Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку, який розташований по вул. О. Вишні, 14 в м. Новоселиця Чернівецької області, укладеного 03 вересня 1999 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], посилаючись на те, що 16 травня 2006 року [PERSON] померла, після смерті якої вона своєчасно прийняла спадщину. В квітні 2015 року вона дізналася про вказаний договір, оскільки [PERSON] вимагав виселення з будинку її братів, які там проживали. Вважає договір купівлі-продажу недійсним, оскільки при його укладанні [PERSON] позичила гроші у [PERSON] та укладання договору був способом забезпечення виконання договору позики грошових коштів. А тому, [PERSON] була обманута відповідачем щодо тексту та змісту договору, його істотних умов, сама ж вона допустила помилку при укладанні даного договору, так як насправді сподівалася, що укладає інший договір з іншими правовими наслідками. Крім цього, вважає, що насправді [PERSON] не підписувала договір купівлі-продажу, а тому просила визнати договір недійсним, оскільки останній був укладений поза волі [PERSON]. В судовому засіданні позивачка підтримала позов та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на його укладання відповідно до діючих норм законодавства. Спадкодавець [PERSON] була обізнана із змістом договору купівлі-продажу, підписавши його у нотаріуса та отримавши гроші за проданий будинок. За змістом договору покупець [PERSON] надав продавцю [PERSON] право проживання у житловому будинку. В 2001 році відповідач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні будинком, однак за взаємною домовленістю, позов був залишений без розгляду. Таким чином, відповідачка знала про наявність договору та його не оскаржила, що свідчить про його правомірність. Просив відмовити у задоволенні позову як за його безпідставністю, так і за пропуском строку давності. Свідок [PERSON] показав суду, що померла [PERSON] була його сестрою. В 1999 році сестра повідомила йому, що позичила гроші, у звязку із чим, передала будинок у заставу. В послідуючому вона йому повідомила, що повернула позичені кошти. Про обставини продажу будинку йому нічого не відомо. Свідок [PERSON] показала суду, що була сусідкою [PERSON] та зі слів останньої їй відомо, що [PERSON] позичила кошти на поїздку за кордон для своєї сестри, а в послідуючому позикодавець вимагав від неї велику суму грошей. Про обставини укладання договору купівлі-продажу їй нічого не відомо. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 вересня 1999 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу будинку, який розташований по вул. О. Вишні, 14 в м. Новоселиця Чернівецької області, посвідчений виконуючим обовязки державного нотаріуса Новоселицької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1-1836. За змістом даного договору [PERSON] продала [PERSON] вказаний житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими спорудами, отримавши гроші від нього в сумі 11700 гривень. Право власності [PERSON] на житловий будинок було зареєстровано в Новоселицькому КБТІ 29 вересня 2000 року у реєстраційній книзі за № 4 р № 413, сторінка 214. 16 травня 2006 року [PERSON] померла. Оглянутими судом матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] встановлено, що спадщину після її смерті своєчасно прийняв її брат [PERSON], який на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується наявною у справі довідкою Новоселицького ВУЖКГ № 325 від 15 травня 2009 року. 25 січня 2010 року [PERSON] помер. Оглянутими судом матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] встановлено, що спадщину після його смерті своєчасно прийняла його сестра [PERSON] (дошлюбне [PERSON]) Л.Д., яка протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою. Отже, позивача [PERSON] слід вважати такою, що прийняла спадщину відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України після смерті [PERSON], який в свою чергу успадкував спадщину після смерті [PERSON], а тому її право на спадкове майно підлягає захисту, у звязку із чим на думку суду вона має право оспорювати в суді укладений договір купівлі-продажу будинку між [PERSON] та [PERSON]. Предявляючи позов про недійсність вказаного договору, позивачка посилається на наступні правові підстави: -не підписання [PERSON] договору; -оман [PERSON] покупцем [PERSON] щодо істотних умов договору; -помилка [PERSON] у правових наслідках укладеного договору. У відповідності до ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. За змістом прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. У відповідності до положень\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважаться таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1\~статті 216 ЦК України передбачено, що\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а відповідно до ч. 1\~ст. 236 ЦК України\~нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Із розяснень, викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», слідує, що правовичин може бути визнаний недійним лише з підстав, визначених законом. Визначаючи у предявленому позові підстави недійсності правочину (договору купівлі-продажу будинку) сторона позивача посилається на декілька підстав, які фактично виключають одну іншу. Так, укладання [PERSON] договору купівлі-продажу під впливом оману або внаслідок власної помилки виключає можливість не підписання нею даного договору, та навпаки. Вирішуючи вимогу щодо не підписання [PERSON] спірного договору, суд виходить з того, що під час судового розгляду даної цивільної справи було проведено ряд судових почеркознавчих експертиз на дослідження яких були надані оригінали спірних договорів купівлі-продажу та деякі документи, заяви, листи з імовірними підписами померлої [PERSON]. Слід зазначити, що висновки даних експертиз доповнюють один одного та спростовують твердження сторони позивача про не підписання [PERSON] спірного договору. Так, відповідно до висновку повторної комісійної криміналістичної експертизи з дослідженням почерку № 203 від 16 березня 2017 року вбачається, що підписи від імені [PERSON] надані для експертного дослідження поділені експертами на 5 самостійних груп, які виконані різними особами. Разом з тим, підписи на досліджених документах в межах кожної окремої групи виконанні однією особою. А саме, підписи від імені [PERSON] виконані в спірних договорах купівлі-продажу, в замовленнях № 404 від 13 серпня 1999 року та № 241 від 20 березня 2001 року мають суттєві, стійкі збіги та виконані однією особою. При цьому, слід врахувати, що підписи у вказаних документах виконанні у проміжок часу, який збігається із підписанням договору купівлі-продажу та дані замовлення наявні в технічній документації Новоселицького КБТІ на спірний житловий будинок і стосуються вони саме обставин продажу будинку. Так, в замовленні № 404 від 13 серпня 1999 року [PERSON] просить видати характеристику для відчуження житлового будинку, вказавши у заяві свої анкетні дані із зазначенням паспортних даних. В замовленні № 241 від 20 березня 2001 року [PERSON] просить надати відповідь на запит адвоката щодо здійснення перереєстрації права власності на житловий будинок по вул. О. Вишні, 14 в м. Новоселиця Чернівецької області після його продажу. Посилання сторони позивача на не підписання [PERSON] договорів купівлі-продажу у звязку із тим, що підписи у вказаних договорах не відповідають підписам у інших наданих для дослідження документах суд вважає безпідставним, оскільки підписи взагалі у всіх документах не ідентичні та вчинені різними особами, в той же час у спірному договорі купівлі-продажу підписи продавця вчиненні однією особою, яка вчинила підписи в замовленнях на адресу Новоселицького КБТІ № 404 від 13 серпня 1999 року та № 241 від 20 березня 2001 року від імя [PERSON], що не виключає підписання [PERSON] договору купівлі-продажу. За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Субєктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Ураховуючи викладені норми законодавства, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. На підтвердження підстав недійсності правочину за ст. 230 ЦК України, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Разом з тим, сторона позивача не надала суду належних та допустимих доказів того, що [PERSON] на момент укладання договору була обманутою [PERSON] або діяла внаслідок власної помилки, яка одночасно трапилось не в результаті власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення. В той же час, твердження сторони позивача про те, що укладання договору купівлі-продажу був способом забезпечення виконання договору позики, у звязку із чим, [PERSON] була обманута відповідачем щодо змісту правочину, його істотних умов, оскільки насправді вона сподівалася, що укладає інший договір з іншими правовими наслідками, є припущенням позивача, так як такі обставини не доведені та не доказані жодним з досліджених судом доказів, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватится на припущеннях. Навпаки, при укладанні договору купівлі-продажу [PERSON] мала можливість прочитати зміст договору та скріпивши своїм підписом договір, [PERSON] погодила його умови, в тому числі щодо продажу житлового будинку та отримання за нього грошових коштів. За змістом договору купівлі-продажу продавець [PERSON] свідчить, що зазначений будинок нікому не заставлений, і в спорі та під забороною не перебуває. Допитані як свідки [PERSON] та [PERSON] дали суду покази зі слів [PERSON], однак про самі обставини укладання договору купівлі-продажу їм нічого не відомо, оскільки не були присутніми при його укладанні та не ознайомлені із його змістом. Слід зазначити, що наявність чи відсутність помилки, яка має бути доведена позивачем належними та допустимими доказами, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та розяснення нотаріусом суті договору, а й такими обставинами, як вік сторін договору, стан здоровя, наявність іншого житла або вирішення питання щодо подальшого проживання у проданому будинку, інші обставини, які мають істотне значення. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 16 березня 2016 року за № 6-93цс16. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст.\~214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Дослідженими судом доказами встановлено, що [PERSON] на момент укладання договору купівлі-продажу мала 56 років та суду не надано доказів, що вона мала незадовільний стан здоровя; проданий [PERSON] житловий будинок сама [PERSON] отримала в дар від [PERSON] відповідно до договору дарування від 17 травня 1996 року. Пунктом 8 договору купівлі-продажу передбачено, що покупець надає продавцю право проживання у відчуженому нею житловому будинку терміном до 03 березня 2000 року, тобто сторони передбачили можливість проживання [PERSON] у проданому нею будинку після укладання договору, у звязку із чим, посилання сторони позивача на те, що факт проживання [PERSON] у будинку після укладання договору купівлі-продажу свідчить про його недійсність, суд вважає безпідставним. Більш того, в 2001 році [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні будинком та ухвалою Новоселицького районного суду від 06 листопада 2001 року даний позов був залишений без розгляду. Тим самим, [PERSON] піддав публічному захисту своє порушене право власності на спірний житловий будинок, публічно заявляючи шляхом предявлення позову до суду про те, що житловий будинок належить йому на праві власності і тільки після позасудових домовленостей з [PERSON] позов був залишений без розгляду. 06 серпня 2004 року державний нотаріус [PERSON] передав [PERSON] заяву [PERSON] повідомлення про добровільне звільнення [PERSON] та членами її сімї житлового будинку по вул. О. Вишні, 14 в м. Новоселиця Чернівецької області, який належить останньому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Аналізуючи вказані докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] було відомо про наявність договору купівлі-продажу будинку, якого сама підписала, та у випадку її незгоди з умовами вказаного договору, вона мала достатньо часу для його оскарження, чого не було зроблено нею до самої смерті 16 травня 2006 року. Виходячи з розяснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку від 03 вересня 1999 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та вважає, що останній правомірно набув право власності на будинок, яке відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України є непорушним, а тому у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 229, 230, 236, 316, 319, 321, 328 ЦК України, суд

Outcome: dismissed