Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Третя Запорізька державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила наступне. 09 березня 1997 року померла її рідна сестра - [PERSON]. Після смерті сестри відкрилася спадщина за заповітом у вигляді 7/100 частини житлового будинку № 5, розташованого по вул. Відмінній м. Запоріжжя, інші 93/100 частини зазначеного будинку належать їй на праві власності. 12 січня 1988 року сестра склала заповіт на 7/100 частин житлового будинку № 5, розташованого по вул. Відмінній м. Запоріжжя, на її імя. Після смерті сестри вона прийняла спадщину фактично шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Звернувшись до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій через відсутність правовстановлюючих документів. В судове засідання позивач не зявилася, від її представника надійшла заява про розгляд справи у її відсутність без фіксації судового процесу, в якій вказала, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити. Від відповідача в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у її відсутності. Позов визнає у повному обсязі. Представник Третьої особи - Третя Запорізька державна нотаріальна контора в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи у відсутності представника. У звязку із чим, суд ухвалює рішення без фіксування судового процесу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 09 березня 1997 року померла рідна сестра [PERSON] - [PERSON], про що в книзі реєстрації смерті 12.03.1997 року був зроблений відповідний актовий запис про смерть за № 2376 (а.с. 8). Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, до складу якої увійшли 7/100 частин житлового будинку № 5, розташованого по вул. Відмінній м. Запоріжжя, яка згідно свідоцтва про право власності № 625 від 26.09.1984 року належала їй на праві власності (а.с. 17). Інші 93/100 частини будинку належать позивачу (а.с. 19-25). Згідно заповіту від 12.01.1988 року [PERSON] заповідала 7/100 частин житлового будинку № 5, розташованого по вул. Відмінній м. ЗапоріжжяКальмус [PERSON] (а.с. 18). Спадкоємицею за законом є рідна донька [PERSON] [PERSON] (а.с. 6 спадкової справи). 31.03.2015 року [PERSON] звернулась до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але у видачі свідоцтва про право на спадщину на 7/100 частин житлового будинку № 5, розташованого по вул. Відмінній м. Запоріжжябуло відмовлено у звязку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на нього (а.с. 12). Правовідносини щодо спадкування майна виникли після смерті [PERSON] 09.03.1997 року, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України, тому до них застосовуються норми Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року зі змінами та доповненнями. Відповідно до ст. 534 УК України (1963 р.) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, зокрема п. 23 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право власності в України повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли позивач не може реалізувати своє право власності внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. За таких обставин, через відсутність оригіналу правовстановлюючого документа, позивач позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права на нерухоме майно. Реалізувати своє право у інший, крім судового порядку, спосіб позивач не може. З урахуванням наведеного, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги законні, тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved