Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , Каховської міської ради Херсонської області, третя особа: Генічеська міська рада Херсонської області про скасування державної реєстрації права власності на домоволодіння [ADDRESS] в частині внесення зміни прав власності на сараї Д, Є, Г, що належить на праві власності [PERSON] та зобов`язати останнього здійснити знесення самовільно збудованого навісу, що розміщений між будинком А-1 та сараєм Є на плані земельної ділянки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В`їзні ворота до прибудинкової території її будинку знаходяться у тупиковій частині «П» - образного карману. Праворуч та ліворуч знаходяться сусіди - родина [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] та [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] . Оскільки їй сусідами чинилися перешкоди у встановленні в`їзних воріт, вона звернулася до Генічеської міської ради Херсонської області з метою визначення меж на місцевості, геодезичних координат розміщення воріт згідно земельної документації. Рішенням Генічеської міської ради Херсонської області від 20.12.2018р. їй було визначені конкретні межі встановлення воріт. Після цього, вона звернулася до фірми для виготовлення та монтажу воріт. Коли прийшов час встановлювати ворота, сусіди вийшли зі своїми сім`ями та почали лаятися, а відповідач при цьому зауважив, що він звернувся до Каховської міської ради Херсонської області для оформлення права власності на прибудинкові забудови, а тому вона не зможе встановити ворота. Крім цього, їй стало відомо, що відповідач звернувся до виконавчого комітету Генічеської міської ради для затвердження земельної документації щодо присадибної ділянки. Позивач зазначає, що в період з червня 2018 року по грудень 2018 року [PERSON] здійснював огородження і закріплював навіс, тильний бік якого виходить саме в проїзд до її воріт. Так, фактично самовільно збудовані надбудови, з підручних матеріалів, змушують її залишитися без воріт, а також вчинені на земельній ділянці, що є власністю громади і є землею загального користування. Такі дії відповідачів по реєстрації самовільних споруд порушують її права. Самовільні споруди побудовані без дотримання будівельних норм, а самовільно збудований навіс, розміщений між будинком А-1 та [ADDRESS] , також ще заважає нормальному проїзду. Просить суд, задовольнити її вимоги в повному обсязі. 24 вересня 2020 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, остання надійшла в провадження судді Делалової О.М. 30 вересня 2020 року ухвалою судді Генічеського районного суду Херсонської області Делаловою О.М. справа прийнята до свого провадження та призначений підготовчий розгляд справи. 19 березня 2021 року ухвалою судді Генічеського районного суду Херсонської області Делаловою О.М. підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, свої інтереси в суді довірила представляти адвокату Цимбалюк М.Г. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Суду пояснив, що на території домоволодіння відповідача за адресою: [ADDRESS] , згідно технічного паспорту на будинок від 07.06.2010р. сараї за літерами Д, Є, Г значаться, як самовільні споруди. Сарай під літ. Є мав розміри 4.65м на 3.15м. Згідно технічного паспорту на будинок від 11.12.2018р. зазначені сараї вже не рахуються як самовільні споруди, а сарай під літерою Є вже має розміри 4.65м на 4.15м., що свідчить про збільшення його розмірів на 1 м. та вже виходить на земельну ділянку загального користування. Також в оновленому технічному паспорті в схематичному плані зліва з`явилася пунктирна лінія від споруд відповідача [PERSON] , а саме від будинку літ. А та сараю літ. Є, що свідчить про намагання відповідача збільшити свою земельну ділянку за рахунок земель загального користування, що є неправомірним та призведе до зменшення земельної ділянки загального користування, а саме проїзду до будинку позивача. Також суду пояснив, що навіс, розташований між будинком відповідача літ. А-1 та сараєм літ. Є виходить на загальний прохід між будинками та заважає вільному проїзду до будинку позивача, а тому підлягає знесенню. Суду також повідомив, що на теперішній час ворота позивач встановила, а також здійснила приватизацію своєї земельної ділянки під домоволодінням [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає, просить в задоволенні позову відмовити. Свої інтереси в суді довірив представляти адвокату Гринечко С.Б. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Гринечко С.Б. просив суд в задоволенні позову відмовити через його безпідставність. Суду пояснив, що сараї під літ. Д, Є, Г домоволодіння [ADDRESS] були збудовані давно, ще попередньою власницею [PERSON] . Так, сарай під літ. Г був збудований у 1980р., сарай під літ. Д - у 1982р, сарай під літ. Є - у 1956р. До теперішнього часу жодних змін не зазнали. Відповідач, як спадкодавець [PERSON] прийняв у спадок домоволодіння. Загальна площа земельної ділянки під домоволодінням не змінила свої розміри та становить 455 кв.м., в той час як під забудову надавалася земельна ділянка розміром 525 кв.м. Жодних доказів порушення прав позивача, реєстрацією спірних сараїв, суду не надано. Представник відповідача Каховської міської ради в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Також суду надав заперечення, відповідно до яких зазначив, що відповідачем [PERSON] під час реєстрації майна за адресою: [ADDRESS] були надані усі необхідні документи, зазначені в «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою КМУ №1127 від 25.12.2015р., тому підстав для відмови під час вказаної реєстрації не існувало. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснили, що земельна ділянка, що знаходиться між домоволодіннями [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] належить до комунальної власності та відноситься до землі загального користування, призначена для проходу та проїзду між суміжними співвласниками. Будинок відповідача [PERSON] був збудований по межі землі загального користування. Будинок відповідача не огороджений зі сторони загального проходу. Відповідач вже звертався до Генічеської міської ради для безоплатної передачі у власність земельної ділянки під домоволодінням [ADDRESS] , однак йому було відмовлено по причині неправомірності збільшення її за рахунок земель загального користування. У випадку звернення відповідача без врахування землі загального користування, є можливість оформлення права власності на земельну ділянку, яка пройде по межі його будинку. На теперішній час, права Генічеської міської ради як розпорядника комунальної землі, зі сторони відповідача [PERSON] не порушені. Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.01.2004р. Відповідач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.05.2010р. Відповідно до акту встановлення меж земель загального користування (проїзд) по провулку Московському від 04.12.2018р. за результатами кадастрової зйомки здійснено винос меж земель загального користування (проїзд) по [ADDRESS] площею 0,0067 га в натурі (на місцевості) з фотофіксацією (а.с. 15-16). Згідно технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS] від 07.06.2010р. сараї під літерами Д, Є, Г, З позначені як самовільні споруди (а.с. 8), а технічного паспорту від 11.12.2018р. зазначені споруди самовільними вже не значаться (а.с. 6-8). Відповідно до схематичного плану земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS] , житловий будинок літ.А та сарай літ. Є знаходяться на межі земель загального користування, що також підтверджується кадастровою зйомкою. Позивач посилається на те, що на сараї Д, Є, Г було безпідставно здійснено реєстрацію права власності реєстратором Каховської міської ради. В той же час, позивачем суду не надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Задля повного та всебічного розгляду справи, судом було витребувано з КП «Генічеське БТІ» ХОР інвентаризаційні та реєстраційні справи на об`єкти нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Так, з інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] вбачається, що рішенням виконкому Генічеської міської ради депутатів трудящихся від 12.05.1953р. [PERSON] , була надана земельна ділянка під будівництва будинку площею 525 кв.м. за вказаною адресою (до перейменування [ADDRESS] ). Свідоцтво про право власності на будинок було видано [PERSON] 26.12.1977 р. Сараї під літ. Г розміром 3,6х2,4 1980 року; літ. Д розміром 3,6х5,0 1982 року та літ. Є розміром 3,15х4,65 1956року були збудовані самовільно, що відображалося в технічному паспорті на домоволодіння до 11.12.2018р. Власником зазначеного домоволодіння після смерті [PERSON] став відповідач [PERSON] . Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності на домоволодіння [ADDRESS] в частині внесення змін права власності на сараї Д, Є, Г, що належить на праві власності [PERSON] , посилається на те, що зазначені сараї є самовільними спорудами, збудовані в порушення будівельних норм та порушують її права як суміжного власника, а тому їх державна реєстрація була незаконною. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до п.1,2 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30 березня 2012 року передбачено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК України. Відповідно ст. 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Позивачем не надано доказів, що свідчать про наявність у нього відповідних прав на земельну ділянку, на якій на його думку здійснено самочинне будівництво. Крім того, позивач не довів того, що діями відповідача [PERSON] йому завдані перешкоди в користуванні земельною ділянкою або іншим майном. Разом з тим, в цивільному судочинстві поняття доказів охоплює: будь-які фактичні дані, що мають значення для цивільного провадження (змісту); процесуальну форму їх закріплення (спосіб існування у матеріалах справи) та відповідний носій відомостей (джерело). Усі зазначені елементи перебувають у взаємозв`язку та в своїй єдності утворюють поняття доказів. Отже докази це єдність фактичних даних (відомостей про факти) та їх процесуальних джерел. Згідно із положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з частиною першою та другою статті 321, статті 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Доводи представника позивача щодо необхідності скасування державної реєстрації права власності відповідача [PERSON] на сараї Д, Є, Г за адресою: [ADDRESS] , оскільки при цьому порушуються права позивача [PERSON] - не є вагомими та переконливими. Задоволення позову можливе у разі доведеності порушення прав позивача, а цього зроблено не було. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено поняття державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, зазначених у статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Водночас обставини здійснення державної реєстрації відповідного речового права підлягають дослідженню під час вирішення спору щодо права власності на нерухоме майно (постанови Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 р. у справі № 909/472/18). Державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та на підставі документів, необхідних для вчинення відповідних дій. Ураховуючи наведене позивач не довів порушення державним реєстратором порядку вчинення реєстраційних дій при державній реєстрації спірного майна. Окрім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» (який набрав чинності 16.01.2020 р.) законодавець змінив ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виклавши її у наступній редакції: «У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону». Із зазначеного вбачається, що законодавець виключив з конструкції статті можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію прав. Отже, при розгляді справи не було встановлено, що права позивача є порушеними, у тому числі й державним реєстратором. За таких обставин, враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів того, що права позивача порушені з боку відповідачів в частині внесення змін у праві власності на сараї Д, Є, Г по [ADDRESS] , а також те, що зазначені сараї чинять перешкоди позивачу у користуванні її майном, то позовні вимоги [PERSON] в частині скасування державної реєстрації на спірні сараї є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволені бути не можуть. Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання відповідача [PERSON] здійснити знесення самовільно збудованого навісу, що розміщений між будинком А-1 та сараєм Є за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно кадастрової зйомки по [ADDRESS] між будинком літ. А-1 та сараєм літ. Є наявний навіс (а.с. 16). При цьому в наданих суду технічних паспортах на домоволодіння [ADDRESS] , зазначений навіс відсутній, тобто жодним чином не позначений. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України, цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом. Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Отже, кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасникам справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням в поєднанні з положеннями статей 16, 391 ЦК України вимоги про знесення навісу можуть бути заявлені власником або землекористувачем суміжної земельної ділянки, за умови доведеності факту такого порушення, а саме факту наявності перешкод, що істотно впливає на права сторони, яка позивається за захистом до суду. Факт порушення права, згідно з приписами ЦПК України має довести особа, яка звертається з позовом. Разом з тим, позивачем з наданих в обґрунтування її вимог доказів не підтверджено жодних правових підстав для знесення навісу, оскільки не доведено, що він чинить позивачу перешкоди, у зв`язку із чим не доведено порушення її прав. Крім цього, суд зазначає, що відповідно до Постанови КМУ №406 від 07.06.2017р. навіс не відноситься до самочинних споруд та є таким, що не потребує документів на право його виконання і не підлягає прийняттю в експлуатацію. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилалась позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed