Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просить визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням у кімнаті [ADDRESS] та зобов'язати Печерську районну у м. Києві державну адміністрації видати позивачу ордер на вказане житлове приміщенні. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що 06 червня 1983 року, її матері [PERSON] було видано ордер № 20436 серії Б на трьох осіб: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], на зайняття в гуртожитку однієї кімнати № 9, житловою площею 20,00 кв. м. по [ADDRESS], та після видачі ордеру були там зареєстровані. В червні 2002 року в даній кімнаті був зареєстрований син позивача - [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що оскільки батьки розлучились, мати звернулась до адміністрації комунального підприємства «Житловик», так як на той час гуртожиток перебував в його господарському віданні, з проханням про надання їй окремої кімнати для проживання. За спільним рішенням адміністрація КП «Житловик» в 1998 року надала їй в користування кімнату [ADDRESS], але правовстановлюючих документів, тобто ордер на цю кімнату не надавався. Після прийняття вказаного рішення, [PERSON] проживав в кімнаті № 9, а позивач з матір'ю [PERSON] в кімнаті № 8 та почали отримувати одну квитанцію на сплату за спожиті житлово - комунальні послуги на дві кімнати. Особовий рахунок на дві кімнати було відкрито на ім'я [PERSON] [INFO], [PERSON], померла, про що свідчить свідоцтво про смерть. Як зазначає [PERSON], з моменту надання кімнати № 8 по вул. Кіквідзе, 19 в м. Києві, позивач разом з матір'ю своєчасно сплачували комунальні послуги в повному обсязі, про що свідчать квитанції про оплату комунальних послуг. На даний час позивач проживає в даній кімнаті разом зі своїм сином [PERSON], [INFO]. Крім того [PERSON] зарахована на квартирний облік в Печерському районі м. Києва та включена до загальної черги. В листопаді 2012 року була проведена технічна інвентаризація гуртожитку. Комунальним підприємством «Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомого майна» виготовлена відповідна нова технічна документація на нього, відповідно до якої на даний час [PERSON] проживає в кімнаті № 13, а позивач разом зі своїм сином проживають в кімнаті № 12 . У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та їх підстави, просила задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні. Треті особи у судове засідання не з'явилися, судом вживались заходи щодо належного їх повідомлення про дату, час і місце судового розгляду справи. Судом було визнано провести розгляд справи у відсутність третіх осіб з урахуванням достатності в матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із таких способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Як встановлено судовим розглядом, 06 червня 1983 року, матері позивача - [PERSON] було видано ордер № 20436 серії Б на трьох осіб: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], на зайняття в гуртожитку однієї кімнати № 9, житловою площею 20,00 кв. м. по [ADDRESS]. В червні 2002 року в даній кімнаті був зареєстрований син позивача - [PERSON], [INFO] (а.с. 13-14) Позивач зазначила, що оскільки батьки розлучились, мати звернулась до адміністрації комунального підприємства «Житловик», так як на той час гуртожиток перебував в його господарському віданні, з проханням про надання їй окремої кімнати для проживання. За спільним рішенням адміністрація КП «Житловик» в 1998 року надала їй в користування кімнату [ADDRESS], але правовстановлюючих документів, тобто ордер на цю кімнату не надавався. Після прийняття вказаного рішення [PERSON] проживав в кімнаті № 9, а позивач з матір'ю [PERSON] в кімнаті № 8 та почали отримувати одну квитанцію на сплату за спожиті житлово - комунальні послуги на дві кімнати (копії квитанцій додаються). Особовий рахунок на дві кімнати було відкрито на ім'я [PERSON] [INFO], [PERSON], померла, про що свідчить свідоцтво про смерть (а.с. 9). На даний час позивач проживає в даній кімнаті разом зі своїм сином [PERSON], [INFO]. В листопаді 2012 року була проведена технічна інвентаризація гуртожитку. Комунальним підприємством «Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомого майна» виготовлена відповідна нова технічна документація на нього. Відповідно до чого на даний час [PERSON] проживає в кімнаті № 13, а позивач разом зі своїм сином проживають в кімнаті № 12 . Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до вимог ст. ст. 61, 63 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією і наймачем громадянином, на імя якого видано ордер. За змістом ст.ст. 128, 129 ЖК України підставою для вселення на жилу площу у гуртожиток є спеціальний ордер, що видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі спільного рішення адміністрації та відповідного профспілкового комітету. Згідно зі ст. 130, 131 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається Примірним положенням про гуртожитки. Відповідно до Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 р. № 84, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.07.2015 р. , яким встановлено порядок надання жилої площі в гуртожитках, вселення на надану жилу площу, користування цією жилою площею та виселення з гуртожитків , жила площа в гуртожитках надається відповідно до статті 128 Житлового кодексу Української РСР незалежно від черговості, наявності пільг тощо в розмірі не менше 6 квадратних метрів на одну особу (пункт 8, 9 Розділу І). При цьому, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку (пункт 1 Розділу ІІ). Особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв'язку з проживанням у гуртожитку (пункт 7 Розділу ІІІ). Аналогічні положення містилися у пунктах 9, 10, 12, 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів України № 208 від 03.06.1986 р., яке діяло на момент заселення позивача до гуртожитку та втратило чинність з 19.08.2015 р. відповідно до постанови КМУ від 12.08.2015 р. № 582. Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Що стосується вимоги зобов'язати Печерську райдержадміністрацію видати ордер на кімнату [ADDRESS], позивач посилається на статтю 128 ЖК УРСР, відповідно до якої жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Як вбачається з наданих письмових пояснень відповідача, то згідно інформації наданої Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», на балансовому утриманні якого на даний час перебуває гуртожиток [ADDRESS] знаходиться в статусі вільної і в ній ніхто не зареєстрований. Позивачем не надано доказів надання кімнати [ADDRESS] в установленому порядку ні їй, ні її матері [PERSON] Варто зазначити, що позивач посилається на рішення адміністрація КП «Житловик» 1998 року, відповідно до якого її матері [PERSON] надано в користування кімнату [ADDRESS], проте жодного документального підтвердження в обґрунтування вказаної обставин не надає. З урахуванням викладених обставин справи та норм законодавства, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог, оскільки позивачем будь-яких доказів на підтвердження правомірності її проживання у кімнаті [ADDRESS] в м. Києві не надано, а саме по собі проживання не є підставою для визнання права користування жилим приміщенням за [PERSON], яка вселилась та проживала там як член сім'ї наймача. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення під час судового розгляду, та є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed