Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь 8 тисяч 525 доларів США, що дорівнює 180 тисяч 133 гривні та 13 тисяч 200 гривень, за договорами позики. Також просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі, а саме суму сплаченого нею за подачу до суду позову судового збору в розмірі 1 тисяча 993 гривні 35 копійок. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що згідно із розписки від 10 травня 2012 року відповідач позичила у неї гроші в сумі 8 тисяч 525 доларів США і зобовязалася повернути їй борг через 7 місяців, а саме до 27 грудня 2012 року. Крім того, відповідно до розписки від 10 травня 2012 року вона позичила відповідачу гроші в сумі 13 тисяч 200 гривень, які відповідач мала повернути до вересня 2012 року. Проте час повернення боргу минув, але відповідач свої зобовязання не виконала та борг не повернула, посилаючись на відсутність коштів. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, проте від неї на адресу суду надійшла телефонограма, відповідно до якої вона просить слухати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, у разі неявки відповідача без поважних причин, повідомленого належним чином про час розгляду справи, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку СМС-повідомлення щодо документу «Повістка про виклик до суду в цивільній справі» та попередженою про наслідки неявки до суду відповідно до ст. 169, ст. 170 ЦПК, в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутності на адресу суду не надходило. В попередніх судових засіданнях відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідно до положень ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважає можливим слухати справу у відсутності відповідача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 10 травня 2012 року, [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою [INFO], [NUMBER] від 28 жовтня 1999 року, виданий Крижопільським РВ УМВС України у Вінницькій області, позичає у [PERSON] 8\~525 (вісім тисяч пятсот двадцять пять) доларів США і зобовязується віддати їх через 7 місяців, тобто до 24 грудня 2012 року. Згідно із розпискою від 10 травня 2012 року, [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою [INFO], [NUMBER] від 28 жовтня 1999 року, виданий Крижопільським РВ УМВС України у Вінницькій області, позичає у [PERSON] 10 травня 2012 року 13\~200 (тринадцять тисяч двісті) гривень і зобовязується віддати їх з процентами до вересня 2012 року. В зв'язку з тим, що час повернення боргу минув, але відповідач, посилаючись на відсутність коштів, свої зобовязання не виконала та борг не повернула, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь 8 тисяч 525 доларів США, що дорівнює 180 тисяч 133 гривні та 13 тисяч 200 гривень. Вищезазначене стверджується: копіями розписок від 10 травня 2012 року (а.с.5,6), копією паспорта громадянина України АА 954967 [PERSON] (а.с.29). Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем в попередніх судових засіданнях не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Правовідносини які склалися між сторонами регулюються ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В частині 2 статті 615 ЦК України вказано, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. З положень статті 628 ЦК України слідує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Норми статті 629 ЦК України вказують, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В частині 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Положення ч.1 ст. 1049 ЦК України вказують, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України, позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Згідно із ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. При прийнятті рішення судом також враховуються висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для застосування судами України. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Також суд бере до уваги правову позицію ВСУ висловлену 2 липня 2014 під час розгляду справи № 6-79цс14 про стягнення заборгованості за договором позики між фізособами. Відповідно до висновку ВСУ договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньої, оплатній або безоплатній угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто з зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яка особа, що має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено в договорі або у виданій довіреності. Аналіз норм ст. 99 Конституції, ст. ст.192, 533 ЦК дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валюта платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно, у гривні підлягають обчисленню та стягненню та інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, відсотки) та виплати, передбачені ст. 625 ГК. В статті 533 ЦК України вказано, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Відповідно до п. 1 Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, Національний банк України установлює офіційний курс гривні до іноземних валют, міжнародних рахункових та тимчасових грошових одиниць, а також офіційний (обліковий) курс банківських металів. Згідно із п. 2 вказаного Положення офіційний курс гривні до іноземних валют та банківських металів установлюється: щоденно - для вільно конвертованих валют 1-ї група Класифікатора іноземних валют та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.02.98 № 34 [у редакції постанови Правління Національного банку України від 02.10.2002 № 378, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.10.2002 за № 841/7129 (зі змінами), до яких в тому числі віднесено і долар США. Відповідно до п. 11 Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, інформація про встановлені офіційні курси гривні до іноземних валют та банківських металів розміщується в міжнародній комп'ютерній мережі Інтернет, надсилається територіальним управлінням Національного банку та банкам згідно з Тимчасовою схемою розсилання організаційно-розпорядчих і нормативно-правових актів Національного банку, центральним органам виконавчої влади згідно з переліком, установленим Національним банком. Таким чином з відповідача на користь відповідача на виконання договору позики від 10 травня 2012 року слід стягнути 180 тисяч 133 гривні, що еквівалентно 8\~525 доларів США та стягнути з відповідача на користь позивача на виконання договору позики від 10 травня 2015 року 13 тисяч 200 гривень. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями ч.1 ст.88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Частиною 1 статті 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат повязаних із розглядом справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1 тисяча 933 гривні 35 копійок, квитанція про сплату якого міститься в матеріалах справи.

Outcome: approved