Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю (а.с. 2-4). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Інша 1/2 частина квартири належить відповідачу [PERSON] .. Вказана квартира є двокімнатною, загальною площею 56,44 кв.м., житловою площею 31,96 кв.м., у тому числі 1-а кімната, площею 13,26 кв.м. з балконом площею 0, 92 кв.м., 2-а кімната, площею 18,7 кв.м., кухня, площею 7,96 кв.м., санвузол, площею 5,6 кв.м., коридор, площею 10,0 кв.м., кімнати у квартирі ізольовані. Згідно усної домовленості з відповідачем, позивач займає кімнату, площею 18,7 кв.м., однак оформити домовленість у письмовому вигляді відповідач відмовляється. Позивач зазначає, що відповідач зловживає своїм правом власності та порушує її права, а саме без її дозволу входить в кімнату, яку вона займає, без її згоди та дозволу розпочав ремонт у квартирі, чим перешкоджає їй у здійсненні прав співвласника квартири. У зв`язку з цим позивач вимушена була звернутись до поліції. Такими діями відповідач створив неможливі умови для проживання позивача у спірній квартирі. Оскільки сторони не можуть знайти домовленості щодо спільного використання спірної квартири, а розділити в натурі житлові приміщення квартири з урахуванням часток кожного із співвласників неможливо, позивач вважає, що вирішити цей спір можливо лише у судовому порядку та просить суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у користування [PERSON] виділити житлову кімнату, площею 18,7 кв.м., у користування відповідача [PERSON] житлову кімнату, площею 13,26 кв.м. з балконом, площею 0,92 кв.м., в загальному користуванні співвласників квартири залишити кухню площею 7, 96 кв.м., коридор, площею 10,0 кв.м., санвузол, площею 5,6 кв.м. Ухвалою суду від 03.12.2018 року частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову, заборонено відповідачу здійснювати руйнування приміщень квартири. (а.с.32). Ухвалою суду від 05.12.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] , постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено сторонам строк для подання заяв по суті справи (а.с.38). 25.02.2019 року Відповідачем подано апеляційну скаргу на ухвалу суду про відкриття провадження у справі (а.с. 76), яка ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29.03.2019 року визнана неподаною та повернута апелянту (а.с.83). Позивач [PERSON] та її представник адвокат Коваль П.Ю. у судове засідання не з`явились, позивач надала заяву, в якій просить суд розглянути справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Проти розгляду справи у порядку заочного провадження не заперечувала. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився. Раніше, 04.02.2019 року подавав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання та необхідністю знайти адвоката для правового супроводу (а.с.70.) Заперечень на позов не надав. Враховуючи, приписи ст.ст.128,280 ЦПК України, а також, що відповідач повідомлений про час та місце слухання справи належним чином, суд, з урахуванням думки сторони позивача, яка не заперечувала щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, ухвалив провести розгляд справи у порядку заочного провадження за відсутності відповідача на підставі наявних доказів. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони у справі є співвласниками квартири [ADDRESS] . Позивачу [PERSON] належить 1/2 частина зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу № 4327 від 19.12.2001 року та рішення суду від 28.04.2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.05.2017 року (а.с.5). Відповідачу [PERSON] належить 1/2 частина вказаної квартири на підставі договору дарування частки квартири № 1098 від 24.04.2018 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію Права власності від 24.04.2018 року (а.с. 8). Спірна квартира має загальну площу 56,44 кв.м., житлову площу 31, 95 кв.м., складається з двох окремих жилих кімнат, у тому числі: 1-а кімната площею 13,26 кв.м. з балконом площею 0, 92 кв.м, 2-а кімната - 18,7 кв.м., кухні- 7,96 кв.м., санвузлу - 5,6 кв.м., коридору- 10,0 кв.м. (а.с.6-7) Згідно усної домовленості між сторонами, позивач займає кімнату, площею 18,7 кв.м., однак оформити домовленість щодо користування квартирою у письмовому вигляді відповідач відмовляється. На даний час відповідач зловживає правами співвласника та порушує права позивача щодо спільного використання майна, у зв`язку з чим позивач зверталась до органів поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення та 15.11.2018 року Вознесенівським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області до ЄРДР внесені відповідні відомості за № 12018080060002863 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, досудове розслідування триває (а.с. 58). Розділити в натурі житлові приміщення квартири згідно часток кожного із співвласників неможливо. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст.ст.13,82 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються сукупністю досліджених доказів та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно ч. 1ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ч. 1, 2 та 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як визначено, згідно статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно роз`яснень п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Стаття 358 ЦК регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. За змістом частини 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В силу вимог ст.ст.2,4,12,76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача та з урахуванням неможливості розділити житлове приміщення між співвласниками у натурі, суд вважає за можливе визначити порядок користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] з урахуванням існуючого на час розгляду справи порядку користування, шляхом надання у користування позивачу кімнати площею 18,7 кв.м., відповідачу кімнати площею 13,26 кв.м., з балконом, площею 0, 92 кв.м., залишивши інші приміщення у загальному користуванні співвласників- сторін у справі. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 704, 80 грн.

Outcome: approved