Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в обгрунтування якого вказала, що 18.09.1999 року вона уклала шлюб з відповідачем, у якому народилися діти: син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею. За рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 20.12.2010 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Під час шлюбу 11.09.2002 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Димитровської державної нотаріальної контори 11.09.2002 року, ними було придбано трьохкімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. 31.08.2015 року відповідач звернувся до Димитровського міського суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування зазначеною квартирою, вказуючи, що він є єдиним власником квартири. Таким чином вона нещодавно дізналася, що відповідач не визнає та оспорює її право власності на вказану нерухомість. Оскільки згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто, позивач просить суд: визнати за нею та за відповідачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири за кожним та стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати, повязані з оплатою судового збору. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов у повному обсязі. Наполягаючи на своїх позовних вимогах, пояснила, що після розірвання шлюбу один син залишився проживати з нею, а другий з відповідачем, тому ніяких спорів з приводу майна не виникало. Після того, як з квітня 2015 року сини стали проживати з нею, відповідач не допускає їх до квартири, не віддає ніяких речей, звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні частково визнав вимоги позивача, не заперечуючи проти того, що квартира дійсно була придбана під час шлюбу з позивачем, він не погоджується з порядком розподілу квартири, вважає за справедливим продати її та розподілити кошти з урахуванням понесених ним витрат на утримання спірного житлового приміщення. Також він пояснив, що коли позивач пішла від нього пять років тому, вона ні на що не претендувала. Про відсутність майнового спору зазначено у рішенні суду про розірвання між ними шлюбу. Позивач не сплачує за комунальні послуги ані за цю квартиру, ані за житло, у якому проживає. Він же платить за себе і всіх, у тому числі за чужу дитину, яку позивач народила зі співмешканцем і прописала до спірного житлового приміщення. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 18 вересня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому 14.04.2000 року народився син [PERSON] та 16.11.2001 року син [PERSON], які зареєстровані сумісно з позивачем та відповідачем за адресою: [ADDRESS], що встановлено на підставі витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, свідоцтв про народження дітей, довідки приватного підприємства «ПЖФ Гарант-Сервіс» від 30.06.2015 року (а.с.5, 7, 8, 13). Згідно за рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 20.12.2010 року шлюб між сторонами розірвано. З даного рішення випливає, що сімейні стосунки між сторонами фактично припинені з вересня 2010 року, на час розірвання шлюбу майновий спір між сторонами був відсутній (а.с.6). Відповідно до договору купівлі-продажу від 11.09.2002 року та технічного паспорту на квартиру, житлове приміщення за адресою: [ADDRESS], загальною площею 53,9 кв.м, жилою площею 38,4 кв.м., належить відповідачу [PERSON] та зареєстровано за ним, як за власником, у бюро технічної інвентаризації м.Димитров 11.09.2002 року, реєстровий № 40, реєстрова книга № 11 (а.с.9-10, 11, 12). Відповідно до копій позовної заяви та ухвали Димитровського міського суду від 03.09.2015 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання останньої такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням (а.с14, 17-18). Отже, судом встановлено, і сторонами не заперечується, що спірна квартира була придбана під час їх шлюбу. Оскільки спірна квартира була придбана у 2002 році, виниклі між сторона правовідносини регулюються Кодексом про шлюб та сімю України (далі за текстом КпШС України). Відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно за ст.28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином суд вважає, що оскільки спірна квартира була придбана у період шлюбу сторін, позивач має право на ? частку цієї квартири незалежно від того, на кого з подружжя було оформлено правовстановлюючий документ. Відповідно до абз.4 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» від 12.06.1998 року № 16 передбачений ч.3 ст.29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюються починаючи з дня, коли хтось із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу. Відповідно до абз.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 початок позовної давності для вимог про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК). З огляду на приведені правові позиції та те, що, як пояснила позивач, про порушення свого права власності на спірну квартиру вона дізналася, коли відповідач 31.08.2015 року звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, що підтверджується вищенаведеними доказами, суд вважає, що строк позовної давності [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом не пропущений. З урахуванням вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові втрати на оплату судового збору в сумі 798 грн. 38 коп. У звязку з вищевикладеним на підставі ст.ст.22, 28 КпШС України,

Outcome: approved