Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] та збільшивши позовні вимоги просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки KIA, модель RIO, тип - легковий комбі В, світло-бежевого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2008, укладений 03.01.2017 року між [PERSON] та [PERSON] зі скасуванням реєстрації права власності [PERSON] на автомобіль, визнати за нею право власності на ? частину автомобіля марки KIA, модель RIO, тип - легковий комбі В, світло-бежевого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2008. Свої вимоги обґрунтувала тим, що [PERSON] є її чоловіком, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 28.09.2007 року. Однак, так спільне життя не склалося та вони з 09 грудня 2016 року подали спільну заяву до органів РАЦС про розірвання шлюбу. 12.01.2017 року їх шлюб був розірваний. В період спільного проживання за спільні кошти ними в грудні 2008 року був придбаний автомобіль марки KIA, модель RIO, тип - легковий комбі В, світло-бежевого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2008. Так, як автомобіль був придбаний в період шлюбу, то її частка в праві власності на спірний автомобіль складає половину. В ході розгляду справи їй стало відомо, що 03.01.2017 року відповідач [PERSON] продав спірний автомобіль, який був їх спільною власністю. Вважає, що даний договір є недійсним, оскільки був укладений без її згоди. До того ж, при його укладанні були порушені її законні права та інтереси, а саме вартість автомобіля суттєво занижена і відповідач не сплати їй половину дійсної вартості автомобіля. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини викладені в позовній заяві та зокрема представник позивача зазначила, що позивачка не згодна на виплату їй компенсації в рахунок вартості належної частки автомобіля, оскільки вартість автомобіля в оспорюваному договорі купівлі-продажу занижена та не відповідає дійсній ринковій вартості. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що спірний автомобіль є власністю відповідача, а не спільною сумісною власністю, оскільки купувався тільки за кошти, які відповідач збирав до укладення шлюбу з позивачем. Спірний автомобіль відповідач продав у січні 2017 року. Згоду на укладання даної угоди він у позивача не питав, оскільки автомобіль є тільки його власністю. Кошти отримані від продажу автомобіля в розмірі 50000,00 грн., він витратив на придбання нового автомобіля. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що ним за 50000,00 грн. був придбаний у [PERSON] автомобіль марки KIA, реєстраційний номер [NUMBER]. Всі документи для оформлення договору купівлі-продажу автомобіля [PERSON] мав, тому ніяких сумнівів щодо його права на укладання договору він не мав. На тепер автомобіль перебуває у його користуванні та є його власністю. Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] уклали шлюб 28 вересня 2007 року, який розірвано 12 січня 2017 року Самарським районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Під час шлюбу позивачем [PERSON] та [PERSON] був придбаний автомобіль марки KIA, модель RIO, тип - легковий комбі В, світло-бежевого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2008, який був зареєстрований за відповідачем [PERSON] 03 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль марки KIA, модель RIO, тип - легковий комбі В, світло-бежевого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2008 , що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу 1249/2017/274579, свідоцтвом про реєстрацію [NUMBER]. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з того, що спірний автомобіль придбано за час шлюбу, суд приходить до висновку про те, що майно належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Докази, які б свідчили про протилежне матеріали справи не містять. Посилання відповідача [PERSON] про те, що спірний автомобіль був придбаний за кошти, які належали йому особисто, суд прийняти до уваги не може, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України. Як вбачається з матеріалі справи, позивачка оспорює правочин щодо продажу спірного автомобіля, який був укладений відповідачем [PERSON] в період їх перебування у шлюбі. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3ст. 65 СК України). Автомобіль є безумовно цінним майном та договір про його відчуження потребує державної реєстрації. Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України). Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частини вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби. Указане узгоджується із роз'ясненнями, викладеними у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Крім того, пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15. Однак, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що відповідач [PERSON] укладаючи договір щодо спільного майна, та [PERSON] діяли недобросовісно, зокрема, що [PERSON] знав що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що [PERSON] не отримав згоди на це другого з подружжя, а тому правових підстав для визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним, суд не вбачає. Так, виходячи з того, що відчуження спірного майна відбулося без згоди позивача та не в інтересах сім'ї, що визнав відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснивши, що про продаж автомобіля позивачу не казав, оскільки вважав його тільки своєю власністю, а кошти від його продажу використав на свої потреби, а саме на придбання для себе нового автомобіля, то суд приходить до висновку, що у позивачки є право на відповідну компенсацію вартості відчуженого майна. Разом з цим, підстав для стягнення компенсації вартості відчуженого майна суд не має, оскільки позивачка не погоджувалась на присудження їй компенсації, виходячи із ціни продажу автомобіля зазначеної в договорі та клопотань про призначення по справі судової автотоварознавчої експертизи не заявляла. Таким чином, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed