Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В позовній заяві зазначила, що з 17 листопада 1999 року вона перебуває в шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів та втрату поваги один до одного. Відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, через що постійно виникали сварки, свідками яких були діти. На даний час ведення спільного господарства та спільне проживання ними припинено. Сім`я перестала існувати близько півтора роки тому. Подальше спільне життя та збереження шлюбу позивач вважає неможливими та такими, що суперечать її інтересам та інтересам дітей. На примирення вона не згодна. Тому просила суд шлюб між нею та відповідачем, що був зареєстрований 17 листопада 1999 року, розірвати, сина - [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з нею. Крім того, посилаючись на те, що відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/3 частини доходу відповдіача. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 27 липня 2021 року відкрито провадження у даній справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заперечень проти розгляду справи у спрощеному провадженні сторони суду не надавали. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не надав. Інші заяви по суті справи та клопотання сторони суду не подавали. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. При цьому посилалась на обставини, викладені в позовній заяві. Також повідомила, що з відповідачем спір щодо визначення місця проживання дитини відсутній. Відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Враховуючи наявність достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який в засідання не з`явився. Суд, заслухавши позивача, дослідивши докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 17 листопада 1999 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 17 листопада 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Полтавської міської ради, (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають двох дітей: малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 05 листопада 2013 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції) та дочку [PERSON] , [INFO] , яка на час розгляду судом справи є повнолітньою (а.с.6). За повідомленням позивача на час розгляду справи сторони проживають окремо, шлюбних відносин не підтримують. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позивач позов підтримує в повному обсязі, на розірванні шлюбу наполягає. Таким чином судом встановлено відсутність вільної згоди позивача перебувати в шлюбі з відповідачем. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, категорично не бажає перебувати в шлюбі з відповідачем, суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі та суперечили б інтересам обох з подружжя. Тому шлюб необхідно розірвати. Згідно ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач просить суд залишити їй прізвище « [PERSON] ». Вказані вимоги також підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про залишення дитини з матір`ю суд виходить з наступного. Судом встановлено, що на даний час малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю - [PERSON] . В той же час судом встановлено, що батьками не вирішувалось питання щодо визначення місця проживання дитини, і спір з цього питання між ними відсутній. [PERSON] та [PERSON] проживають окремо. Відповідно до ч.1, 2 та 3 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. На вказаній відмінності визначення місця проживання дитини при наявності спору між батьками від залишення дитини з одним із батьків при відсутності спору наголошував Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, провадження № 61-14859св19. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Відповідач не подавав суду своїх заперечень щодо проживання спільної дитини разом із матір`ю. На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність залишення малолітнього [PERSON] після розірвання шлюбу між сторонами з матір`ю - [PERSON] . Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд виходить з наступного. Як встановлено судом, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Малолітній [PERSON] в даний час проживає з матір`ю [PERSON] та перебуває на її утриманні. Судом встановлено, що сторони проживають окремо. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини позивачу не надає. Тому на даний час між сторонами виник спір щодо сплати аліментів. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тому суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини - [PERSON] . За вимогами ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При ухваленні даного рішення судом враховано обставини, передбачені ст.182 СК України. Також при вирішенні питання про розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, суд бере до уваги, що прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-IX, на час розгляду справи становить 2510 грн., з 01 грудня 2021 року становитиме - 2618 грн. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини до досягнення нею повноліття у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Саме такий розмір аліментів має забезпечити право малолітнього [PERSON] на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Підстави для стягнення аліментів в більшому розмірі судом не встановлені. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених відносно них вимог. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати позивача складаються з витрат на сплату судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. У зв`язку з задоволенням позовних вимог про розірвання шлюбу з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 908 грн. 00 коп. на відшкодування понесених нею судових витрат. Крім того, у зв`язку з задоволенням позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача необхідно стягнути на користь Держави судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: partial