Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що являється власником житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, по вул. Батька, 19 в с.Гуштин, Борщівського району Тернопільської області, який належить їй згідно Договору дарування жилого будинку від 14.02.2001 року, де, крім неї та сина [PERSON], зареєстрований відповідач [PERSON], однак за вказаною адресою не проживає з 2011 року. Відповідач [PERSON] перебував з нею у шлюбі, який було зареєстровано 12.03.2009 року, однак через негативну поведінку останнього, шлюб між ними 18.10.2010 року рішенням Борщівського районного суду було розірвано. З вересня 2011 року за місцем реєстрації не проживає, участі в утриманні господарства не приймає, проживає з іншою жінкою за іншою адресою, а на пропозицію знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, відмовляється. А тому, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим по вул. Батька, 19 в с.Гуштин Борщівського району Тернопільської області, так як останній за вказаним місцем не проживає більше року без поважнихна те причин. В судовому засіданні позивач [PERSON], її представник [PERSON], позов з підстав, наведених у поданій до суду заяві, підтримали повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у визначеному законом порядку. Причини неявки не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи чи розгляд такої у його відсутності суду не надав. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд вважає за необхідне ухвалити у справі заочне рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, відповідно до якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 71, 150, 156, 160, 163 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд; члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. У разі тимчасової відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Як встановлено судом, що сторонами не оспорювалося, в будинку № 19 по вул. Батька в с.Гуштин Борщівського району Тернопільської області є зареєстрованими позивач [PERSON], її син [PERSON] та відповідач [PERSON]. Останній є зареєстрованим, але за спірною адресою не проживає з 2011 року. Зазначені обставини в ході розгляду справи сторонами не оспорювались, були стверджені Договором дарування жилого будинку від 14.02.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Борщівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №333, довідкою Скала Подільської селищної ради №90 від 04.03.2016 року, актом обстеження матеріально побутових умов проживання [PERSON] №86 від 02.03.2016 року, складеного комісією Скала Подільської селищної ради, з яких вбачається, що власником вищевказаного будинку є позивач [PERSON], а відповідач [PERSON] зареєстрований в господарстві, однак там не проживає з 2011 року. Будь-яких доказів того, що між сторонами було досягнуто угоди щодо порядку користування відповідачем спірним жилим приміщенням, сторонами надано не було, не здобуто таких і в ході розгляду справи. Окрім цього, той факт, що відповідач [PERSON] у спірному помешканні більше року не проживає і таке для власних потреб не використовує, стверджено показами допитаних в судовому засіданні свідків. Так, свідки [PERSON], [PERSON], кожен зокрема, суду показали, що більше 10 років проживають по сусідству з помешканням [PERSON], перебувають з такою в доброзичливих, сусідських відносинах та знають, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON], який з 2011 року за спірною адресою не проживає та не з»являється. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Аналізуючи усі дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, належне [PERSON], є підставними, грунтуються на вимогах закону, а тому, підлягають задоволенню. Поряд з тим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати по справі у виді судового збору. Виходячи з наведеного, на підставі ст.ст. 71, 150, 156, 160, 163 Житлового кодексу України, ст. 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved