Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод користування власністю шляхом виселення з житлового будинку без надання іншого житла, посилаючись на те, що їй на праві власності належить житловий будинок, що в [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 березня 2014 року. У вказаному жилому будинку зареєстровані та проживають відповідач [PERSON] та їх троє дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] Так як відповідач участі в утриманні будинку не приймає, постійно та систематично порушує правила співжиття створюючи їй та дітям неможливі умови для проживання, позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зобов'язати його усунути перешкоди у користуванні будинком шляхом виселення без надання йому іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. Додала, що відповідач приводить додому друзів, які так само вживають спиртні напої і це відбувається у присутності їх дітей, вони сваряться на цьому ґрунті і діти це чують і бачать, тому це негативно вливає на виховання дітей. Також допитана в якості свідка позивач пояснила, що житловий будинок який розташований по [ADDRESS] є її власністю, оскільки земельну ділянку отримала вона та зареєструвала його у встановленому законодавством порядку за нею. Спірне домоволодіння хоч і було побудовано сторонами за час їх шлюбу, проте відповідач участі у його утриманні не приймає. Відповідач постійно вчиняє скандали та сварки, що підтверджується неодноразовими її зверненнями до органів поліції. У зв'язку з тим, що відповідач систематично порушує правила спільного проживання і робить неможливим для неї та дітей спільне проживання з ними в одному будинку, просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що будинок, що розташований в [ADDRESS] зареєстрований як власність його колишньої дружини, позивача по справі, однак був побудований ними спільно під час шлюбу. Дійсно буває, що він вживає спиртні напої, однак він не скандалить, а починає всі сварки вдома позивач, яка постійно при дітях виганяє його з будинку і якщо він починає їй щось перечити вона викликає поліцію і ті складають відносно нього протоколи, тому останнім часом він взагалі виходить з дому і залишає її саму. Скандали позивач вчиняє спеціально, щоб вигнати його з будинку. Іншого житла у нього немає куди б переїхати, тому вважає, що у позові слід відмовити. Житловий будинок в якому він проживає та зареєстроване місце його проживання був побудований ним спільно за час шлюбу із позивачем, тому вказаний будинок є спільним майном подружжя. Сама обставина розірвання шлюбу не може слугувати підставою виселення відповідача з власного будинку тим паче, він іншого житла немає. Просив у задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] суду показав, що він працює в Герцаївському відділенні поліції та виходячи з його службових обов'язків двічі в січні-лютому 2018 року був вдома у відповідача, оскільки на його поведінку подзвонила і поскаржилась позивач. Перший раз він знайшов того вдома та склав протокол за насильство в сім'ї . Тоді [PERSON] був в стані алкогольного сп'яніння. В інший раз його не знайшов вдома, тому матеріали передав дільничному, який теж склав протокол. Протягом 2018 та 2019 років більше на виклики до відповідача не був, їх не було. Свідок [PERSON] суду показала ,що вона є донькою сторін , дійсно між її батьками часто виникають сварки, ініціатором є батько, який кричить на мати через те,що та не дає йому їсти. Тато [PERSON] іноді вживає спиртні напої. Був випадок влітку, коли мати була у лікарні, що батько привів свого друга додому та так напився, що коли той почав до неї приставати, тато спав і її не захистив, тому на нього вона ображена. Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.03.2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 березня 2014 року [PERSON] є власницею жилого будинку розташованого в [ADDRESS]. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1999 року по 05 вересня 2014 року, що підтверджується копією рішення Герцаївського районного суду від 05 вересня 2014 року (а.с. 13) тобто перебували у шлюбі і на час реєстрації права власності на житловий будинок за позивачем. З часу укладення шлюбу і по теперішній час, сторони проживають разом з дітьми у будинку розташованому в [ADDRESS], про що також свідчить довідка про склад сім'ї, що видана Герцаївською міською радою (а.с. 12). Частиною 1 ст. 4 ЦПК України гарантовано право кожній особі на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Права власності яке закріплено у ст. 317 ЦК України гарантує власникові право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ст. 156 ЖК України), проте можуть бути позбавленні права користування житлами у порядку та з підстав визначених статтею 157 ЖК України, якою встановлено, що члени сім'ї власника житлового будинку можуть бути виселені у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу. Право членів сімї власника житла на користування житлом закріплено також у статті 405 ЦК України. Втім, згідно із ч. 2 даної статті, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вищенаведене, зважаючи на те, що відповідач проживає за зареєстрованим місцем проживання, а саме [ADDRESS], то правових підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відсутні. Відповідно ч.1 ст. 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними. Пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї постанови №2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України» роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, для застосування цієї норми необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем склались неприязнені відносини , що призводять до сварок, про що свідчать звернення позивача до органів поліції. З аналогічним позовом про усунення перешкод користування власністю шляхом виселення з житлового будинку відповідача [PERSON] без надання йому іншого житла позивач [PERSON] зверталась до суду і раніше. Згідно рішення Герцаївського районного суду від 14 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено у зв'язку з безпідставністю заявлених вимог, а саме в мотивувальній частині рішення судом було зазначено, що твердження позивача не знайшли підтвердження про систематичність порушення правил співжиття з відповідачем. А після винесення рішення суду , після 14 серпня 2018 року відповідача [PERSON] не було притягнуто до адміністративної відповідальності. Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України підставами для набуття права спільної сумісної власності подружжя є майно, набуте подружжям за час шлюбу, що належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя . Хоча відповідач в судовому порядку не оспорив реєстрацію права власності на житловий будинок лише за позивачем, але вважає себе співвласником цього житлового будинку . Водночас, неприязні відносини що склалися між сторонами не є правовою підставою для виселення відповідача з житлового будинку в [ADDRESS], так як позивачем не доведено суду факт систематичного порушення відповідачем правил співжиття, вчинення ним аморальних поступків, а також не надано суду достатньо доказів на підтвердження того, що до відповідача застосовувались заходи громадського впливу, які не дали результату, що є обов'язковою умовою для застосування норм статті 116 ЖК України. Так останнє притягнення до адміністративної відповідальності відповідача [PERSON] відбулось 23 серпня 2018 року за події що відбувались 11.08.2018 року, а що стосується його поведінки до цієї дати, яке могло слугувати підставою для визнання його таким, що втратив права користування житлом, правову оцінку надано рішенням Герцаївського районного суду від 14.08.2018 року у справі № 2/714/129/18, ЄУН 714/191/18 за аналогічним позовом [PERSON] Рішенням суду у задоволенні позову відмовлено. Що стосується нібито притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП, суд наданий позивачем доказ не бере до уваги як неналежний, оскільки постанова винесена не уповноваженим на це органом. Виходячи з викладеного , суд приходить до висновку, що вимоги позивача заявлені безпідставно, тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed