Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності на земельну ділянку, в обгрунтування якого вказала, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23.10.1998 приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим № 3376, вона є власником жилого будинку, розташованого за адресою: Донецька область, м.Мирноград, вул.Свободи, б.29. Її право власності на вказане майно зареєстровано БТІ в м.Димитрові (нині м.Мирноград) 30.11.1998 у реєстровій книзі № 6 за реєстровим № 1603 на стор.371. При укладанні вказаного договору продавець будинку [PERSON] не повідомила її про те, що нею була приватизована земельна ділянка, на якій розташований даний жилий будинок. Окрім того, у договорі купівлі-продажу нерухомості зазначено, що будинок розташований на земельній ділянці Димитровської міської ради, Державний акт на землю одержати в Димитровській міській раді. На теперішній час вона бажає приватизувати земельну ділянку, на якій розташований зазначений житловий будинок. При зверненні до міськрайонного управління у Покровському районі та м.Мирнограді ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, їй було повідомлено, що земельна ділянка за вказаною адресою належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДН № 055356, виданого 20.01.1998 Димитровською міською радою народних депутатів. Проте, [PERSON] приховала від неї та нотаріуса факт приватизації нею земельної ділянки. У зазначеному акті по батькові власника земельної ділянки помилково було зазначено як Трифимівна, замість правильного Трифилівна. На її замовлення була виготовлена технічна документація на дану земельну ділянку, якій присвоєний кадастровий номер 1411300000:01:012:0046. [PERSON] померла 15.12.2008. Те, що Державний акт належить [PERSON] підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.09.1985, в якому спадкоємцем зазначеного будинку вказана [PERSON]. Тому просить суд встановити, що Державний акт про право приватної власності на землю серії І-ДН № 055356, виданий 20.01.1998 Димитровською міською радою народних депутатів, на земельну ділянку, розташовану за адресою: Донецька область, м.Мирноград, вул.Свободи, 29, площею 0,0668 [PERSON], належить [PERSON], померлої 15.12.2008, та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] до суду не зявилися, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином, письмово повідомили суд про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача [PERSON] міської ради до суду також не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та про те, що відповідач не заперечує проти позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 23.10.1998 між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] продала, а позивач [PERSON] купила жилий будинок з надвірними будівлями, що розташовані в м.Димитрові (нині м.Мирноград) Донецької області, вулиця Свободи, будинок двадцять девять, на земельній ділянці Димитровської (нині [PERSON]) міської ради. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Димитровського (нині [PERSON]) міського нотаріального округу Донецької області 23.10.1998 за реєстраційним № 3376, що підтверджується копією цього договору (а.с.7). Відповідно до реєстраційного посвідчення право власності позивача на вказаний будинок зареєстровано БТІ в м.Димитрові (нині м.Мирноград) 30.11.1998 у реєстровій книзі № 6 за реєстровим № 1603 на стор.371. Даний будинок з надвірними спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 600 кв.м, належав продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Красноармійської державної нотаріальної контори 24.09.1985 за реєстром № 2-2715, що підтверджується копією вказаного свідоцтва (а.с.15, 16). Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДН № 055356, виданого 20.01.1998 Димитровською міською радою на підставі рішення виконавчого комітету Димитровської міської ради народних депутатів від 15.10.1997 № 433, Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого за станом на 26.12.2017, земельна ділянка площею 00668, що розташована за адресою: Донецька область, м.Мирноград, вул.Свободи, 29, цільове призначення якої будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер якої 1411300000:01:012:0046, належить [PERSON] (а.с.9-11). Відповідно до листа [PERSON] міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 08.02.2018, свідоцтва про смерть [PERSON] померла 15.12.2008 у віці 91 рік (а.с.13, 14). За інформацією [PERSON] державної нотаріальної контори від 27.02.2018 на майно, яке залишилося після смерті [PERSON], померлої 15.12.2008, згідно даних інформаційниї довідок зі Спадкового реєстру № 51066307 та № 51066278 від 27.02.2018 спадкова справа не відкривалася, заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались (а.с.27, 28, 29). Спадкоємців за законом після смерті [PERSON] не встановлено. Статтею 41 Конституції України гарантовано, що право приватної власності є непорушним. Згідно за ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч.1 ст.30 ЗК України 1990 року, що був чинним до 01.01.2002, тобто на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачене у договорі відчуження будівлі та споруди. Статтею 67 ЗК України передбачено, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше, зокрема, у містах 0,1 га. Таким чином, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01.01.2002, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст.30 ЗК України 1990 року до набувача до відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31.12.2001 у таких випадках право власності на земельну ділянку могло переходити відповідно до ст.120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. Отже, судом встановлено, що [PERSON] за життя у листопаді 1998 році продала належний їй жилий будинок позивачу [PERSON], який розташований на земельній ділянці, яка була приватизована у січні 1998 року. Як зазначено вище Державний акт про право власності на вказану земельну ділянку видано на імя [PERSON], по батькові якої не збігається з по батькові особи, яка зазначена у свідоцтві про смерть та інших наведених документах. Аналіз цих документів, зокрема свідоцтва про право на спадщину за законом, де спадкоємцем будинку, розташованого на спірній земельній ділянці, яка у наступному була приватизована, є [PERSON], вказує на те, що у правовстановлюючому документі на земельну ділянку помилково було зазначено по батькові її власника: Трифимівна замість правильного Трифилівна. З огляду на ст.67 ЗК України 1990 року, чинної на той час, тільки [PERSON], як власник будинку, мала можливість отримати у власність земельну ділянку, на якій розташований даний жилий будинок. Наведене дає суду підстави задовольнити вимоги позивача в частини встановлення факту належності правовстановлюючого документу [PERSON]. Встановлення даного факту необхідно позивачу для реалізації її права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст.325 ЦК України, фiзичнi особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видiв майна, яке вiдповiдно до закону не може їм належати. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. З огляду на ст.392 ЦК України, якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, до суду може бути подано позов про визнання цього права. \~\~Зазначені правові норми закріпляють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Оскільки позивач придбала у [PERSON] жилий будинок, розташований на земельній ділянці, яка належала продавцю, то до неї фактично перейшло право власності на цю земельну ділянку, яка зайнята жилим будинком і є необхідною для його обслуговування. Проаналізувавши вищевикладене, зокрема те, що власник приватизованої земельної ділянки померла, що нині є перешкодою для позивача в оформленні права власності на дане майно, спадкоємців після смерті власника майна не встановлено, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню i за нею необхiдно визнати право власностi на спірну земельну ділянку. На підставі ст.ст.41, 58 Конституції України, ст.ст.325, 377, 392, 1261, 1268 ЦК України, ст.30, 67 ЗК України 1990 року,

Outcome: approved