Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, де просить ухвалити рішення, яким визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . В квартирі також зареєстровані її дочка [PERSON] та онука [PERSON] , проте з 2003 року вони не проживають в квартирі, не приймають участі в утримані житла, особистих їх речей в квартирі немає. Вказала, що вона є пенсіонеркою, отримує незначні доходи у вигляді пенсії та немає можливості сплачувати кошти за житлово-комунальні послуги в залежності від кількості зареєстрованих осіб. Реєстрація відповідачів у квартирі тягне за собою підвищений розмір комунальних послуг, що створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності квартирою. Оскільки відповідачі не є власниками квартири, не проживають у ній з 2003 року, в добровільному порядку знятися з реєстрації не бажають, що перешкоджає їй у користуванні та розпорядженні власністю в повному обсязі та призводить до порушення її права як власника квартири просить позовні вимоги задовольнити. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що відповідачами в справі є її дочка [PERSON] та онука [PERSON] , які не проживають в будинку з 2003 року. Спочатку її донька разом з онукою винаймали житло у м. Кременчуці, а після того, як донька вийшла заміж, приблизно років 7 назад, у 2013 році, вони виїхали в Крим на постійне місце проживання, де мешкають і дотепер. Адресу їх місця проживання вона не знає, оскільки вони практично не спілкуються, зі слів своєї другої доньки вона знає, що онука, [PERSON] , навчається у м. Москва. Оскільки в належному їй житлі, окрім неї зареєстровані відповідачі, які там не проживають з 2013 року, вона позбавлена права отримати субсидію та змушена платити комунальні послуги за осіб, які фактично у квартирі не проживають. З урахуванням викладеного просила позовні вимоги задовольнити. Відповідачі повторно у судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином шляхом надіслання судом рекомендованих поштових повідомлень за адресою реєстрації та публікування оголошення на сайті «Судова влада». Відзиву на позову заяву та будь-яких клопотань до суду від відповідачів не надходило, у зв`язку з чим суд відповідно до положень ч.8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області як органу опіки і піклування у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, стосовно інших позовних вимог просив винести рішення на власний розсуд суду та розгляд справи проводити у його відсутність. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач у судовому засіданні не заперечувала проти заочного розгляду справи. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив розгляд справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України, проводити заочно. Суд, вислухавши позивача, свідка [PERSON] , вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до наступних висновків. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 03.02.1997, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.05.2013, виданого державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Шишаковою Н.А., спадкоємицею майна померлого [INFO] [PERSON] , тобто Ѕ частки квартири [ADDRESS] , є [PERSON] . Право власності [PERSON] на цілу квартиру [ADDRESS] також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є дочкою та онукою позивачки, що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON]. , [INFO] , серії [NUMBER] , копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] та копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , згідно якого після реєстрації шлюбу 19.04.2013 [PERSON]. змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно інформації з реєстру територіальної громади Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Не зважаючи на наявність зареєстрованого місця проживання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мешкають за зазначеною адресою з 2003 року, що підтверджується актом про непроживання від 21.01.2020, згідно якого сусіди позивача - мешканці квартир [ADDRESS] [PERSON] , та № 1 [PERSON] - підтвердили факт непроживання за адресою: квартира [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON]. з 2003 року і по теперішній час. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суд пояснила, що вона є сусідкою позивачки, їй відомо, що у квартирі прописані дочка та онука позивачки зі слів останньої. Вона вже протягом багатьох років, приблизно 8 років, не бачила [PERSON] та її доньку, у квартирі [ADDRESS] вони не проживають. Матеріали справи не містять доказів наявності перешкод у проживанні відповідачів у вказаній квартирі чи поважність причин не проживання відповідача за місцем реєстрації. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2. №4. №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб (статті 316. 317. 319. 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (подружжя, діти, батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. На підставі частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Факт непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні з 2003 року підтверджено актом від 21.01.2020 за підписами мешканців сусідніх квартир, свідченнями свідка [PERSON] у суді. З довідки, наданої Кременчуцькою гімназією № 12 Кременчуцької міської ради Полтавської області, вбачається, що [PERSON] (онука позивачки) навчалася у даному навчальному закладі з 01.09.2009 по 12.06.2013 і вибула у м. Севастополь за заявою батьків, наказ № 170 о/д від 12.06.2013. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачі не проживають у квартирі [ADDRESS] внаслідок створення їм перешкод чи інших обставин, які унеможливлюють користування житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків , місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Суд не вправі за відсутності відповідних вимог визначати місце проживання неповнолітньої [PERSON] за місцем реєстрації, оскільки письмовими доказами підтверджено, що неповнолітня вибула на проживання до м. Севастополя за заявою батьків. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у праві користування та розпорядження своєю власністю, а тому вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved