Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням, а саме будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником вказаного будинку на підставі договору купівлі - продажу від 19.03.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Бахмутської державної нотаріальної контори Ленченко Т.О. В будинку зареєстрований син колишнього власника відповідач [PERSON] , який з травня 2019 року проживає в РФ та має там постійне місце проживання. Відповідач не знімається з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним їй майном, створює перешкоди в оформленні субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг. У зв`язку із цим позивач змушена звернутися з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 травня 2020 року відкрите провадження у справі, судовий розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До суду від неї надійшла заява, згідно якої вона просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.35). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та її представник не заперечують. Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 19 березня 2020 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Бахмутської державної нотаріальної контори Ленченко Т.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 465, [PERSON] продала, а [PERSON] купила будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Пунктом 5.1 договору купівлі - продажу передбачено, що покупець зобов`язується зняти з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 204777725, сформований 19.03.2020 року державним нотаріусом Першої Бахмутської державної нотаріальної контори Ленченко Т.О., [PERSON] є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 19.03.2020 року (а.с.6). На запит суду щодо реєстрації відповідача заступником міського голови Бахмутської міської ради Стрющенко О.В. повідомлено, що за даними реєстру Бахмутської міської об`єднаної територіальної громади, інформація про реєстрацію місця проживання фізичної особи [PERSON] , [INFO] , відсутня (а.с.16). Згідно акту про не проживання від 12.06.2020 року, складеного головою квартального комітету «Заріччя» Черкасовою Л.Г. в присутності сусідів Куліченко О.О. , Манохіна Ю.В. , за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , але не проживає за вказаною адресою з 2014 року (а.с.30). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Як вбачається з листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (від 09.07.2020 року № 15939/201/01-2020) згідно обліків Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області [PERSON] , [INFO] , з приводу чинення йому перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення його до будинку за адресою: [ADDRESS] , не звертався (а.с.41). Відповідно до листа головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м.Бахмут» від 02.07.2020 року № 4288, медична документація [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , в період з 24.03.2019 року по 14.04.2020 року у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків КНП «БЛІЛ м.Бахмут» (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, на психоневрологічному обліку не перебуває (а.с.40). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалась як на підстави своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку з 2014 року, ним не користується, витрати, пов`язані з оплатою будинку та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved