Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] міської ради про визнання права власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами. 11.04.1986 року [PERSON] успадкувала житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами за адресою пров. І-ий Підгірний, 5, м. Золотоноша. Рішенням [PERSON] міської ради від 12.06.1986 року їй було надано дозвіл на будівництво нового будинку замість старого, цим рішенням її було зобовязано знести старий будинок. У 2003 року будівництво вищевказаного будинку та гаражу було завершено про що було складено акт державної технічної комісії про прийняття закінчення будівництва індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд в експлуатацію від 04.09.2003 року, який був затверджений рішення виконкому [PERSON] міської ради від 12.09.2003 року № 589. У 2017 році [PERSON] виявила бажання продати побудований будинок, однак не може отримати правовстановлюючий документ, оскільки Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року передбачено, що права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, а міська рада не, як і її виконавчий комітет вже не мають права видавати правовстановлюючі документи Аналогічне розяснення було надано і нотаріусом при звернені для оформлення договору купівлі-продажу. За таких обставин у позивача виникла необхідність звернення до суду з позовом до [PERSON] міської ради, на території якої знаходиться майно. У судове засідання позивач не зявилася, але від її представника надійшла заява з проханням провести розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги представник підтримав повністю. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судове засідання не зявився, але направив листа за вих. № 2203 від 12.09.2017 року, в якому міський голова просив суд справу розглянути без участі представника міської ради, проти позовних вимог не заперечував. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що даний позов підлягає до повного задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.04.1986 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1268, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, який знаходився за адресою: провул. І-підгірний, 5, м. Золотоноша. Відповідно до копії рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 12.06.1986 року № 282 «Про дозвіл на будівництво нового житлового будинку гр. [PERSON], замість старого»., [PERSON] було дозволено будівництво нового будинку замість старого по типовому проекту за адресою пров. І Підгірний, 5, м. Золотоноша. Зобовязано гр. [PERSON] знести старий житловий будинок. Відповідно до копії акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд, садового будинку в експлуатацію від 04.09.2003 року, житловий будинок, що розташований в м. Золотоноша по пров. І-ий Підгірний, 5, готовий до експлуатації. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради Черкаської області від 12.09.2003 року № 589, затверджено акт прийомки в експлуатацію індивідуального будинковолодіння [PERSON], загальною площею 75,3 кв. м., житловою площею 52,9 кв.м., розташованого по пров. І Підгірний, 5 в м. Золотоноша. З даних технічного паспорту вбачається, що будинок по пров. І-ий Підгірний, 5 м. Золотоноша, побудовано в 2000 році і числиться він за [PERSON]. На момент завершення будівництва у 2003 році питання набуття права власності регулювались ЦК УРСР 1963 року та Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня\~\~ 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1957 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном Дана правова позиція відповідає висновку Верховного Суду України викладеному в постанові від 18.12.2013 року № 6-137цс13. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У силу вимог ст. 392 ЦК\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що будинок був побудований у 2003 році і на момент завершення будівництва та введення його в експлуатацію підставою для виникнення права власності був факт побудови будинку з дотриманням будівельних норм і не передбачалося обовязкової реєстрації, тому позивачем станом на завершення будівництва вчинив всі необхідні дії, які були необхідні на той час, однак в Україні були проведенні суттєві зміни щодо реєстрації права власності (прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року) на майно, тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved