Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що їй належить на праві власності на підставі договору дарування від 06.01.2018 квартира [ADDRESS] . В вищевказаній квартирі зареєстрований [PERSON] , в минулому її чоловік, оскільки рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06.03.2020 шлюб, між ними розірвано. З грудня 2018 року відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, особисті речі вивіз до іншого місця проживання, за адресою: [ADDRESS] . Шлюбно-сімейні відносини припинені з 2018 року. Комунальні платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб, які вона сплачує самостійно. У зв`язку з вищевикладеним, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Представник позивача - адвокат Сікоріна С.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовільнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечує проти задоволення позову, про визнання його таким, що втратив право на користування квартирою. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Взявши до уваги пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст..264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: - чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; - які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; - яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; Так, предметом даного позову являється захист прав власності на житло, яке знаходиться у приватній власності позивача. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до договору дарування від 06.01.2018 належить на праві власності квартира [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , однак в даній квартирі з грудня 2018 року не проживає. Не зняття відповідача з місця реєстрації створює суттєві перепони для здійснена позивачем своїх прав як власника квартири та перешкоджає їй розпоряджатися квартирою на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За правилами положень ст.ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми права, обставини справи, суд вважає, що оскільки відповідач позовні вимоги визнав, майже чотири роки не користується даним житловим приміщенням, не проживає в ньому, доказів того, що позивач або інші особи, чинили йому перешкоди у користуванні житлом не надано, також не надано будь-яких доказів про те, що між ними встановлені домовленості щодо користування даним житлом, позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Outcome: approved