Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд поділити між нею та [PERSON] спільне майно подружжя, що було придбане в період шлюбу наступним чином: визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,5кв.метра, жилою площею 38,7кв.метра; визнати за [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,5кв.метра, жилою площею 38,7кв.метра. На обґрунтування позову зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 23.08.1997 року по 04.01.2016 року. Від шлюбу вони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За період шлюб за спільні кошти нею з відповідачем згідно договору купівлі-продажу було придбано квартиру [ADDRESS] . Оскільки згоди між сторонами на добровільний поділ майна не досягнуто, вважає можливим просити суд визнати за нею право власності на 1/2 частини квартиру, що належить їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності. Представник позивача - [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та з урахуванням визнання відповідачем позову, просить ухвалити рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позов визнає, не буде надавати відзив на позовну заяву, йому зрозумілі наслідки визнання ним позову, просить ухвали рішення в підготовчому засіданні. Виходячи з наведеного, відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, суд ухвалив провести підготовче засідання за відсутності сторін та відповідно до ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України ухвалити рішення у справі. Встановивши фактичні обставини, зміст спірних правовідносин та перевіривши наявність для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. В підготовчому\~засіданні встановлено,\~що сторони\~перебували у\~шлюбі з\~23.08.1997 року по 05.03.2016 року. Від шлюбу вони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.30), свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с. 29), заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04.01.2016 року по цивільній справі № 209/1965/15-ц (а.с. 27-28). У період шлюбу сторін було придбано квартиру [ADDRESS] ,\~загальною площею\~68,5\~кв.метра,\~жилою площею\~38,7кв.метра,\~яка була\~оформлена на\~відповідача [PERSON] ,\~що підтверджується\~договором купівлі-продажу\~квартири від\~20.04.1998\~року (а.с. 25-26), технічним паспортом на квартиру від 17.01.1998 року (а.с. 35-37). Реєстрація права власності на квартиру на ім`я відповідача не спростовує презумпції належності цього майна до спільної сумісної власності позивача та відповідача. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі, суд вважає доведеним, що квартира по [ADDRESS] , придбана сторонами в період шлюбу за спільні кошти подружжя та належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Між сторонами відсутня домовленість чи шлюбний договір щодо визначення часток у праві спільної власності на квартир, про що свідчить визнання відповідачем позову, а тому позивач має право на рівну з відповідачем частку (1/2) у праві спільної власності на придбану в період шлюбу квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка вважаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно частин 1 та 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частинами 1 та 2 статті 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України є підставою для задоволення позову. Частиною 1 статті 142 ЦПК передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору.

Outcome: approved