змінила шлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідач змінив своє прізвище « [PERSON] » на «Потрібний» [INFO] . Рішенням виконкому Веренчанської сільської ради від 16.01.1993 № 1/5 [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських споруд по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,12 га та видано будівельний паспорт. Під час шлюбу сторонами спільно збудовано житловий будинок з господарськими спорудами, який на даний час є завершеним, однак не зданим в експлуатацію. Будинок є повністю придатним для проживання, власне, в ньому проживає позивач із донькою, відповідач проживає окремо. [PERSON] повністю ігнорує вирішення питання здачі будинку в експлуатацію, а тому позивач змушена звернутись в суд із позовом про поділ в натурі завершеного але незданого в експлуатацію будинку. Експертом запропоновано два варіанти поділу спірного будинковолодіння між сторонами. Позивач вважає найбільш прийнятним І варіант поділу, оскільки він не передбачає перепланування, втручання в конструкції будинку, влаштування окремих входів-виходів тощо. За вказаним варіантом позивач просить виділити їй як другому співвласнику, наступні приміщення будинку літ. А: комору 1-5, площею 6,10 кв.м.; коридор 1-6, площею 3,60 кв.м.; кухню 1-7, площею 14,60 кв.м.; кладову 1-8, площею 3,30 кв.м.; санвузол 1-9, площею 0,8 кв.м.; кімнату 1-10, площею 13,70 кв.м.; кімнату 1-11, площею 21,50 кв.м.; кладову мезоніну 1-12, площею 8,50 кв.м.; підвал літ. Пд; сараї літ. Д, Е, Ж; огорожу № 3-4; криницю № 5; вигрібну яму літ. II, загальною вартістю 139 051 грн., що на 10 998 грн. більше за ідеальну частку. При цьому позивач просить здійснити відхилення від запропонованого експертом варіанту в частині виділу їй цілої криниці, а не залишення її в спільному користуванні. Враховуючи різницю у вартості між реальною та ідеальною частками, позивач просить стягнути її на користь відповідача з позивача. Також під час шлюбу сторонами придбано мотоцикл марки КМЗ ДНЕПР 1992 р.в., н/з [NUMBER], який 27.10.1992 зареєстровано на ім`я відповідача. На цей час транспортний засіб знаходиться у [PERSON] , його поділ в натурі є неможливим, як і спільне користування ним, а тому, в порядку ч. 2 ст. 364 ЦК України просить виплатити їй грошову компенсації вартості 1/2 частки мотоцикла як спільного майна подружжя, що складає 8 335,93 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, обґрунтували їх вищенаведеним. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи та відзиву до суду від нього не надходило. Про розгляд справи повідомлявся належним чином - судовими повістками, однак до суду повернулися конверти із відміткою Укрпошти, що адресат відсутній. Позивач та представник не заперечувала проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Враховуючи наявність підстав, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вирішив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши письмові докази приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 14.07.1991р. сторони уклали шлюб, який було розірвано рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28.03.2014р. (а.с.7). Після розірвання шлюбу 07.06.2018р. позивач змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », а відповідач змінив своє прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » ще в шлюбі 24.07.2001 а.с.8,9) Рішенням виконкому Веренчанської сільської ради від 16.01.1993р. № 1/5 [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських споруд по [ADDRESS] даний час - [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,12 га та видано будівельний паспорт (а.с.11-13). Впродовж 1993 - 2005 років під час шлюбу сторонами спільно збудовано житловий будинок літ. А загальною площею 132,60 кв.м., житловою площею 71,00 кв.м., підвал літ. Пд, гараж літ. Б, сараї літ. В, Г, Д, Е, Ж, вбиральню літ. З, огорожу № 1-4, криницю № 5, вигрібні ями літ. І, II, що підтверджується технічним паспортом на будинок, який виготовлено 08.04.2019 (а.с.14-17). Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, спростовуючих будівництво спірного будинковолодіння під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Як визначено положеннями ч.ч.2, 4 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 22 КпШС України, чинного на час отримання відповідачем спірної земельної ділянки під будівництво житлового будинку та проведення сторонами будівництво будинковолодіння, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічна правова норма передбачена у статті 60 СК України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або законом (ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України). Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Тлумачення наведених вище норм сімейного та цивільного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Звертаючись до суду із позовом про поділ майна подружжя позивач посилається на те, що спірний будинок разом із господарськими будівлями фактично завершені будівництвом, використовуються за своїм функціональним призначенням, проте не прийняті у передбаченому законом порядку в експлуатацію і право власності на нього не оформлено з вини відповідача. У зв`язку із неоформленням відповідачем документації по введенню в експлуатацію спірного будинку та правовстановлюючих документів, у позивача виникли складнощі щодо здійснення між нею і відповідачем поділу спільного сумісного майна. Відповідно до Висновку інженерно-технічної експертизи від 24.06.2019 за №643, наданої судовим експертом Юзвенко Р.В., ступінь будівельної готовності об`єкту дослідження - одноповерхового житлового будинку з підвалом та мезаніном за адресою: [ADDRESS] станом на день проведення експертизи становить 100%. Експертом визначено ринкову вартість спірного житлового будинку з належними господарськими будівлями та спорудами, яка станом на день проведення експертизи складає 256106 грн. Експертом у відповідь на поставленні питання зазначено про можливість поділу спірного житлового будинку та господарських будівель, на дві окремо ізольовані квартири в частках по 1/2 у відповідності до вимог нормативних документів з відступом від ідеальних часток з влаштуванням окремих входів-виходів. Також судовим експертом було запропоновано два варіанти здійснення такого поділу будинковолодіння. Відповідно до запропонованого за висновком судового експерта Варіанту №1 поділу в натурі між сторонами спірного будинковолодіння, експертом було запропоновано виділити першому співвласнику такі приміщення: з першого поверху житлового будинку коридор 1-1 площею 3,7 кв.м., коридор 1-2, площею 17,3 кв.м., кімнату 1-3, площею 20,6 кв.м., кімнату 1-4 площею 15,2 кв.м., підвал літ.I площею 3,7 кв.м.; з господарських приміщень гараж, літ «Б», сараї літ. «В», «Г», убиральню літ. «З», вигрібну яму літ. І; огорожу №1-4 та криницю №5 - залишити в спільному користуванні, всього загальною вартістю 118324 грн., що на 9729 грн. менше за ідеальну частку. Другому співвласнику за вказаним варіантом поділу було запропоновано виділити такі приміщення: з першого поверху житлового будинку комору 1-5, площею 6,10 кв.м.; коридор 1-6, площею 3,60 кв.м.; кухню 1-7, площею 14,60 кв.м.; кладову 1-8, площею 3,30 кв.м.; санвузол 1-9, площею 0,8 кв.м.; кімнату 1-10, площею 13,70 кв.м.; кімнату 1-11, площею 21,50 кв.м.; з мезоніну: кладову 1-12, площею 8,50 кв.м.; з господарських будівель і споруд: підвал літ. «Пд», сараї літ. «Д», «Е», «Ж», вигрібну яму літ. I; огорожу № 1-4 та криницю № 5 - залишити в спільному користуванні, всього загальною вартістю 137782 гривень, що на 9729 грн. більше за ідеальну частку. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою статті 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати за цими особами право, на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або, з урахуванням конкретних обставин, залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс 15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, а також в постановах Верховного Суду від 18.07.2018р. у справі № 509/2669/15-ц, від 18.03.2019р. у справі № 299/1757/16-ц. З огляду на викладене, дослідивши обставини, щодо яких виник спір, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, завершений будівництвом, але не зданий в експлуатацію житловий будинку із господарськими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , набутий сторонами під час шлюбу за спільні кошти від спільної праці є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що є підставою для визнання за сторонами права власності на Ѕ частину спільно нажитого майна та реального поділу вищевказаного об`єкта нерухомості. При здійсненні поділу спірного нерухомого майна, суд вважає, що найбільш прийнятним варіантом поділу є І варіант, запропонований експертом, оскільки він не передбачає перепланування, втручання в конструкції будинку. За таких обставин слід виділити у власність позивачу за вказаним варіантом, як другому у співвласнику, наступні приміщення будинку літ. А: комору 1-5, площею 6,10 кв.м.; коридор 1-6, площею 3,60 кв.м.; кухню 1-7, площею 14,60 кв.м.; кладову 1-8, площею 3,30 кв.м.; санвузол 1-9, площею 0,8 кв.м.; кімнату 1-10, площею 13,70 кв.м.; кімнату 1-11, площею 21,50 кв.м.; кладову мезоніну 1-12, площею 8,50 кв.м.; підвал літ. Пд; сараї літ. Д, Е, Ж; огорожу № 3-4; криницю № 5; вигрібну яму літ. II, загальною вартістю 139 051 грн., що на 10 998 грн. більше за ідеальну частку, здійснивши відхилення від запропонованого експертом варіанту в частині виділу позивачу цілої криниці, а не залишення її в спільному користуванні та поділу між власниками огорожі шляхом виділення кожному частини огорожі зі сторони власника. При цьому, виділяючи позивачу належну частку в нерухомому майні, у відповідності до заявленої позовної вимоги, припиняючи право спільної сумісної власності на усе майно, слід визначити, яке майно виділено іншому з подружжя. За таких обставин відповідачу за першим варіантом поділу , як першому співвласнику необхідно виділити в натурі з першого поверху житлового будинку коридор 1-1 площею 3,7 кв.м., коридор 1-2, площею 17,3 кв.м., кімнату 1-3, площею 20,6 кв.м., кімнату 1-4 площею 15,2 кв.м., підвал літ.I площею 3,7 кв.м.; з господарських приміщень гараж, літ «Б», сараї літ. «В», «Г», убиральню літ. «З», огорожу №1-2, вигрібну яму літ. І, всього загальною вартістю 117055 гривень. Оскільки згідно висновку експерта вартість ідеальної частки спірного будинковолодіння становить 128053 грн., а при здійсненому судом поділі вартість реальної частки позивача (другого співвласника) більше на 10 998 грн. за ідеальну частку, то зпозивача на користь відповідача слід стягнути зазначену суму, як різницю вартості реальної частки від ідеальної частки спірного нерухомого майна. При вирішенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості Ѕ частки мотоцикла суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що під час шлюбу сторонами придбано мотоцикл марки КМЗ ДНЕПР 1992 р.в., н/з [NUMBER], який зареєстровано на ім`я відповідача 27.10.1992р., що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру № 7342 від 19.07.2019 № 31/24/12-508-АЗ (а.с.50). На цей час транспортний засіб знаходиться у [PERSON] зазначені обставини не спростовані відповідачем. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки мотоцикл марки КМЗ ДНЕПР, був набутий в період шлюбу з позивачем, то він у відповідності до статті 22 КпШС України (чинного на час придбання мотоцикла) є їх спільною сумісною власністю подружжя, а їх частки в цьому майні, відповідно до ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України є рівними, оскільки між ними відсутні будь-які домовленості, а також відсутній шлюбний договір. Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частинами 1-3 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга ст.183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Приписами ч.2 ст.183 ЦК України встановлено, що неподільною є річ, яку неможна поділити без втрати її цільового призначення. Виходячи з викладеного, суд констатує факт, що спірний транспортний засіб є саме неподільною річчю. За таких обставин, виділ у натурі 1/2 частки цього спільного майна є неможливим, проте позивач бажає такого виділу, про що заявила вимогу до суду. Виходячи зі змісту зазначених норм закону та положень ст.ст. 21, 24, 41, Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України, право власника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. Обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки. При цьому не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та залежність від мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. При визначенні розміру компенсації суд приймає до уваги, що згідно даних сайту продажу транспортних засобів вартість аналогів вказаного вище мотоциклу коливається від 600 доларів США до 740 доларів США, отже його середня ринкова вартість складає 663 долари США, що становить 16 671, 86 грн. (25,1461 грн. за 1 долар США згідно даних офіційного сайту НБУ на дату звернення до суду з даним позовом). Отже, вартість 1/2 частки мотоцикла складає 8 335,93 грн., які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, задовольнивши позовну вимогу. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема: на професійну правничу допомогу; пов`язані із проведенням експертизи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції, наданої позивачкою при звернені до суду із даним позовом нею сплачено 1473,93 грн. судового збору, які слід стягнути з відповідача, оскільки позов задоволено в повному обсязі. Згідно приписів п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За проведення судової авто-товарознавчої експертизи позивачем сплачено 4200 грн., що підтверджується відповідною квитанцією, яка міститься в матеріалах справи (а.с.45). З огляду наведеного, з відповідача слід стягнути на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог витрати на експертизу в сумі 4200 грн. На підставі ст.ст. 22 КпШС, ст..ст. 60, 69, 71 СК України, ст.ст. 15,16,183 ч.2, 331, 364 ч.1-3, 368, 370 ч.3 ЦК України,

Outcome: approved