Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Орловецької сільської ради про встановлення факту перебування на утриманні та визнання права на земельну ділянку (пай) в порядку спадкування за законом. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що [INFO] в м. Городище (місце державної реєстрації смерті с. Орловець), Черкаської області помер [PERSON] На день смерті останньому, на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) Серії [NUMBER], належало право на земельну частку (пай) в адміністративних межах Орловецької сільської ради, Городищенського району, Черкаської області. Сертифікат на право на земельну ділянку (пай), виданий на ім'я [PERSON] втрачений, про що нею подано оголошення до газети «Вісник Городищини», яке опубліковане [INFO]. [PERSON] на день смерті проживав разом з нею, вів спільне господарство та перебував у неї на повному утриманні, що підтверджується довідкою Орловецької сільської ради від 02.11.2015 року № 1541. [PERSON] не мав близьких родичів, які б мали право на спадкування першої та другої черги за законом. Оскільки, на день смерті [PERSON], вона проживала разом з ним, та після його смерті вступила в управління належним йому майном, а отже є такою, що прийняла спадщину після нього. Коли вона звернулася до нотаріуса щоб отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) [PERSON], нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії через те, що вона не додала документів, які підтверджують її родинні стосунки з померлим та через відсутність правовстановлюючого документа, який би підтверджував право на земельну частку (пай) [PERSON] Враховуючи вище викладене, просила суд: встановити факт, що вона перебувала на утриманні померлого [INFO] [PERSON], починаючи з 1990 року та до дня його смерті; визнати за нею, в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON], право на земельну ділянку (пай), розташовану в адміністративних межах Орловецької сільської ради Городищенського району Черкаської області, що належала померлому на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) Серії [NUMBER], та який в даний час втрачено. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явилися, але до суду надійшли листи, в яких вони просять справу розглядати у їхню відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Суд, вислухавши позивача та її представника, свідків, дослідивши та оцінивши всі наявні докази у справі в їх сукупності, вважає наступне. Відповідно до чинного законодавства, судом розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом вони породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. У ст. 256 ЦПК України наведений перелік фактів, які встановлюються судом, до них зокрема відноситься встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права та обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Однією із позовних вимог позивача [PERSON] є встановити факт, що вона перебувала на утриманні померлого [INFO] [PERSON], починаючи з 1990 року та до дня смерті останнього, що їй необхідно для виникнення особистих майнових прав, а саме: реалізації своїх спадкових прав. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тобто, у даному випадку, до відносин, що виникли, необхідно застосовувати правила діючого на той час ЦК УРСР. Згідно ст. 531 ЦК УРСР, до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до дня його смерті. Відповідно до п. 8 Постанови ПВС України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про становлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що для встановлення факту перебування на утриманні з метою оформлення права на спадщину необхідно, щоб утриманець був непрацездатним на день смерті спадкодавця і перебував на утриманні останнього незалежно від родинних чи шлюбних відносин з ним не менше одного року. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про смерть Серії [NUMBER], повторно виданого 17.02.2016 року відділом державного реєстрації актів цивільного стану Городищенського РУЮ у Черкаській області, актовий запис № 60. За життя, останньому на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) Серії [NUMBER], належало право на земельну частку (пай) в адміністративних межах Орловецької сільської ради, Городищенського району, Черкаської області. В засіданні встановлено також, що з 1990 року до дня своєї смерті, [PERSON] проживав разом з позивачем по справі [PERSON] у будинку останньої по [ADDRESS]. У позовній заяві позивач стверджувала, що [PERSON] перебував на її утриманні та посилалась на довідку виконавчого комітету Орловецької сільської ради № 1541 від 02.11.2015 року (яка знаходиться у матеріалах справи), згідно якої вона дійсно повністю утримувала [PERSON] з 1990 року до дня його смерті -[INFO]. В прохальній же частині позову, позивач вже просила встановити факт, що саме вона перебувала на утриманні [PERSON] протягом вище зазначеного періоду. В судовому засіданні, позивач заявила клопотання про приєднання до справи ще однієї довідки, виданої виконавчим комітетом Орловецької сільської ради № 1807 від 02.09.20156 року (яка знаходиться у матеріалах справи), згідно якої [PERSON] здійснювала догляд за [PERSON] до дня його смерті [INFO]. Оскільки, через догляд за [PERSON] ніде не працювала, то засобом до існування, як для [PERSON], так і для [PERSON] була пенсія [PERSON] [PERSON] перебувала на повному утриманні померлого до дня його смерті. Таку розбіжність позивач пояснила тим, що не розуміла значення слова «утримання», тому спочатку в позові писала, що [PERSON] був у неї на утриманні, а в дійсності вона була на повному його утриманні. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] та те, що позивач доглядала за [PERSON], зазначивши, що все це вони знають зі слів самої [PERSON] Довідки виконавчого комітету Орловецької сільської ради суд оцінює критично, оскільки вони є повністю протилежними одна одній, а відтак з викладеного вбачається, що сільська рада не володіє достовірною інформацією щодо дійсних відносин [PERSON] та [PERSON], а інформацію надає лише з слів інших осіб. Під час розгляду справи судом також встановлено, що [PERSON] страждав на хворобу, яка дозволяла йому рухатись та обслуговувати себе, він не був прикутий до ліжка та не потребував постійного догляду, який би не давав можливості позивачу працювати. Крім того, позивач, на час проживання з [PERSON] була працездатного віку (до 50 років). В судовому засіданні, [PERSON] також посилалась на те, що не працювала в зв'язку з тим, що в селі не було роботи, проте жодного доказу цього суду не надала, як і не надала доказів того, що [PERSON], під час проживання з нею, взагалі отримував якусь пенсію. Таким чином, позивачем [PERSON] не було доведено, а судом не встановлено, що остання, на день смерті [PERSON], була непрацездатною та перебувала на утриманні останнього і його дохід (пенсія) була основним і постійним джерелом засобів до існування позивача. Тому, позовні вимоги в даній частині є необґрунтованими та до задоволення не підлягають. Щодо вимог в частині визнання за [PERSON] права власності на земельну частку (пай), яка належала [PERSON], то суд вважає, що оскільки, останній заповіту не залишив, а правові підстави на спадкування за законом у позивача, на даний час, відсутні, позов у цій частині також до задоволення не підлягає. Щодо визнання відповідачем позову, то суд вважає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд ухвалює рішення про задоволення позову тільки за наявності для того законних підстав, тобто коли ці підстави встановлені зібраними у справі доказами. Виходячи зі змісту даної норми закону, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Враховуючи встановлені по справі обставини та приписи зазначеної статті, суд не може прийняти визнання позову відповідачем, оскільки воно суперечить закону. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed