Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , як законного представника неповнолітнього [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що [PERSON] згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 23.05.2013 року № 1150 є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою зареєстрований [PERSON] , [INFO] , однак останній за цією адресою не проживає з 2009 року без поважних причин. Позивач зазначає, що жодних перешкод у користуванні належним їй житловим будинком вона відповідачеві не чинила, залишення місця свого проживання було його власною згодою. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила визнати [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням: житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача згідно заяви просила справу слухати у її відсутність, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлялися в порядку визначеному чинним законодавством, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не надали. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради надала суду заяву про розгляд справи без її участі, надала суду висновок про недоцільність визнання дитини [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] згідно рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 23.05.2013 року № 1150 є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою зареєстрований [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою МКП «Управляюча компанія» Територія комфорту»» від 20.07.2020 року № 1033 та довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 33715 від 03.08.2020 року. Відповідно до акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 20.07.2020 року, засвідчений начальником МКП «Управляюча компанія» Територія комфорту»», [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та не проживає за цією ж адресою з 01.03.2009 року. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру згідно ст.\~316,\~317,\~318,\~319,\~321 ЦК України\~захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Згідно\~ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1\~ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачем в користуванні квартирою, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання більше року без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд дійшов висновку про задоволення позову. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує права відповідача на житло. Відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу\~ст. 9 Конституції України\~конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві...» (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Отже втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами\~ЦК України\~та\~ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідачів здійснюється на підставі ст.\~391,\~405 ЦК України,\~ст. 163 ЖК УРСР, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у його право має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання в право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється\~главою 6 ЖК УРСР\~та відповідними нормами\~ЦК України, відповідач тривалий час у спірній квартирі не проживав, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в квартирі, користуються нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному помешканні. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання. Як вбачається з листа виконавчого комітету Вінницької міської ради відповідач [PERSON] , [INFO] перебуває на первинному обліку служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради і відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1015 від 26.10.2018 року має статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.09.2018 року по справі № 490/3643/18 батька дитини, [PERSON] позбавлено батьківських прав і призначено [PERSON] [INFO] , опікунов над [PERSON] , [INFO] . Мати дитини, [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] разом із підопічним [PERSON] , [INFO] проживають за адресою: [ADDRESS] . При цьому суд не вбачає порушення права дитини [PERSON] на житло, адже дитина, разом із своїм опікуном набула право користування іншим житлом, яке і є його місцем проживання. З огляду на вказане, суд не вбачає за можливе брати до уваги висновок Органу опіки та піклування Вінницької міської ради. Частиною 2\~статті 29 ЦК України\~передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються\~законом. Згідно з частиною 2\~статті 160\~СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірній квартирі тривалий час, чинення йому перешкод в користуванні квартирою не встановлено, втрата право на користування жилим приміщенням не свідчить про втрату ними житла взагалі, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved