Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок разом з господарськими спорудами, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 200,6 кв.м. В обґрунтування позову зазначено, що 17.03.2007 року позивач уклала шлюб зі [PERSON] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2014 року їх шлюб зі [PERSON] розірвано. З 2011 року між ними були фактично припинені шлюбні відносини, у них був відсутній спільний бюджет, взаємні обов`язки, припинено ведення спільного господарства. 05.05.2014 року за свої особисті кошти на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. від 05.05.2014 року за р. № 452 [PERSON] придбала у власність житловий будинок [ADDRESS] з побутовими та господарськими будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,0586 га. [INFO] [PERSON] помер. Жодних спадкоємців або інших осіб, які б претендували на спірний будинок та земельну ділянку, на якій розташовано будинок немає. В 2017 році за особисті кошти [PERSON] проведено реконструкцію житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та в цьому ж році об`єкт був переданий в експлуатацію. Позивач звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко О.В. з метою оформлення договору купівлі-продажу зазначеного будинку. Однак, нотаріусом було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу вказаного майна, з тих підстав, що спірне нерухоме майно придбано у шлюбі, та на вказане майно розповсюджується режим спільного майна подружжя, відтак для відчуження вказаного будинку необхідно встановити судом факт належності власнику майна на праві особистої приватної власності. Відповідно до відзиву на позовну заяву представник відповідача - Салата Н.П., просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що Запорізька міська рада не може бути відповідачем у даній справі, так як відсутній спір між Запорізькою міською радою та позивачем [PERSON] , яка є одноособовим власником житлового будинку [ADDRESS] та її право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. Відповідач її право власності не оспорює, а тому спір з цього приводу між сторонами відсутній. У відповіді на відзив позивач [PERSON] , посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що твердження відповідача є взаємовиключними, оскільки у такому випадку взагалі не було б жодних перешкод у реалізації позивачем права власності на нерухоме майно, а відтак і спору, який є предметом судового розгляду. Жодним іншим способом захистити право власності на спірне нерухоме майно позивач не може, оскільки [PERSON] , з яким позивач перебувала у шлюбі помер. Жодних спадкоємців або інших осіб, які б претендували на спірний будинок та земельну ділянку, на якій розташовано будинок немає. Хоча при житті [PERSON] не оспорював право власності [PERSON] на будинок та ніколи не претендував на нього, спадкоємців немає, на сьогоднішній день позивач позбавлена можливості відчужити майно через розповсюдження на будинок режиму спільного майна подружжя. У додаткових поясненнях до відповіді на відзив позивачем також зазначено, що оскільки у [PERSON] відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, то саме територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради наділена правом визнання спадщини відумерлою, а відтак є претендентом на спірне майно, відносно якого позивач просить встановити статус об`єкта особистої приватної власності. Від представника позивача - адвоката Ревкової А.К., до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Від представника відповідача - Салати Н.П., в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що Запорізька міська рада є неналежним відповідачем у справі, оскільки не оспорює право власності відповідача на належний їй житловий будинок [ADDRESS] , а отже спір з цього приводу між сторонами відсутній. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та законними, у зв`язку з чим підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.03.2007 року (а.с.19). Шлюб між подружжям було розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 15.09.2014 року, яке набрало законної сили 29.09.2014 року (а.с.69-70). Як вбачається із зазначеного судового рішення, судом встановлено, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені з 2011 року. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 05.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. від 05.05.2014 року за р. № 452, [PERSON] придбано майно, що складається з житлового будинку [ADDRESS] , з побутовими та господарськими будівлями і спорудами (а.с.67-68). На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу зареєстровано право приватної власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №212217603 від 05.05.2014 року (а.с.16). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 45204143 від 07.10.2015 року, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 2310100000:02:024:0356, площею 0,0586 га, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 45204702 від 07.10.2015 року (а.с.17,18). Згідно декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстрованої 05.04.2017 року, [PERSON] проведено реконструкцію житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , об`єкт був переданий в експлуатацію, загальна площа будівлі 200,6 кв.м. (а.с.32-34). Згідно роз`яснення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко О.В. щодо порядку укладення договору купівлі-продажу, позивачу [PERSON] повідомлено, що при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. На підтвердження того факту, що майно набуто одним із подружжя під час окремого проживання з другим з подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, заявниці запропоновано надати копію рішення суду про визнання особистою приватною власністю одного з подружжя такого майна (а.с.26). Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.71). Згідно витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 10.04.2019 року за №55807781 та №55807795, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с.27,28). Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Також, відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання права особистої приватної власності на майно, позивач зазначає, що спірне нерухоме майно було придбане нею після фактичного припинення шлюбних відносини зі [PERSON] , за її особисті кошти, а відтак, не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Суд бере до уваги вказані доводи позивача, зважаючи на наступне. Відповідно до вимог п. 19 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно із п.п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Окрім того, відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року по справі № 6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Аналізуючи надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивачем було придбано майно, що складається з житлового будинку [ADDRESS] , з побутовими та господарськими будівлями і спорудами після фактичного припинення шлюбних відносини зі [PERSON] , за кошти, які належали їй особисто, тому вказане нерухоме майно є її особистою приватною власністю. Визнання права особистої приватної власності [PERSON] необхідно для посвідчення договору купівлі-продажу належного їй нерухомого майна. Щодо посилань відповідача на відсутність спору, то такі доводи не приймаються судом до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, саме неможливість відчужити нерухоме майно через розповсюдження на нього режиму спільного майна подружжя стали підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх майнових прав та інтересів. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved