Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просила виселити відповідача [PERSON], [INFO], з квартири за адресою: [ADDRESS], без надання йому іншого житла. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є співвласником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Інший співвласник, її син [PERSON], помер [INFO]. Вона, як єдиний спадкоємець за законом першої черги, прийняла спадщину після смерті [PERSON], шляхом постійного проживання з ним на час відкриття спадщини, однак свідоцтва про право на спадщину не отримувала. 04.12.1998 року позивач уклала з відповідачем [PERSON] безстроковий договір найму житла, за яким надала йому у користування 1/2 частину спірної квартири. На підставі вказаного договору відповідач вселився та був зареєстрований у спірній квартирі в якості піднаймача. Починаючи з червня 2017 року у позивача виникла необхідність у використанні для власного проживання спірної квартири в цілому. Зазначена необхідність обґрунтовується тим, що іншого власного житла, окрім спірної квартири, вона не має. 07.06.2017 року [PERSON] направила відповідачу лист-попередження про розірвання укладеного з ним договору найма щодо спірної квартири з 13.08.2017 року, та просила звільнити квартиру до 13.08.2017 року і знятися з реєстраційного обліку. Таким чином, договір найма між позивачем та відповідачем щодо спірної квартири розірвано з 13.08.2017 року, однак відповідач до цього часу спірну квартиру не звільнив та з реєстраційного обліку не знявся. Посилаючись на порушення права позивачки, як власника спірного житлового приміщення, її права вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, [PERSON] просила позов задовольнити повністю. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити повністю. Пояснила, що в 1995 році відповідач поселився в її квартиру без реєстрації, до 2014 року вони жили як одна сім'я, придбали 2 телевізори, кондиціонер, разом готували їжу, він давав гроші на оплату комунальних послуг. 04.12.1998 року відповідач зареєструвався в її квартирі, і після цього вони продовжували жити разом, договір піднайму не підписували. З грудня 2014 року їх сім'я розпалася, у відповідача з'явилася інша жінка і вона не хоче його знати, не бажає в одній квартирі жити з чужою людиною. В квартирі залишилися речі відповідача, у нього є ключі і він час від часу живе в її житлі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити повністю. Пояснив, що відповідач зареєстрований в квартирі позивача, як квартирант, договір найму укладений на невизначений строк, в шлюбі вони не перебувають, тому позивач не бажає щоб стороння людина проживала в її квартирі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що в 1995 році він поселився в квартиру відповідача як член сім'ї, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки позивач не бажала міняти своє прізвище. Для того щоб влаштуватися на роботу у м.Полтаві і приносити в сім'ю кошти, позивач зареєструвала його в квартирі 04.12.1998 року, він не пам'ятає чи підписував якісь договори при цьому. Вони вели спільне господарство та побут, він проводжав сина позивача до школи, зустрічав його, робив ремонти в квартирі, разом поміняли вікна, двері, сантехніку, разом придбали 3 телевізори, кондиціонер, меблі для спальні. Потім, вони посварилися і позивач стала виганяти його з квартири. Йому нікуди йти, іншого житла у нього немає, в квартирі є його речі, він сплачує комунальні послуги. Заслухавши позивача, його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 22.04.1998 року є співвласником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.5 - свідоцтво про право власності на житло). Інший співвласник, її син [PERSON], помер [INFO]. Вона, як єдиний спадкоємець за законом першої черги, фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON], однак свідоцтва про право на спадщину не отримувала. Згідно довідки КП «Житлово-кусплуатаційна організація №2» Полтавської міської ради від 02.06.2017 року (а.с.9) в приватній квартирі [ADDRESS] з 04.12.1998 року зареєстрований [PERSON], [INFO], родинні стосунки - піднаймач; договір піднайму на [PERSON] в архіві КП «ЖЕО №2» відсутній. Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, які вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сім'ї належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Згідно позову, відповідач вселився в якості піднаймача і був зареєстрований в квартирі позивача на підставі договору найму, укладеному між ними 04.12.1998 року. На підтвердження цього, позивач посилається на довідку КП «Житлово-кусплуатаційна організація №2» Полтавської міської ради. Згідно ст.158 ЖК України договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Згідно ст.811 ЦК України договір найму житла укладається в письмовій формі. Відповідно до ст.91 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації. Згідно ст.823 ЦК України строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму житла. Судом встановлено, і на дані обставини посилалися в судовому засіданні як позивач так і відповідач, що відповідач в 1995 році вселився до квартири позивача в якості члена сім'ї, з того часу вони стали проживати разом без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка, вели спільне господарство, купували меблі та побутову техніку. Саме, на цій підставі відповідача було зареєстровано в квартирі відповідача. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Позивачем не надано доказів того, що з відповідачем укладався договір найму чи піднайму безстроково, і в 2017 році він був розірваний, а тому підстави для його виселення без надання іншого житлового приміщення відсутні. При цьому, суд критично розцінює дані, зафіксовані в довідці КП «ЖЕО №2» про реєстрацію відповідача у квартирі позивача на підставі договору піднайму, оскільки ці обставини спростовуються дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами та поясненнями позивача та відповідача. Слід також зазначити, що з 22.04.1998 року позивач стала власницею спірної квартири, а згідно довідки КП «ЖЕО №2» відповідач на підставі договору піднайму, який відсутній в архіві, 04.12.1998 року був зареєстрований в цій квартирі, що суперечить житловому та цивільному законодавству України, згідно яких, позивач, як власниця житла, не могла укладати договір піднайму з відповідачем у приватній квартирі. Даних же про укладення позивача з відповідачем договору найму житлового приміщення матеріали справи взагалі не містять. Враховуючи те, що [PERSON] з 1995 року вселився та проживає в квартирі позивача як член сім'ї, зареєстрований у спірній квартирі, іншого житла не має, а також, виходячи з положень житлового та цивільного законодавства України, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, суд вважає, що позивачем не надано доказів існування підстав для виселення [PERSON] без надання іншого жилого приміщення. Суд, також, при вирішенні справи враховує Рішення у справі ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 відповідно до якого « … Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено позовні вимоги, в зв'язку з чим в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed