Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності належить 47/100 частин жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд під № 21 по вул. Менделєєва у м. Словянськ на земельній ділянці Словянської міської ради. Із часу придбання нею вказаного будинку у ньому залишається зареєстрованим, однак, не мешкає [PERSON], який у свій час проживав у будинку та був у ньому зареєстрований за згодою попереднього власника будинку. На теперішній час місцезнаходження [PERSON] їй невідоме, будь-які його особисті речі у належному їй будинку відсутні. У звязку з зазначеним просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком № 21 по вул. Менделєєва у м. Словянськ. В судовому засіданні позивач [PERSON], підтримала позовні вимоги у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.33), про причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши позивача та свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу частини будинку від 06.10.2003 року серії ВАР № 270111, позивачу на праві власності належить 47/100 частин жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд під № 21 по вул. Менделєєва у м. Словянськ на земельній ділянці Словянської міської ради Донецької області (а.с.16-17). Зазначене підтверджується Витягом про реєстрацію права власності Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» №8423276 від 22.09.2005 року (а.с.18). Таким чином судом встановлено, що власником 47/100 будинку №21 по вул. Менделєєва у м. Словянськ є [PERSON] Як вбачається з копії домової книги для приписки громадян, що проживають в [INFO], [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 15.07.2002 року (а.с.21-22). Відповідно до довідки виконавчого комітету Словянської міської ради Донецької області від 06.07.2016 року, в будинку № 21, розташованому за адресою: м. Словянськ, вул. Менделєєва, зареєстровані [PERSON], її син [PERSON] та [PERSON] (а.с.23). Як вбачається з акту Комітету мікрорайону «Сєвєрний» №197 від 27.03.2017 року, керівник комітету [PERSON] та сусіди [PERSON], [PERSON] зазначили, що в будинку № 21 по вул. Менделєєва [PERSON] не проживає з 15.07.2002 року по теперішній час та його особисті речі в будинку відсутні (а.с.24). Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що він мешкає в будинку № 23 по вул. Менделєєва та, відповідно, є сусідом [PERSON], з 2002 року. За вказаний час він ні разу не бачив [PERSON] та взагалі не знає його. Свідок [PERSON] також зазначила, що вона є сусідкою [PERSON], оскільки мешкає в будинку № 18 по вул. Менделєєва зі свого народження. Вона знає [PERSON], оскільки раніше в будинку позивача мешкала його прабабуся, яка і зареєструвала його в своєму, на той час, житлі. Їй достовірно відомо, що коли прабабуся [PERSON] померла, то будинок придбала [PERSON], а відповідач там ніколи не проживав і не проживає натепер. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована\~Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених\~Конституцією України\~та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1\~ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2\~ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав\~від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що з пояснень позивача, свідків та наданих суду документів достовірно встановлено, що [PERSON], був відсутній за адресою Донецька область, м. Словянськ, вул. Менделєєва, буд.21, без поважних на те причин, з 15.07.2002 року, тобто понад майже пятнадцять років, будь-яких домовленостей між ним та власником житла в судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає, що він втратив право на користування житловим приміщенням. Суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2\~ст. 405 ЦК України, який передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 12.04.2017 року позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі. Відповідно до ч.2\~ст.82 ЦПК України,\~якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть оплачені, заява відповідно до ст.207 залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Таким чином, суд вважає необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 640,00 грн. \~

Outcome: approved