Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ ОТП Банк» третя особа ТОВ « ФК Довіра та гарантія» «Про визнання пункту договору про надання споживчого кредиту недійсним та захист прав споживачів». В підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 02 липня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП банк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № [NUMBER], відповідно до якого Позивач отримав споживчий кредит у розмірі 49 524,46 грн. з терміном повернення кредиту до 02.07.2019 року, зі сплатою 0,01% річних, та сплатою комісії за оформлення кредиту у розмірі 6 190,56 грн., що підтверджується копією кредитного договору. Загальна сума кредиту 55 715,02 грн. Позивач виконував свої зобовязання за кредитним договором, починаючи з 04.08.2014 року до 06.06.2016 року він погашав заборгованість, що підтверджується випискою по рахунку від 01.07.2016 року. Однак, отримавши виписку по рахунку звернув увагу на те, що йому необхідно було платити разом із відсотками ще й додаткову комісію, розмір якої значно перевищує сам кредит, і платежі які він здійснював після 02.06.2015 року зараховувались в погашення комісії. Пункт 1.4.4. договору передбачає, що за управління кредитом Позичальник щомісяця, одночасно із погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в графіку платежів, що є невідємною частиною даного договору. У випадку дострокового повернення кредиту, комісія за управління кредитом сплачується за фактичний час користування кредитом. Відповідно до п.1.4.4. договору та Графіку платежів Позивач повинен щомісяця сплачувати банку 2,1% від суми наданого споживчого кредиту, як плату за управління кредитом, що насправді є прихованими процентами. Такий висновок Позивач зробив виходячи із того, що в договорі не розяснено та не деталізовано, що саме являється управлінням кредитом, що це за вид послуги і чи потрібна вона при даних відносинах. Більше того, відсоткова ставка за таке управління значно перевищує саму суму кредиту, що є несправедливою умовою договору. При цьому, Відповідачем також не вказувалася вартість такого управління та не зверталася увага на те, чи є така послуга обовязковою, чи вона додаткова. В кредитному договорі не вказано які саме дії вчиняє відповідач на виконання даної послуги. На такі неправомірні дії банку (відповідача) Позивач уваги одразу не звернув, [INFO], що дозволяє розуміти складні фінансові та економічні питання. У звязку із цим для захисту прав та законних інтересів банки повинні надавати повну та достовірну інформацію, щодо послуг, які ними надаються в порядку та в обсягах визначених законодавством, а саме Законом України «Про захист прав споживачів». Враховуючи, що Відповідачем надавалася послуга по управлінню кредитом без пояснення її необхідності та без деталізації, що саме вона в себе включає та її вартість. Також розмір такої комісії за управління кредитом, яку Відповідач нарахував перевищує суму кредиту, то Позивач вважає таке положення договору несправедливим, незаконним та таким, що підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить нормам чинного законодавства та порушує права Позивача і ставить останнього у скрутне матеріальне становище. При таких обставинах для захисту порушених прав та з метою уникнення незаконної переплати по кредитному договору, Позивач звернувся до суду. Представник позивача в судове засідання не зявився, відповідно до поданої заяви просив розглядати справу у його відсутність ,без фіксації технічними засобами , на задоволені позовних вимог наполягав, проси в розглядати справу в порядку заочного судового засідання , що суд вважає за можливе. Представник відповідача , в судове засідання не зявився, причини неявки суд не повідомив, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи , в судове засідання не зявився. Причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про наступне. Судом було встановлено, що 02 липня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП банк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № [NUMBER], відповідно до якого Позивач отримав споживчий кредит у розмірі 49 524,46 грн. з терміном повернення кредиту до 02.07.2019 року, зі сплатою 0,01% річних, та сплатою комісії за оформлення кредиту у розмірі 6 190,56 грн., що підтверджується копією кредитного договору. Загальна сума кредиту 55 715,02 грн. Позивач виконував свої зобовязання за кредитним договором, починаючи з 04.08.2014 року до 06.06.2016 року він погашав заборгованість, що підтверджується випискою по рахунку від 01.07.2016 року. Однак, отримавши виписку по рахунку звернув увагу на те, що йому необхідно було платити разом із відсотками ще й додаткову комісію, розмір якої значно перевищує сам кредит, і платежі які він здійснював після 02.06.2015 року зараховувались в погашення комісії. Пункт 1.4.4. договору передбачає, що за управління кредитом Позичальник щомісяця, одночасно із погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в графіку платежів, що є невідємною частиною даного договору. У випадку дострокового повернення кредиту, комісія за управління кредитом сплачується за фактичний час користування кредитом. Відповідно до п.1.4.4. договору та Графіку платежів Позивач повинен щомісяця сплачувати банку 2,1% від суми наданого споживчого кредиту, як плату за управління кредитом, що насправді є прихованими процентами. Для захисту прав та законних інтересів банки повинні надавати повну та достовірну інформацію, щодо послуг, які ними надаються в порядку та в обсягах визначених законодавством, а саме Законом України «Про захист прав споживачів». Враховуючи, що Відповідачем надавалася послуга по управлінню кредитом без пояснення її необхідності та без деталізації, що саме вона в себе включає та її вартість. Також розмір такої комісії за управління кредитом, яку Відповідач нарахував перевищує суму кредиту, то Позивач вважає таке положення договору несправедливим, незаконним та таким, що підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить нормам чинного законодавства та порушує права Позивача і ставить останнього у скрутне матеріальне становище. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 02.06.2014 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; Таким чином, у розумінні викладеної статті Позивач є споживачем банківських послуг, а тому на відносини, що склалися поширюються всі норми Закону України «Про захист прав споживачів». Пункт 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Враховуючи таке поняття послуги, суд вважає , що надання Відповідачем послуги управління кредитом є неправомірним, оскільки Позивач самостійно такої послуги не замовляв. В частині 1 статі 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачу мала бути надана необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення послуги. Частина 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави суду вважати , що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Пункти 3.3 та 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 визначають наступне: банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Крім того, можливість визнати недійсною умову кредитного договору про сплату комісії, яка не відповідає вимогам Правил, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, підтверджується практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Так, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в ухвалі від 18 червня 2014 року по справі №6-16468св14, з посиланням на п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, п. 3.4. Правил, ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»,\~ зазначав, «що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, відповідачем (банком примітка) не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, управління кредитом. Таким чином, у випадках невідповідності умови кредитного договору про комісію вимогам законодавства, вказана умова може бути визнана недійсною на підставі ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.» Частина 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, на підставі вищевикладеного суд вважає умову договору, визначену в п. 1.4.4. договору про сплату комісії за управління кредитом не справедливою та неправомірною, а тому такою, що підлягає визнанню недійсною.

Outcome: approved