Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів. Обгрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 06.09.2009 року по 20.10.2014 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.10.214 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею та перебуває на її утриманні. Маючи фінансову змогу організувати і здійснити спільно з дитиною, без присутності батька дитини, подорож на відпочинок за кордон з метою розширення його світогляду, не може добровільно отримати дозвіл батька дитини, який безпідставно відмовляє у його наданні, не наводячи жодних вагомих на те аргументів. Пояснює, що її дочка від першого шлюбу третій рік навчається в м.Наленчук в Польщі. Крім того, в Польщі та Чехії проживають її родичі, яких вона хотіла б відвідувати разом з сином. Син четвертий рік займається спортивними бальними танцями, в кінці березня планується поїздка на змагання у Польщу. Враховуючи те, що в добровільному порядку неможливо отримати дозвіл на виїзд дитини за межі України без присутності і супроводу батька, тому вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому з урахуванням уточнень, просила суд надати дозвіл на виїзд за кордон малолітнього сина [PERSON], [INFO], без згоди його батька [PERSON] в супроводі матері [PERSON], до Республіки Польща, Республіки Чехія протягом одного року та надати [PERSON] дозвіл на виготовлення всіх документів, пов'язаних з перетинанням державного кордону України, для виїзду за кордон малолітнього сина [PERSON] [INFO]. Стягнути з [PERSON] сплачений нею судовий збір. Позивач в судовому засідання уточнені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради Волинської області в судовому засіданні підтримала позов, зазначила, що виїзд дитини за кордон в повній мірі відповідає її інтересам. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, причин нез'явлення не повідомив. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. При цьому, виходить з наступного. Як встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.09.2009 року по 20.10.2014 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.10.214 року. (а.с.9). Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с.8). Дитина проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні. Батько дитини участі у її вихованні та матеріальному забезпеченні не бере. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.12.2012 року було вирішено стягувати з відповідача в користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] (а.с.6-7), однак, у зв'язку з ухиленням від сплати аліментів та нанесенням легких тілесних ушкоджень неповнолітній падчерці [PERSON], чим вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.125 КК України, його було притягнуто до кримінальної відповідальності (а.с.10-17). Крім того, довідкою Другого відділу ДВС міста Луцьк підтверджено заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів згідно виконавчого листа № 0308/18769/12 від 06.12.2012 року станом на 28.02.2018 року в сумі 62 356, 17 грн. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що має фінансову змогу організувати та здійснити спільно з дитиною, без присутності батька дитини, подорож на відпочинок за кордон з метою розширення його світогляду, проте в добровільному порядку не вдалося отримати дозвіл на виїзд дитини за межі України без присутності і супроводу батька. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відповідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.п. 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Так, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Як вбачається з уточненої позовної заяви, позивач зазначила держави прямування - Республіка Польща, Республіка Чехія, часовий проміжок перебування дитини у цій країні - протягом одного року. Згідно доводів позивача та долучених до матеріалів справи доказів підтверджується, що метою виїзду є подорож на відпочинок з метою розширення світогляду дитини, участь у змаганнях з танців, спілкування з родичами. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів як на підтвердження того, що мати дитини не спроможна забезпечити належний рівень відпочинку та оздоровлення сина, так і на підтвердження інших обставин, які б давали суду підстави вважати, що [PERSON] діє всупереч інтересів малолітньої дитини. Беручи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача сплачений судовий збір.

Outcome: approved