Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить: виселети [PERSON] (ідентифікаційний [NUMBER]), [INFO] з будинку [ADDRESS] без надання іншого житла та визнати [PERSON] (ідентифікаційний [NUMBER]), [INFO] такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування первісного позову позивач покликається у заяві на те, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13211803 від 15 січня 2007 року вона, [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, являється єдиним власником житлового будинку [ADDRESS]. Зазначений житловий будинок було придбано нею виключно за власні кошти, які одержувала у вигляді пенсії за вислугу років, заробітної плати в ТзОВ «Наш Край-8», ТзОВ «Арго-Р», а також позичила у своєї дочки [PERSON], яка працювала за кордоном, а головну суму одержала в кредит у ВАТ «Державний ощадний банк України». На момент придбання зазначеною об'єкту нерухомого майна, була розлучена. З 2002 року почала проживати із відповідачем [PERSON], [INFO], який вселився в будинок [ADDRESS] разом з нею без реєстрації до 2009 року. Тільки у 2009 році, після оформлення права власності на зазначений житловий будинок на ім'я позивача, [PERSON] був у ньому зареєстрований. Шлюбу з [PERSON] не уклала по даний час. При цьому, [PERSON] на момент купівлі нею будинку [ADDRESS] був одружений з [PERSON]. За весь час спільного проживання за рахунок тільки коштів позивача був проведений косметичний ремонт згаданого будинку, прибудовано веранду, а [PERSON] лише витратив 1 350 гривень на заміну бляхи над верандою в 2010 році. Одночасно, впродовж всього часу виключно несла витрати на сплату комунальних послуг по будинку. Отже, зазначений житловий будинок є виключно приватною власністю позивача. В той самий час, [PERSON] являється власником частки у квартирі [ADDRESS]. При цьому, з січня 2014 року я з [PERSON] спільного господарства не веде, не підтримує будь-яких стосунків, як жінка з чоловіком, у них уже не має спільних інтересів, відсутні взаємна повага та любов. Причиною цьому послужила поведінка [PERSON], який всіляко провокує різні конфлікти, ображає її людську гідність, висловлюється в її адресу нецензурною лайкою, погрожує словесно фізичною розправою та застосовує заходи фізичного впливу. Крім того відповідач систематично зловживає спиртними напоями. В свою чергу, неодноразово зверталась із заявами до Бориславського МВ ГУ МВСУ у Львівській області з приводу неправомірної поведінки з боку відповідача. Поведінка відповідача є триваючою, антигромадською, відповідач систематично порушує правила співмешкання в її будинку, створює умови, неможливі для сумісного проживання, а вжиті заходи попередження органом внутрішніх справ та притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності не дали будь-яких позитивних результатів. Відповідач своєю протиправною поведінкою чинить їй, як власнику зазначеного житлового будинку, перешкоди в користуванні ним, в результаті постійних конфліктів, що стали предметом розгляду правоохоронних органів та суду, спільне користування будинком стало неможливим. Відповідач у справі за первісним позовом [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON], в якому просить суд, встановити факт спільного проживання однією сім'єю між ним та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2002 року по 01 січня 2014 року; визнати будинковолодіння [ADDRESS], об'єктом спільної сумісної власності подружжя; виділити йому у власність ? частину будинковолодіння [ADDRESS] виділити [PERSON] у власність ? частину будинковолодін [ADDRESS] Зустрічні вимоги мотивує тим, що на початку 2002 року познайомився з [PERSON] і почав з нею проживати в [ADDRESS], про що домовився з власницею цього будинку [PERSON]. Одночасно між ним та власником будинку була домовленість про подальшу його купівлі для їхнього спільного проживання. На той момент уже фактично припинив шлюбні відносини з [PERSON] З часу заселення у будинок [ADDRESS] з [PERSON] разом проживали як чоловік з дружиною, вели спільне господарство, разом відпочивали та святкували усі свята. Оскільки він є інвалідом війни 2-ої групи, комунальні послуги сплачували із 100 % пільгою у відповідності до Закону України «Про статус ветеранів війни та прирівняним до них особам». 05 січня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинковолодіння [ADDRESS] приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. Починаючи з січня 2002 року і по січень 2014 року з [PERSON] проживав у громадянському шлюбі. Шлюбні відносини між ними припинились у зв'язку із відсутністю взаємопорозуміння та постійними намаганнями [PERSON] вигнати [PERSON].з будинку, в якому проживали. За час проживання однією сім'єю [PERSON] було здійснено реконструкцію будинку. Позивач по первісному позову [PERSON] - відповідач по зустрічному позову та її представник [PERSON] який діє на підставі договору про представництво інтересів та надання правової допомоги від 14 травня 2015 року у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задовольнити, а у задоволенні зустрічних вимог просять відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 14 вересня 2015 року у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просить суд їх задовольнити, позовні вимоги [PERSON] позивач [PERSON] фактично визнав, просить суд відстрочити виконання рішення суду в частині виселення з будинку, щоб мати змогу знайти інше житло. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги про виселення [PERSON] без надання іншого житла та позбавлення його права користування житловим приміщенням заперечив, просить відмовити у їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до закону від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4. 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ст. 157 Житлового кодексу України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Ч.1 ст. 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Судом встановлено, не оспорювалось сторонами та підтверджено даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13211803 від 15 січня 2007 року (а.с.17), позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 05 січня 2007 року (реєстраційний №10), належить житловий будинок [ADDRESS] Разом з позивачем у вказаному будинку проживає та зареєстрований відповідач у справі [PERSON], з яким позивач знаходилися у фактичних шлюбних відносинах з 01 січня 2002 року до 01 січня 2014 року, що не оспорюється сторонами. Протягом тривалого часу між сторонами існують неприязні стосунки, що проявляються у виникненні ряду конфліктних ситуацій між сторонами, застосуванні насильства відповідачем до позивача, вчинялись умисні дії психологічного характеру в результаті чого могла бути завдана шкода психологічному здоров'ю позивачки. Зазначені обставини підтверджуються постановами Бориславського міського суду Львівської області від 24 липня 2014 року, 04 грудня 2014 року, 02 квітня 2015 року та 23 липня 2015 року (а.с.49,52, 102 та 103) відповідно яких відповідач [PERSON] був визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого у першому випадку ч.1 ст.173-2 КпАП України, в інших випадках був визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого у першому випадку ч.2 ст.173-2 КпАП України та застосовувались адміністративні стягнення. Відповідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідач попереджався про неприпустимість такої поведінки по відношенню до позивача, про це свідчать приписи від 24 січня 2014 року, від 27 травня 2014 року, від 02 грудня 2014 року(а.с.44,47,51)органами внутрішніх справ, як особі, яка вчинили насильство в сім'ї. Однак незважаючи на попередження, зокрема, і вказані приписи відповідач [PERSON] продовжує порушувати права позивача [PERSON] як власника будинку на належне володіння та користування житловим будинком, проживання у такому, вчиняючи насильство відносно позивача. Встановлені судом вищезазначені обставини є підставою задоволення позовних вимог про виселення відповідача, оскільки останнього неодноразово (повторно) попереджали про недопустимість вчинення в подальшому подібних дій, що в разі порушення вимог захисного припису буде притягуватись до відповідальності. Хоча з приводу можливого виселення із спірного будинку відповідача не попереджалось, проте відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» із змісту якого чітко вбачається про те, що заходи попередження у даному випадку беруться судом до уваги незалежно від прямих вказівок у таких з приводу можливого виселення. Таким чином судом встановлено, що вжиті відносно [PERSON] заходи попередження з приводу його протиправної поведінки, виявилися безрезультатними, останній продовжував антигромадське поводження, і така поведінка носила систематичний характер. Крім цього, право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом є похідним від права власності і їх права на проживання повинні співвідноситись із першочерговим правом власника на володіння і користування житлом, його правом на визначення житлового приміщенні для проживання членів сім'ї та не перешкоджати реалізації його прав. Аналізуючи вищезазначені докази, суд приходить до висновку, що відповідач своєю поведінкою та своїми діями створює для позивача неможливість спільного проживання в одному будинку; систематичність характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження і продовження відповідачем негідної поведінки, а тому [PERSON] слід виселення без надання іншого житла та визнати втратившим право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] Щодо заявлених зустрічних позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання будинковолодіння об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя, суд прийшов до наступного висновку. За положеннями чч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. За приписами ч. 2 ст. З СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що останні перебували у фактичних шлюбних відносинах з січня 2002 року до 01 січня 2014 року та з цього часу проживали в житловому будинку [ADDRESS]. Були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство. Про сторони шлюб не укладали. Позивач [PERSON] в іншому шлюбі не перебувала, її попередній шлюб було розірвано 23 листопада 1994 року. Натомість відповідач [PERSON] перебував в іншому шлюбі з [PERSON], який було розірвано лише 05 жовтня 2010 року, про що свідчить актовий запис про розірвання шлюбу №103 (а.с.93). Зазначену обставину підтвердила свідок [PERSON] в судовому засіданні. Крім цього, свідок показала суду, що відповідач [PERSON] пішов проживати до [PERSON] у 2002 році. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили лише той факт, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали у спірному будинку разом з січня 2002 року. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 291 ЦК України фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я має право на сім'ю. Пленум Верховного Суду України в пункті 20 своєї постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ майна подружжя» чітко визначив права фактичного подружжя, які повинен мати на увазі суд при розгляді спорів про майно: «При застосуванні статті 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю». Суд, приймаючи до уваги в сукупності надані пояснення сторін та докази, що відповідають вимогам ст. ст. 57, 58, 59 ЦПК України, вважає що немає підстав для визнання майнових наслідків згідно зі ст. 74 СК України встановлення факту проживання сторін у справі [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2002 року до 05 жовтня 2010 року, а лише з 06 жовтня 2010 року по 01 січня 2014 року. Далі, згідно ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тобто сам факт спільного проживання сторін не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Судом встановлено та підтверджено, що згідно даних витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13211803 від 15 січня 2007 року (а.с.17), позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. 05 січня 2007 року (реєстраційний №10), належить житловий будинок [ADDRESS] Зазначений житловий будинок було придбано позивачем [PERSON] за особисті кошти, являється особистою приватною власністю Зазначені обставини підтверджуються показами свідка [PERSON], кредитним договором №1368 від «27» листопада 2006 року, відповідно якого позивач отримала у ВАТ «Державний ощадний банк України» кредитні кошти у розмірі 34 000 гривень на споживчі потреби (а.с.20-23) та іпотечним договором (а.с.24). Зокрема, свідок [PERSON] показала суду про те, що була представником продавця [PERSON] при оформленні в нотаріальній конторі договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] Ще в кінці 2001 року отримала від [PERSON] через [PERSON] завдаток у розмірі 500 доларів. З цього часу [PERSON] проживає в цьому будинку. Договір купівлі-продажу будинку оформили лише в січні 2007 року. Кошти за проданий будинок свідок отримала безпосередньо у позивача [PERSON] З доводами позивача по зустрічному позову [PERSON], суд не може погодитись, оскільки вони є голослівними, безпідставними, недоведеними, не відповідають вимогам Сімейного та Цивільного законодавства України та спростовуються доказами у справі в їх сукупності. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється лише на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Виходячи з обставин справи, встановлених судом, зокрема те, що спірне майно придбане позивачем в період перебування позивача в іншому шлюбі, суд дійшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність зустрічних позовних вимог відповідача [PERSON] щодо визнання будинковолодіння [ADDRESS], об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу спільного майна подружжя. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial