Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем 21.01.1979 року Сільбюро ЗАГС с. Іваниця Ічнянського району Чернігівської області, про що зроблено запис за № 3. Свої вимоги мотивувала тим, що сімейне життя з відповідачем не склалося в силу наявності різних поглядів на шлюб та сім'ю, постійних конфліктів, які супроводжуються лайкою та насильством. Між ними втрачено почуття любові та поваги. Наразі шлюбні відносини між ними припинені. На переконання позивача подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Зазначила, що з часу звернення до суду у чоловіка було вдосталь часу примиритися, однак будь-яких реальних кроків з його боку, які б свідчили про наміри примирення, не здійснювалися. На переконання позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, збереження шлюбу є неможливим, а тому просить розірвати їхній шлюб. Відповідач заперечував проти позову, зазначив, що шлюб ще можна зберегти. Він зробить усе від нього залежне щоб зберегти сімю: перестане вживати алкоголь, буде працювати, допомагати по господарству. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 21.01.1979 року між [PERSON] та Тереля (дошлюбне прізвище Решетник) [PERSON], було укладено шлюб, який зареєстрований Сільбюро ЗАГС с. Іваниця Ічнянського району Чернігівської області, про що зроблено запис за № 3, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу [PERSON] І-ЕЛ №373642 від 21.01.1979 року. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка Тереля, дружини Тереля. Судом також встановлено, спільне життя між подружжям не склалося через відсутність взаєморозуміння, постійних конфліктів, розходження поглядів на шлюб і сімю. Сам по собі намір зберегти шлюб лише з боку відповідача, а не двох із подружжя, не свідчить, що остнній має намір на збереження шлюбу. Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи наведене та з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що збереження шлюбу є неможливим, сім'я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а отже, укладений між [PERSON] та [PERSON] шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 18.09.2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 22.09.2017 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved