Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовом до чоловіка [PERSON] , 3 особи- [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратив право користування жилим приміщенням в кв [ADDRESS] , що належить на праві власності позивачу і третім особам та просить зняти відповідача з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що після припинення подружніх відносин з відповідачем, чоловік залишив сім`ю у вересні 2017 року і з того часу без поважних причин в квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, особистих речей в квартирі не має , жилою площею він не цікавиться. З інформації, що стала відома позивачу, [PERSON] у листопаді 2017 року виїхав до Амману, оскільки є громадянином Йорданського Хашимітського Королівства і з того часу в Україну не повертався, з сім`єю та дитиною не спілкується і зв`язок з ним втрачено. В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на положення ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу, ст.ст. 317,405 ЦК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день , час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку згідно зі ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не сповістив, відзиву на позов не подав. Оголошення про виклик відповідача в судове засідання розміщено на офіційній сторінці веб-порталу судової влади України. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. 3 особа- Кукушка підтримала позовні вимоги [PERSON] , стверджуючи, що відповідач, як чоловік доньки, відмовлявся працювати, перебував на утриманні дружини та її батьків, сім`ї не допомагав, а після того, як відносини між подружжям погіршились і йому відмовили в черговий раз позичити гроші, які він не повертав, зібрав свої речі та повідомивши, що його нічого не тримає, залишив квартиру у вересні 2017 року До теперішнього часу відповідач не з`являвся, не телефонував. 3 особи- [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, направили письмові заяви про можливість розгляду справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримують і просять визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняти [PERSON] з реєстраційного обліку ( а.с. 39,40). Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради від 27.07.2007 року реєстраційний № 6-07-263284-Ш квартира [ADDRESS] перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а.с. 15). Позивач [PERSON] побралася 11.09.2014 року з громадянином [PERSON] , [INFO] у них народився син [PERSON] ( а.с. 11,12). Відповідно до посвідки на постійне проживання,виданої 21.12.216 року, відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 11.08.2015 року ( а.с. 9). Позивач [PERSON] , 3 особа- [PERSON] стверджували, що у вересні 2017 року відповідач добровільно залишив сім`ю та пішов з квартири, забрав всі свої особисті речі, документи та з того часу вони його не бачили і ніякого зв`язку з ним не підтримують. Згодом дізналися, що він виїхав до Йорданії. Як випливає з інформації Прикордонної служби України № 84/А-8857 від 03.07.218 року, громадянин Йорднського Хашимітського Королівства [PERSON] , [INFO] перетинав державний кордон України у пункті пропуску Бориспіль-D 07.11.2017 року о 17:43 на вилетів рейсом 761 Київ- Амман ( а.с. 16). Факт тривалого не проживання відповідача за місцем реєстрації у спірній квартирі підтверджується Актом від 22.10.2018 року, складеним за участю сусідів по квартирі, поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , допитаних в судовому засіданні, які стверджували про виїзд відповідача з квартири у вересні 2017 року, після чого ніяких відомостей про нього позивач не має . Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до вимог частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За приписами частини першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Виходчи зі змісту зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено законом, договором, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом та підставою для втрати членом сім`ї права і користування житлом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є не членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Судом встановлено, що [PERSON] на даний час не є членом сім`ї власника, шлюб між ни і [PERSON] розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 11.03.2019 року, будь-які угоди з приводу користування спірним житловим приміщенням між сторонами не укладалось, протягом тривалого часу відповідач в квартирі не проживає, оплату комунальних послуг не здійснює, майна, що належить відповідачу в будинку немає. Окрім того, відповідач не приймає жодних засобів щодо збереження за ним права користування житловою площею . З огляду на те, що [PERSON] у належній позивачу і третім особам квартирі не проживає, реєстрація його місця проживання порушує право користування та розпорядження власника нерухомого майна, суд вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог. Посилання позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом крім норм, що регулюють права власника житла, додатково на ст.ст. 71, 72 ЖК України суд не приймає, оскільки ці вимоги передбачають можливість збереження житлового приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї. Зiбранi у справi докази та їх належна оцiнка дають підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Разом з тим, позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстрації задоволенню не підлягають, тому як такі питання відносяться до компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 2 ст. 2, ст. ст.7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 року реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Остаточне рішення суду про визнання особи такою, що втратив право користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстрації , що також передбачено п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 207. На підставі викладеного і

Outcome: partial