Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування якого вказала, що від спільного подружнього життя з відповідачем, шлюб з яким рішенням Димитровського міського суду від 26.05.2014 року розірвано, вони мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею. Під час подружнього життя, 26.08.2009 року ними придбана двокімнатна квартира загальною площею 40,9 квадратних метрів, житловою площею 26,3 квадратних метрів, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідки БТІ спірна квартира належить відповідачу. Грошові кошти на придбання квартири надавали їх батьки порівну. В теперішній час між ними виникає спір щодо поділу квартири. Оскільки згоди про добровільний поділ квартири між ними не досягнуто, позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS], забезпечити їй вільний доступ до оспорюваної квартири, а також стягнути з відповідача на її користь судовий збір сплачений нею при подачі позову до суду в розмірі 551,20 грн. Позивач у судове засідання не з*явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, наполягає на задоволенні вимог позову у повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи у порядку заочного провадження. Відповідач в судове засідання не з*явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи, даних про поважність відсутності у судовому засіданні не надано. Враховуючи, що відповідач двічі був повідомлений про час та місце розгляду справи за його участі, що позивач не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача у порядку заочного провадження, суд вважає необхідним дану справу розглянути за відсутності відповідача заочно. Судом встановлено, що сторони у справі у період з 18 липня 2009 року до 26 травня 2014 року перебували у юридичному шлюбі, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб від 17 квітня 2014 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного по місту Красноармійську реєстраційної служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, рішенням Димитровського міського суду про розірвання шлюбу від 26 травня 2014 року (а.с. 8, 11). Сторони мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження (а.с.12). У період перебування в юридичному шлюбі відповідач [PERSON] придбав двокімнатну квартиру загальною площею 40,9 квадратних метри, у тому числі жилою - 26,3 квадратних метри, розташовану за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 26 серпня 2009 року, даними КП «Бюро технічної інвентаризації» Димитровської (нині Мирноградської) міської ради від 30 червня 2016 року (а.с. 10,13,15-16). Ринкова вартість зазначеної квартири станом на 30 червня 2016 року складає 54060 гривні (а.с. 17-26). Згідно положень частини першої статті 60 Сімейного кодексу України та частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і кожний із подружжя на підставі статті 63 Сімейного кодексу України має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, на підставі частини другої статті 370 Цивільного кодексу України та частини першої статті 70 Сімейного кодексу України, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Оскільки спірна квартира сторонами придбана у період перебування в юридичному шлюбі, за спільні кошти подружжя і даних на спростування цього твердження суду не надано, даних про укладення між сторонами домовленості про визначення частки кожного у спільній сумісній власності суду не надано і судом не встановлено, суд вважає, що спірна квартира [ADDRESS] Донецької області є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], у зв*язку з чим її вимоги в частині визнання за нею права власності на половину спірної квартири підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про забезпечення вільного доступу до оспорюваної квартири, суд вважає необхідним зазначити. Згідно статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України. Частина перша статті 60 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Ані вищезазначені норми Цивільного процесуального законодавства України, ані положення Цивільного кодексу України не містять в собі такого способу захисту цивільних прав та інтересів як забезпечення вільного доступу до житлового приміщення. Отже, обраний позивачем спосіб захисту її порушених прав та інтересів, не передбачений діючим законодавством, тому у даній частині вимоги позивача не ґрунтуються на законі і не можуть бути задоволені судом. Оскільки позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 551 гривня 20 копійок, на підставі положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, пропорційно задоволеним вимогам, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати у сумі 275 гривень 60 копійок.

Outcome: partial