Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 05.07.2013 між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що подружні стосунки з відповідачем не склалися через різні погляди на сімейне життя. Шлюбні відносини фактично припинені. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть з вересня 2020 року, сумісного бюджету не мають. Виходячи з фактичних обставин спірних правовідносин, вважає, що примирення між ними неможливе та недоцільне. З огляду на це просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Ухвалою суду від 07.05.2021 за вказаним позовом відкрито провадження, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 03.06.2021. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а тому суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем у справі. Як вбачається з матеріалів справи, з 05.07.2013 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 882. Сторони від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.10.2015, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2343. За спільною згодою сторін після розірвання шлюбу дитина залишиться проживати з матір`ю. Судом встановлено, що подружні стосунки між сторонами не склалися через зловживання відповідачем спиртними напоями та різні погляди на сімейне життя. Сторони втратили почуття любові, дружби та взаємоповаги один до одного. На даний час сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть з вересня 2020 року, сумісного бюджету не мають. За таких обставин шлюб фактично розпався і носить лише формальний характер. Всі спроби відновити шлюбні взаємини в минулому не принесли позитивного результату, а тому примирення між ними неможливе та недоцільне. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 СК України). Згідно положень ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За змістом ч. 2 ст. 104, ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 зазначено, що охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є істотними та обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими та суперечитимуть інтересам подружжя, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 8 ст. 294 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Враховуючи положення ст. 113 СК України та виявлене позивачем бажання відновити своє дошлюбне прізвище, суд вважає за можливе присвоїти позивачу після розірвання шлюбу дошлюбне прізвище [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ч. 4 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи положення ст. 142 ЦПК України та визнання позову відповідачем, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 454 грн. 00 коп., а з державного бюджету підлягає поверненню позивачу судовий збір в розмірі 454 грн. 00 коп.

Outcome: approved