Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Радехівський районний сектор Державної міграційної служби України, про надання дозволу на виготовлення паспортів громадянина України для виїзду закордон малолітнім дітям та їх виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 1 травня 1993 року Радехівським районним відділом РАЦС був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-СГ № 484889 від 01.05.1993 р. Під час шлюбу, 13 січня 2003 року, коли вона перебувала у Португалії в них народився син [PERSON], що засвідчується випискою з архіву реєстрації актів громадянського стану м. Коімбра, що в республіці Португалія, перекладеного з португальської мови на українську. У виписці зазначається, що батьками дитини є [PERSON] та [PERSON], обоє української національності. 12 листопада 2007 року, в Україні у них народилася донька [PERSON], що засвідчується свідоцтвом про народження серії 1-СГ № 116396 від 22.11.2007 р., виданим ВРАЦС Радехівського районного управління юстиції Львівської області. На даний час діти проживають разом із нею. Зараз закінчується навчальний рік і в неї є бажання та можливості для організації спільної з дітьми поїздки за кордон для відпочинку та культурного розвитку. В Польщі та Чехії постійно проживають її друзі, яких вони планують відвідати. Однак, її можливості щодо пересування з дітьми обмежені законом неможливо вивезти дітей за кордон без згоди та супроводу другого з батьків. Вона з відповідачем контактів не підтримує з дня, коли він покинув сім»ю через постійні непорозуміння та зник з їх життя, а тому отримати дозвіл на виготовлення документів та вивезти дітей закордон немає можливості. Їй не вдається встановити місце перебування відповідача та отримати від нього дозвіл в позасудовому порядку. З огляду на такі обставини у неї не залишається іншого виходу як звернутися до суду з метою захисту свого порушеного права та в інтересах малолітніх дітей. Позивач в судове засідання не з»явилася, однак подала на адресу суду письмову заяву в якій просить розглядати справу без її участі. Позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився повторно, хоча про день, місце та час розгляду справи був повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Радехівського районного сектору Державної міграційної служби України, в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи був належними чином повідомленим, про причини неявки суд не повідомив. Із врахуванням наведеного, на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін та на підставі представлених суду доказів. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з наступних міркувань. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01.05.1993 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-СГ № 484889 від 01.05.1993 р. Від даного шлюбу в них народилися діти: син [PERSON], [INFO], що засвідчується випискою з архіву реєстрації актів громадянського стану м.Коімбра, що в республіці Португалія, перекладеного з португальської мови на українську та донька [PERSON],[INFO], що засвідчується свідоцтвом про народження серії 1-СГ № 116396 від 22.11.2007 р., виданим ВРАЦС Радехівського районного управління юстиції Львівської області. Як вбачається із довідки про склад сімї № 1669 від 12.05.2017 р., виданої КП «Радехівське МВКГ» разом із позивачкою проживають діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Відповідач [PERSON], не приймає жодної участі у вихованні дітей, не піклується про них, не цікавиться їх станом здоровя та навчанням. На даний час позивачка має бажання та можливості для організації спільної з дітьми поїздки за кордон для відпочинку та культурного розвитку. В Польщі та Чехії постійно проживають її друзі, яких вони планують відвідати. Однак, її можливості щодо пересування з дітьми обмежені законом неможливо виготовити паспорт громадянина для виїзду закордон дитям та вивезти їх закордон без згоди та супроводу другого з батьків, з яким позивач не контактує. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Стаття 155 СК України вказує, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Закон України «Про охорону дитинства» у ст. 12 зазначає, що виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Верховною радою України 27.02.1991 р., у ст. 3 зазначається, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду. Стаття 6 Конвенції вказує, що держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Статтею 24 Конвенції встановлено, що держави-учасниці визнають право дитини на користування найбільш досконалими послугами системи охорони здоров'я та засобами лікування хвороб і відновлення здоров'я. Держави-учасниці намагаються забезпечити, щоб жодна дитина не була позбавлена свого права на доступ до подібних послуг системи охорони здоров'я. Протокол N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї у ст. 2 зазначає, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Статтею 313 Цивільного кодексу України передбачається право особи на свободу пересування та вказано, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків, опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. На підставі вищенаведених положень законодавства України, враховуючи обставини справи та інтереси неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зважаючи на необхідність виїзду дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення, нормального фізичного, духовного та морального розвитку, суд приходить до висновку про необхідність надання дозволу для виїзду за кордон неповнолітнім: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у супроводі їх матері [PERSON], [INFO], без згоди їх батька [PERSON].

Outcome: approved