Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , котра діє у власних інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування житлового будинку з тих підстав, що як стверджує, 21 грудня 2016 року вона, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони уклали нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку, згідно умов якого, дарувальники (батьки, дідусь та бабуся) передали безоплатно у власність (подарували), а обдарований (син та онук) з другої сторони [PERSON] прийняв у дарунок житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту договору вбачається, що будинок належав чотирьом дарувальникам на праві спільної часткової власності в результаті приватизації в рівних долях. Згідно п.п. 8,9 договору вартість будинку що дарується складає 166112 грн. Відтак вартість частки, що належала їй дорівнює 41528 грн. [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.05.2018 року. Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно, в тому числі на подарований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Спадкоємцями першої черги за законом є його дружина відповідачка [PERSON] , малолітній син [PERSON] та батько, котрі прийняли спадщину, а відтак є правонаступниками та відповідачами у справі, оскільки спадщина належить спадкоємцям із моменту її відкриття (ч.5 ст.1268 ЦК України). Вона вважає, що договір дарування від 21.12.2016 року належної їй частини будинку має бути визнаний судом недійним з тих причин, що відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Подарований житловий будинок належав [PERSON] та членам її родини на праві спільної власності у результаті реалізації права на приватизацію колгоспного двору. Позивачка [PERSON] продовжує проживати в спірному житловому будинку на даний час, він є її єдиним житлом, вона людина похилого віку, одинока і безпомічна, не може самостійно забезпечувати та обслуговувати себе й потребує стороннього догляду, станом на момент укладення договору дарування мала тяжку хворобу, тому вказані обставини спонукали позивачку укласти договір дарування на вкрай невигідних для неї умовах і під впливом зазначених тяжких обставин. За відсутності вказаних обставин договір дарування вчинений би не був взагалі. Ці обставини підтверджуються копією паспорта [PERSON] , довідкою головного лікаря КНП Бершадської ОЛІЛ про хворобу [PERSON] , довідкою сільської ради про склад сім`ї. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оспорюваний договір дарування частини будинку, який є єдиним житлом позивачки, було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, її волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а тому цей договір підлягає визнанню судом недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України. Просить визнати недійсним нотаріально посвідчений договір від 21.12.2016 року дарування частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами розміщених за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] на праві приватної власності в результаті реалізації права на приватизацію. Відповідачка [PERSON] надала суду відзив на позов, згідно з яким вона вважає, що позовні вимоги не грунтується на нормах діючого законодавства України, є необ`єктивними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, на які посилається позивач як на підставу свого пазову. Зокрема, зі змісту оспорюваного правочину випливає, що 21 грудня 2016 року громадяни [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] передали безоплатно у власність (подарували), а [PERSON] прийняв як дарунок житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під номером [ADDRESS] (пункт 1 Договору дарування житлового будинку). Власниками житлового будинку, що передавався в дар [PERSON] , виступали дарувальники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які набули право власності на нього в порядку реалізації права на приватизацію житла (пункт 10 Договору). Окрім того, п.п. 16. 17, 19, 20, 21 оспорюваного правочину підтверджують, що його сторони мали повне уявлення не лише про його предмет, а й досягли згоди щодо всіх істотних умов договору дарування та отримали від нотаріуса всі роз`яснення щодо нього; зміст договору та відповідних статей, які в ньому зазначені, їм зрозумілий і не з`ясованих питань у них не має, жодних доповнень і змін до викладених умов договору вони не мають; у присутності нотаріуса сторони договору заявили, що вони не позбавлені дієздатності, під опікою і піклуванням не перебувають, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомити суть цього договору, а також відсутні будь - які обставини, що змушують здійснити цю операцію на вкрай невигідних для себе умовах; договір сторонами прочитаний особисто, зміст цього документу їм зрозумілий і відповідає їх волі. Отже, позивачка мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину, позаяк усвідомлювала його умови і правові наслідки, не страждала захворюванням, яке б перешкодило їй усвідомити суть правочину. Текст договору викладений чітко, однозначно, без можливості його двоякого розуміння. В договорі вказано і не заперечується [PERSON] , що нотаріусом роз`яснені наслідки укладення даного правочину, статті Цивільного кодексу України, в тому числі його статті 233. Приєднана до позову копія свідоцтва про смерть від 14.05.2018 підтверджує, що обдаровуваний [PERSON] [INFO] у віці 25 років помер. Тобто, стремління оспорити вчинений в інтересах свого онука [PERSON] договір дарування житлового будинку виникло у [PERSON] після смерті останнього і метою її звернення до суду є не захист свого порушеного права, а бажання зменшити розмір спадщини, щоб частка малолітнього сина покійного була якомога меншою. Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України правочин. який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним. Для визнання правочину недійсним з зазначених підстав обов`язково мають бути наявними обидві вказані умови. Ураховуючи, що договір дарування передбачає передачу майна в дар безоплатно і обдаровуваний [PERSON] помер, що виключає можливість отримувати від нього вигоду, укладений 21 грудня 2016 року в інтересах покійного договір дарування житлового будинку не може бути визнаний таким, що вчинений на вкрай невигідних для позивача [PERSON] умовах. Вважає, що відомості про перебування позивачки на обліку з приводу старечого слабоумства необхідно критично оцінювати і врахувати, що після встановлення такого діагнозу позивач [PERSON] веде активний спосіб життя, вчинила ряд інших правочинів - надавала довіреність, складала заповіт, виступає позивачем у суді. І при вчиненні усіх цих дій [PERSON] мала вільне волевиявлення, усвідомлювала їх значення та дієздатність її перевірялась. Отже, твердження позивача на об`єктивно існуючі та доведені належними і допустимими доказами обставини не впливають, а фактично зведені до власної необгрунтованої та неправдивої оцінки фактів, які носять суб`єктивний характер та не мають в собі підстав, за наявності яких можливе задоволення заявленої 24.12.2019 позовної вимоги. Тому просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог повністю. Представник позивачки [PERSON] адвокат Усов А.Ю. в судовому засіданні підтримує позовні вимоги, просить визнати недійсним договір дарування однієї четвертої частини спірного житлового будинку з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник [PERSON] адвокат Барська Т.М. позовні вимоги в судовому засіданні не визнала з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву, вважає, що збіг тяжких обставин на час укладення договору дарування у позивачки були відсутні, як і були відсутні вкрай невигідні умови його укладення. Тому просить в позові відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов визнали повністю, просять його задовольнити. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21 грудня 2016 року громадяни [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] передали безоплатно у власність (подарували), а [PERSON] прийняв як дарунок житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під номером [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 21 грудня 2016 року, зареєстрований приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального територіального округу Вінницької області Хмель Наталією Олександрівною за № 954. Власниками житлового будинку, що переданий в дар [PERSON] , виступали дарувальники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які набули право власності на нього в порядку реалізації права на приватизацію житла, що також підтверджується вищевказаним договором. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч.1 ст.ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є особою похилого о віку, [INFO] , хворіє старечим слабоумством,що підтверджується довідкою Бершадської ОЛІЛ від 26.07.2019 року. Судом встановлено, що іншого житла, крім ј частини спірного житлового будинку житловою площею 51.4 кв.м, розташованого по [ADDRESS] позивачка немає, вона як проживала так і проживає в цьому будинку. Ці обставини визнаються учасниками справи, у суду не має обґрунтованого сумніви щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Похилий, більш як 80-річний вік позивачки, котра хворіє старечим слабоумством суд вважає тими тяжкими для неї обставинами, під впливом яких 21.12.2016 року вона подарувала належну їй частину житла своєму внукові [PERSON] на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки іншого житла в неї немає, вона проживала і продовжує проживати у житловому будинку, частину котрого вона подарувала, що не відповідало її внутрішньому волевиявленню. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд вра\-ховує висновки щодо застосування від\-повідних норм права, викладені в поста\-новах Верховного Суду. Згідно до постанови від 21.12.2016 та правового висновкау Верховного Суду України у справі № 6-2766цс16 він звернув увагу, що відповідно до висновку ВСУ, викладеного у постанові від 19.03.2014, за змістом частини першої статті 233 ЦК України тяжкими обставинами в розумінні цієї норми можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, загроза втратити житла тощо. Правочин, який вчинено особою від впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа його вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини; такий правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину; зазначена норма не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. З огляду на обставини справи, ВСУ дійшов висновку, що оспорюваний договір дарування було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах та її волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVTN AND OTHERS v. UKRAINE. № 4909/04, § 58, ССПЛ, від 10 лютого 2010 року). Тому, виходячи з вищенаведеного, суд вважає позов справедливим, законним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з вищенаведених підстав. На підставі ст.ст. 203 ч.3, 215 ч.ч1,3, 233, 717 ЦК України,

Outcome: approved