Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про добровільний розподіл сумісного майна подружжя і визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 24.11.2000 року між нею та відповідачем відбувся добровільний розподіл сумісного майна подружжя, за яким [PERSON] відмовився від свого права на квартиру, придбану у шлюбі. У порядку компенсації відповідач мав отримати автомобіль «Мерседес-Бенц», держ. номер [NUMBER], гараж № 50 «а», розташований на автостоянці «Взліт» по вул. І. Рабіна, 26 у м. Одеса та гараж № 174, розташований на автостоянці «Сокіл» по вул. ЦАП, 2 у м. Одеса. На підставі цієї угоди позивачка просить суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. У своїх вимогах на підтвердження добровільного розподілу сумісного майна у листопаді 2000 року [PERSON] посилається на надання [PERSON] довіреності від 24.11.2000 р. на дочку - [PERSON], якою він уповноважив її розпоряджатися квартирою № 81 у будинку № 13 по вул. Генерала Вишневського у м. Одеса та факт добровільного зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, а також фактичне не проживання у квартирі та неприйняття ним участі у сплаті комунальних послуг. В обґрунтування своїх вимог, позивачка вказує на заяву про згоду [PERSON] на виїзд с постійним місцем мешкання у [PERSON] дітей і колишньої дружини та відсутність майнових вимог до останньої. На підтвердження того, що узгодження про розподіл майна дійсно відбулося і [PERSON] отримав рівноцінну компенсацію за свою частку у праві на квартиру, [PERSON] посилається також на передачу 24.11.2000 р. [PERSON] грошей в сумі 5000 (пять тисяч) доларів США, після чого відповідач у нотаріальній конторі оформив на імя дочки, [PERSON] довіреність на право розпорядження квартирою. Представник ВГІРФО Малиновського РВ ОМУ УМВСУ в Одеській області, у судове засідання не зявився, у попередньому засіданні надав заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності та спір вирішити відповідно до чинного законодавства. Відповідач та його представник у судове засідання зявилися, проти позову заперечували. Відповідач надав до суду зустрічну позовну заяву, в якій пояснив, що ніякого узгодження на добровільний розподіл сумісного майна між ним і колишньою дружиною не було. Грошей в обмін на відмову від прав на квартиру відповідач не отримував. Зняття його з реєстрації було обумовлено небажанням погіршувати відносини між членами родини. Не проживання у квартирі тривалий час, відповідач обумовлює постійними конфліктами та сварками у сімї. Відносно надання ним довіреності, виданої на імя дочки, на право розпорядження квартирою, він пояснив, що ця обставина ним не визначалася як відмова від прав на квартиру. [PERSON] сподівався придбати собі самостійне житло, але з причин неможливості працевлаштування не зміг поліпшити свої житлові умови, а тому 16.04.2002 року скасував довіреність. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, а вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.1991 р., посвідченому нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], сторонами була придбана трьохкімнатна квартира [ADDRESS]. З боку покупця договір був укладений [PERSON] Державна реєстрація права власності здійснена на імя [PERSON]. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 20.07.1999 р. за позовом позивачки шлюб між [PERSON] (зараз [PERSON]М.) і [PERSON] було розірвано. У 2002 році позивачка за первісним позовом зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] [PERSON] і у жовтні 2002 року з дітьми [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] виїхала на проживання у [PERSON]. Але при цьому з реєстрації у м. Одеса не знялася. З позовом про розподіл сумісного майна [PERSON] звернулася до суду лише 02.09.2005 р. Свої позовні вимоги вона обґрунтовує посиланням на норми Цивільного кодексу СРСР 1963 року (ст., ст. 71, 76, 112, 149), та на норми Кодексу про шлюб та сімю України (ст., ст. 22, 27, 28, 29). В процесі розгляду справи правові підстави свого позову позивачка не уточнила і не змінила. Відмовляючи [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визнання дійсним узгодження сторін про добровільний розподіл майна, набутого за час шлюбу, суд виходить з того, що у даному випадку такі відношення сторін повинні вирішуватися на підставі норм сімейного права (стаття 2 КпШС України), так як норми Цивільного кодексу регулюють права та обовязки щодо сумісного майна, яке не є сумісним майном подружжя. У даному випадку застосовуються норми матеріального права, які діяли на час виникнення спірних відносин, тобто норми КпШС України. Стаття 22 цього Кодексу визначає, що майно, яке придбане подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (стаття 28 Кодексу). Відповідно до статі 27 Кодексу подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди, у тому числі і угоду про розподіл майна як під час шлюбу, так і після його розірвання. Але для того, щоб така угода мала юридичне значення, діюче законодавство передбачає певний порядок оформлення цих угод. На час виникнення у сторін правовідносин з розподілу сумісного майна діяла «Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затверджена наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5. Пункт 126 цієї інструкції передбачає, що нотаріус на підставі спільної письмової заяви подружжя видає одному або кожному з них свідоцтво про право власності на частку в спільному майні, набутому ними за час шлюбу. У пункті 127 інструкції говориться про те, що якщо до складу майна, на частку якого видається свідоцтво, входить майно, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності подружжя на таке майно. Відповідно до положень інструкції «Про порядок державної реєстрації обєктів нерухомого майна, яке знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової политики № 121 від 09.06.1998 р., у Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна, указується на угоду про розділ спільного майна між подружжям, посвідчене державним або приватним нотаріусом. Такої угоди між подружжям складено не було. Суд також не бере уваги пояснення позивачки [PERSON] та свідків [PERSON] і [PERSON] про факт передачи [PERSON] 5000 (пять тисяч) долларів в рахунок його права на квартиру, оскільки відмовлення від права власності на нерухоме майно повинне бути оформлено у письмової формі і нотаріально посвідчено. Стаття 59 ЦПК України передбачає, що обставини, які підлягають доказуванню певним чином, не можуть підтведжуватись іншими засобами доказування. Позивачка по первісному позову не виконала вимоги статті 60 ЦПК про обгрунтування свого позову. Суд також не визнає посилання [PERSON] на довіреність, яку [PERSON] видав свєї дочки, [PERSON], як на доказ відмови ним від прав на квартиру, тому що цей документ виявляє особисту волю громадянина і ця особа вправі скасувати його у будь-який час. Тим більш, [PERSON] у довіреності не указував, що повірений за цією довіреністю здійснює відчудження квартири на користь [PERSON], про що заявила позивачка. Суд вважає необгрунтованим позов [PERSON] про визнання дійсним добровільного розподілу спільного майна між подружжя на той підставі, що позивачка не надала правовстановлюючих документів на автомобіль «Мерседес-Бенц», держ. номер [NUMBER] і на 2 гаража: гараж № 50 «а», розташований на автостоянці «Взліт» по вул. І. Рабіна, 26 у м. Одеса та гараж № 174, розташований на автостоянці «Сокіл» по вул. ЦАП, 2 у м. Одеса. [PERSON] звернулася з позовом про визнання права власності на квартиру 02.09.2005 р., тобто через шість років після розірвання шлюбу. Клопотання про поновлення строку для звернення до суду із дійсним позовом вона не заявляла. Позивачка вважає, що строк позовної давності необхідно відраховувати з моменту, коли вона дізналася про відмову [PERSON] від добровільного розподілу майна подружжя, яка нібито відбулася у квітні 2002 р. з моменту скасування довіреності і про що вона дізналася у жовтні 2002 року. Саме з цього моменту, на думку [PERSON] і слідує відраховувати початок перебігу строку позовної давності для вимог про розподіл майна колишнього подружжя. Суд не приймає до уваги цей довід, оскільки довіреність не є документом, на підставі якого [PERSON] здобуто право власності на квартиру. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial