Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] , в якому просила визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , сплативши останній грошову компенсацію у розмірі вартості частки, а саме 122 250,00 гривень. В обґрунтування позову вказано, що [PERSON] є власником 1/2 ід. частини квартири [ADDRESS] , відповідно до Договору дарування від 19.07.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7466. Відповідач, [PERSON] , володіє 1/4 ід. частки вищезазначеної квартири. Домовленості про спільне користування власністю позивач з відповідачем не досягли, між сторонами існують неприязні стосунки, на ґрунті неприязних стосунків відбуваються постійні суперечки, спільне проживання в одній квартирі є неможливим. Протягом понад 3 років відповідач не проявляє інтерес до спірної квартири, не вживає заходів для її підтримання в належному технічному та жилому стані, не сплачує комунальні платежі. Звернення позивача щодо участі у проведенні ремонтно-відновлювальних роботах з підтримання квартири в належному стані відповідачем ігноруються. Припинення права власності відповідача на ј ід. частини квартири не завдасть істотної шкоди її інтересам. Відповідач в спірній квартирі та навіть у м. Житомирі не проживає та має у власності інше житло у м. Дніпро, де фактично проживає та зареєстрована. Позивач вказує, що неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією викупу її частки спірної квартири за ринковою ціною, однак відповідач такі пропозиції відвертає та просить сплатити їй суму, яка є значно більшою, ніж ринкова. Вартість ј частини спірної квартири визначена позивачем відповідно до звіту про оцінку майна, який складений Приватним підприємством «Коекс» станом на 01.04.2019 року. Ухвалою суду від 19.08.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. 24.09.2019 року представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив, у якому вказано, що [PERSON] та [PERSON] є власниками по ј ід. частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 23.11.2018 року. Після смерті матері [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , вказаною квартирою користувалися [PERSON] та її дочка [PERSON] . Після відкриття спадщини діти спадкодавця [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] домовилися про те, що [PERSON] сплатить іншим спадкоємцям - [PERSON] та [PERSON] вартість належної їм частки у праві власності на квартиру. Однак, грошову компенсацію у добровільному порядку [PERSON] не сплатила. У 2018 році [PERSON] та [PERSON] пред`явили [PERSON] вимогу надати оригінал свідоцтва про право власності на квартиру, яке видане 04.06.2007 року на ім`я [PERSON] , після чого стало відомо, що право власності на частку у майні перейшло до [PERSON] , яка в усній розмові відхилила пропозицію щодо виплати вартості частки у спільному майні. Від зустрічі з [PERSON] та [PERSON] з метою надати ключі від вхідних дверей квартири та надати вільний доступ до квартири [PERSON] ухилялася. У подальшому, неодноразово піднімалося питання як в усних розмовах, так і шляхом направлення листів, щодо виплати [PERSON] вартості часток спільної квартири, які належать [PERSON] та [PERSON] , або надання ключів від квартири для забезпечення іншим співвласникам права користування квартирою. Однак [PERSON] категорично відмовилася задовольняти будь який із запропонованих варіантів задоволення вимог інших співвласників квартири. Також [PERSON] направлявся нотаріально посвідчені заяви з пропозицією продажу частки у праві власності на квартиру з визначенням вартості їх часток у сумі по 168 000,00 грн. З огляду на те, що [PERSON] та [PERSON] позбавлені права користування своєю власністю та відсутністю дій з боку [PERSON] щодо купівлі часток інших співвласників, у травні 2019 року до суду був поданий позов про встановлення порядку користування спірною квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення. Тому твердження [PERSON] про те, що [PERSON] не проявляє інтерес до квартири та не сплачує комунальні послуги є неправдивим з огляду на те, що сама [PERSON] створює [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою. А посилання на те, що [PERSON] не сплачує комунальні платежі є необґрунтованим з огляду на те, що вона не проживає у спірній квартирі та комунальними послугами за цією адресою не користується. Також у відзиві вказано, що [PERSON] не погоджується на суму компенсації вартості частини квартири, яка вказана у позові, оскільки вона є явно заниженою. Щодо посилання позивача на те, що відповідач відвертає її пропозиції щодо викупу частки у спірній квартирі, то таке твердження не відповідає дійсності, оскільки жодних пропозицій від [PERSON] іншим співвласникам квартири не надходило, а ціна, запропонована позивачу у сумі 168000,00 грн. - в межах дійсної ринкової вартості, визначеної висновком експерта. 24.09.2019 року представником [PERSON] та [PERSON] подано до суду зустрічний позов до [PERSON] , у якому позивачі за зустрічним позовом просять виділити ј ід. частку [PERSON] із квартири [ADDRESS] , що є у спільній частковій власності, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості цієї частки у розмірі 172 125, 00 грн; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за користування ј часткою квартири [ADDRESS] , за період з 20.02.2019 року по 20.09.2019 року в сумі 5333,00 грн; виділити ј ід. частку [PERSON] із квартири [ADDRESS] , що є у спільній частковій власності, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості цієї частки у розмірі 172 125, 00 грн; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за користування ј часткою квартири [ADDRESS] , за період з 20.02.2019 року по 20.09.2019 року в сумі 5333,00 грн. Стягнути з відповідача судові витрати. Зустрічний позов обґрунтовано аналогічними обставинами, які вказані у відзиві. Також у зустрічному позові вказано, що [PERSON] та [PERSON] дають свою згоду на отримання компенсації вартості їх частки у праві власності на квартиру. Крім того, позивачі за зустрічним позовом зазначають, що відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 358 Цивільного кодексу України вони мають право на отримання від [PERSON] компенсації за користування їхнім майном, сума якої розрахована відповідно до Порядку визначення величини опосередкованої вартості наймання (оренди) житла в населеному пункті, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 року №682, згідно якого розмір плати за наймання (оренду) житла на одну особу розраховується шляхом множення мінімального розміру плати за наймання (оренду) одного квадратного метра в гуртожитку на мінімальну норму забезпечення в ньому житлом. Величина опосередкованої вартості наймання (оренди) житла в м. Житомирі в ІІ кварталі 2019 року визначена Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради №439 від 03.07.2019 року, у сумі 507,92 грн. Постановою Виконавчого комітету Житомирської обласної ради Народних депутатів від 07.01.1985 року «Про ведення обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в області» встановлено мінімальний рівень забезпеченості жилою площею на одного члена сім`ї 6 кв.м. Жила площа, яка у спірній квартирі належить позивачам за зустрічним позовом, становить 18,7 кв.м. Опосередковану вартість майна у м. Житомирі визначено з розрахунку 6 кв.м. жилою площі на одну особу, а у власності [PERSON] та [PERSON] перебуває у три рази більше жилої площі квартири. Отже, 507,92 грн х 3 = 1523,76 грн (по 761,88 грн кожному) щомісячно за період з 20.02.2019 року (зі спливом 7 днів з дня отримання [PERSON] вимоги про встановлення порядку користування квартирою) по 20.09.2019 року (по час подачі зустрічного позову), та становить по 5333,16 грн. кожному з позивачів за зустрічним позовом. До зустрічного позову позивачами долучено, зокрема, висновок судового експерта Свістунова І.С. №793/09-2019 за результатами проведення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 16.09.2019 року, згідно якого дійсна (ринкова) вартість квартири [ADDRESS] , яка визначена за середньо ринковими цінами станом на дату проведення дослідження, становить 688 500,00 грн, в тому числі вартість ј частини - 172 125,00 грн. Ухвалою суду від 30.09.2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, шляхом стягнення грошової компенсації вартості цієї частки майна прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про припинення права власності на квартиру з виплатою грошової компенсації вартості частки. Ухвалою суду від 30.09.2019 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] . 16.10.2019 року представником [PERSON] - [PERSON] подано до суду відзив на зустрічний позов, у якому вказано, що [PERSON] зустрічну позовну заяву визнає частково. Зазначено, що [PERSON] та [PERSON] не зверталися до [PERSON] з особистою пропозицією про надання ключів чи доступу до спільної квартири, [PERSON] не перешкоджає іншим співвласникам у доступі до квартири, тому посилання на те, що [PERSON] чинить перешкоди у користуванні квартирою, є необґрунтованими. Як вбачається зі змісту первісного та зустрічного позовів, спір між сторонами існує саме з приводу вартості ј частки спірної квартири. [PERSON] вважає, що ціна, запропонована позивачами у зустрічній позовні заяві є завищеною та не відповідає фактичному стану спірної квартири, а висновок експерта №793/09-2019 є необґрунтованим. Також [PERSON] вважає безпідставною вимогу про стягнення з неї компенсації за користування Ѕ частиною спірної квартири у сумі 5333,00 грн. на користь кожного з позивачів за зустрічним позовом, оскільки зазначене не передбачене нормами цивільного законодавства. [PERSON] та [PERSON] не були позбавлені можливості користування спільним майном, однак квартиру не підтримували у належному стані, тягар утримання квартири був покладений на [PERSON] . На підставі вищевикладеного, [PERSON] просила зустрічний позов задовольнити частково та виділити по ј частини спірної квартири шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] по 122 250,00 грн, в решті зустрічних вимог відмовити. Ухвалю суду від 19.11.2019 року, за клопотанням представника [PERSON] - [PERSON] призначено у справі оціночно-будівельну, будівельно технічну експертизу на вирішення якої поставлено наступне питання: 1. Яка дійсна ринкова вартість трикімнатної квартири [ADDRESS] з урахуванням технічного стану квартири та натурного обстеження об`єкта нерухомості? Проведення експертизи доручено судовому експерту Свістунову Ігорю Сергійовичу (м. Житомир, вул. Лисенка, 16). Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 21.02.2020 року до суду надійшов висновок судового експерта Свістунова І.С. №184/02-2020 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 18.02.2020 року, згідно якого дійсна (ринкова) вартість квартири [ADDRESS] , з урахуванням технічного стану та об`ємна-планувального рішення квартири, в цінах станом на дату проведення дослідження становить 583 400,00 грн. Ухвалою суду від 25.02.2020 року провадження у справі поновлено. В матеріалах справи міститься заява [PERSON] , у якій він просив визначити вартість ј частини спірної квартири у розмірі 158 000,00 грн. Розгляд справи просив проводити без їх участі. Також, до суду надійшла заява [PERSON] , у якій він просив долучити до справи копії квитанцій про сплату на депозитний рахунок Богунського районного суду м. Житомира коштів для компенсації за частки квартири [ADDRESS] , у загальному розмірі 316 000,00 грн. Представник позивачів за зустрічним позовом [PERSON] подала заяву у якій вона просила визначити вартість ј частини спірної квартири у розмірі середньоарифметичної вартості, яка визначена згідно висновків експерта №793/09-2019 від 16.09.2019 року та №184/02-2020 від 18.02.2020 року. Також до суду надійшла заява [PERSON] , у якій вона просила розгляд справи проводити без її участі та участі її довірителів. Процесуальне право учасників справи про розгляд справи за їх відсутності унормовано в ч. 3 ст. 211 ЦПК України, водночас, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно договору дарування частини квартири від 19.07.2016 року, [PERSON] набула право власності на Ѕ ід. частини квартири [ADDRESS] . (а.с. 12-15) Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.11.2018 року, [PERSON] набула право власності на ј частки квартири [ADDRESS] . (а.с. 72) Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.11.2018 року, [PERSON] набув право власності на ј частки квартири [ADDRESS] . (а.с. 73) Належність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] права власності на вказані частини квартири [ADDRESS] , підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №181916524 від 21.09.2019 року (а.с. 74-75) та не заперечується сторонами по справі. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У частинах першій, другій статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Отже, власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Згідно зі статтею 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями , пов`язаними із спільним майном. Частиною першою статті 365 Цивільного кодексу України передбачено підстави, за наявності яких, суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, а саме: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. З аналізу положень ст. 365 Цивільного кодексу України та судової практики можна прийти до висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п.п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 . Згідно з частиною 2 статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. Щодо припинення права власності на належні їм частини спірної квартири [PERSON] та [PERSON] не заперечували, така вимога є тотожною вимозі як у первісному, так і у зустрічному позові, отже з приводу даної вимоги сторони дійшли згоди. Крім того, сторони погодили вартість ј частини квартири у сумі 158 000,00 грн., про що подали до суду відповідні заяви. Позивач [PERSON] виконала умову щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду компенсації вартості часток у квартирі, що належить [PERSON] та [PERSON] , перерахувавши 27.05.2020 року 316 000,00 гривні на депозитний рахунок суду. На підставі вищевикладеного, суд, виходячи з положень ст. 365 ЦК України, встановлених обставин справи та досліджених доказів, зважаючи на погодження сторонами позовних вимог у частині припинення права власності та розміру компенсації вартості належних [PERSON] та [PERSON] частин квартири, а також враховуючи справедливий баланс інтересів обох сторін щодо належного їм на праві спільної часткової власності майна, приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог сторін щодо визначення та сплати компенсації та припинення частки в майні. Щодо вимог зустрічного позову про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] компенсації за користування належними їм частинами квартири [ADDRESS] , за період з 20.02.2019 року по 20.09.2019 року в сумі по 5333,00 грн кожному, суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи вказану позовну вимогу позивачі за зустрічним позовом посилаються на частини 1-3 ст. 358 Цивільного кодексу України та частину 2 ст. 530 Цивільного кодексу України. Так, ч. 3 ст. 358 Цивільного кодексу України встановлює право на отримання компенсації тим співвласником, який отримав у фактичне володіння та користування меншу частину майна ніж та, що відповідає його частці у спільному майні, або взагалі не отримав його у користування в натурі. Посилання позивачами за зустрічним позовом на дану норму як на підставу стягнення компенсації з [PERSON] за користування належною їм частино квартири є необґрунтованим та є наслідком невірного тлумачення норми закону, яке здійснено на власний розсуд. Відповідно до ст. 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин. Між [PERSON] та іншими співвласниками квартири - [PERSON] та [PERSON] жодних договірних відносин з приводу оренди належних їм частин квартири не існувало. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору оренди, та правовідносин, які склалися між сторонами, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 Цивільного кодексу України. Крім того, жодних доказів того, що [PERSON] дійсно користувалася належними [PERSON] та [PERSON] частинами квартири, чинила перешкоди в користуванні квартирою матеріали справи не містять. Ні підставі вищевикладеного, вимоги зустрічного позову про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] компенсації за користування належною їм частиною квартири в сумі по 5333,00 грн є безпідставними та задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат судом встановлено наступне. На підставі ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України сторонам підлягають компенсації судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру позовних вимог. Сторони погодили вартість компенсації за 1/4 частину квартири в розмірі 158000,00 грн. Так, при зверненні до суду з позовом [PERSON] сплачено судовий збір у сумі 1222,50 грн., який у зв`язку із задоволенням позову підлягає стягненню з [PERSON] . Позивачем за зустрічним позовом - [PERSON] сплачено судовий збір 1774,58 грн. Оскільки зустрічний позов [PERSON] задоволено частково, з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру позовних вимог у сумі 1580,00 грн. Шляхом зарахування сплачених сум судового збору даними сторонами з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у сумі 357,50 грн., що є різницею між сумою сплаченого нею судового збору та сумою судового збору, який підлягає стягненню на користь [PERSON] ( 1580,00 грн. -1222,50 грн.) Також, з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру позовних вимог у сумі 1580,00 грн. на користь [PERSON] . Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Оскільки висновки судового експерта, які містяться у матеріалах справи, судом до уваги не приймалися, так як сума вартості належних [PERSON] та [PERSON] частин спірної квартири визначена за домовленістю сторін, судові витрати, пов`язані із проведенням експертизи, стягненню не підлягають. Щодо вимог зустрічного позову про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Частинами 2, 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі пливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Встановлено, що між адвокатом Музиченко Ю.В. та [PERSON] 17.09.2019 року укладено договір про надання правої допомоги №19. (а.с. 96) Повноваження адвоката підтверджуються ордером. (а.с. 95) Також, між адвокатом Музиченко Ю.В. та [PERSON] 18.09.2019 року укладено договір про надання правої допомоги №20. (а.с. 98) Повноваження адвоката підтверджуються ордером. (а.с. 97) Згідно акту виконаних робіт від 21.09.2019 року, розрахунок ціни, визначеної умовами договорів №19 від 17.09.2020 року та №20 від 18.09.2019 року становить 500,00 грн. за годину роботи адвоката. Загальна кількість витраченого часу на надання правничої допомоги, становить 10 годин, відповідно вартість наданих послуг становить 5000,00 грн. (а.с. 101). Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 21.09.2019 року, [PERSON] та [PERSON] прийнято плату за договорами про надання правової допомоги №19 від 17.09.2020 року та №20 від 18.09.2019 року у сумі по 2500,00 грн. від кожного. (а.с. 99-100) Отже, понесення позивачами за зустрічним позовом витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі по 2500,00 грн підтверджені належними доказами. Розмір витрат на надання правничої допомоги не оскаржувався [PERSON] та її представником. За таких обставин, з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивачів за зустрічним позовом підлягають стягненню витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 2500,00 грн кожному.

Outcome: partial