Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 07.03.2017 року, в якій просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно їх малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Пред'явлені вимоги мотивовано тим, що вони разом з [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 06.08.2006 року, в якому у них народилась донька [PERSON], [INFO]. Після припинення між ними сімейних стосунків та розірвання шлюбу 19.01.2012 року за рішенням суду, [PERSON] почав злісно ухилятися від виконання батьківських обов'язків по вихованню їх спільної доньки, а саме: байдуже ставитися до життя, здоров'я доньки [PERSON], її навчання та розвитку, не підтримувати з нею стосунків, не проявляти до неї жодного інтересу, не надавати матеріальної допомоги на її утримання. Вказані обставини в їх сукупності, на переконання позивача, є свідченням свідомого та умисного самоусунення відповідача від виконання покладених на нього батьківських обов'язків, у зв'язку з чим з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та інтересів малолітньої дитини, вона просила суд позбавити відповідача батьківських прав. Присутні в судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Морозов Є.Є. підтримали пред'явлені вимоги, наполягаючи на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували (а.с.57, графи № 15, 16 журналу с/з). Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, неодноразово викликався до суду шляхом направлення повісток, через оголошення в газеті «Вісті Придніпров'я» (№34-35 (1833-1834) від 11.05.2017 року; №51 (1850) від 06.07.2017 року), у зв'язку з чим в контексті ст.ст.74, 76 ЦПК України вважається повідомленим належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи [PERSON] не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] та позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], вважаючи факт ухилення відповідача від їх виконання доведеним в ході судового розгляду справи. На її переконання, застосування такого крайнього заходу відповідатиме інтересам дитини. В подальшому представник в судове засідання не з'явилась, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримуючи попередньо визначену позицію по справі. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що з позивачем [PERSON] вона знайома приблизно з 2009-2010 р.р., оскільки вона мешкала по сусідству на орендованій квартирі, а їх діти разом навчаються в одній школі. За час її проживання вона неодноразово бачила [PERSON] разом з дитиною, однак батька разом з ними не бачила. Позивач постійно була в засмученому стані з цього приводу. На батьківські збори до школи [PERSON] жодного разу не приходив, інтерес до навчання доньки [PERSON] проявляла виключно її мати - [PERSON] Остання казала, що відповідач дійсно не цікавиться життям, здоров'ям дитини, не приймає участі в її вихованні, за що їй дуже прикро. Допитана в якості свідка [PERSON] показала, що з [PERSON] та її донькою [PERSON] вона знайома, мешкає з ними по сусідству в одному будинку. За останні 5 років жодного разу вона не бачила разом з [PERSON] її батька - [PERSON], та як їй відомо, останній участі у вихованні дитини не приймає. У розмові дівчинка ніколи не згадує про батька, розповідаючи лише про матір, яка її повністю забезпечує всім необхідним, відводить до школи та забирає звідти. Виховують дитину лише [PERSON] та баба - мати позивача. Будучи допитаною в якості свідка [PERSON] показала суду, що з позивачем вона знайома ще з дитинства, їх батьки мешкають по сусідству. Їй відомо, що у [PERSON] є донька, однак її батька вона бачила близько 2-х разів, востаннє 6 років назад. Декілька разів вона була у [PERSON] вдома в гостях, де вона мешкає разом з дитиною. Позивача бачить по декілька разів на місяць, у тому числі під час приїзду в гості до батьків, але поруч з нею та донькою [PERSON] вона не бачила. Як їй відомо, після розлучення [PERSON] з [PERSON], останній взагалі припинив спілкуватись з донькою, надавати допомогу на її утримання, приймати участь у її вихованні. Оцінюючи характер процесу, важливість предмета розгляду, який стосується захисту прав та інтересів малолітньої дитини, з метою дотримання розумних строків розгляду справи суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності відповідача в заочному порядку згідно ст.224 ЦПК України з урахуванням згоди позивача та на підставі наявних доказів, що узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України». Суд, вислухавши позицію позивача, її представника та представника третьої особи, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що в період перебування сторін в шлюбі, офіційно зареєстрованому 05.08.2006 року Центрально-Міським відділом РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, актовий запис № 421 (а.с.7), у них народилася донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 17.07.2007 року (а.с.9). Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.01.2012 року №2-3135/11, яке набрало законної сили 31.01.2012 року (а.с.8), шлюб між сторонами розірвано. Як вказувала позивач, що не спростовано жодними доказами з боку відповідача, після припинення між сторонами шлюбно-сімейних стосунків, з 2012 року та по теперішній час малолітня донька [PERSON] проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Згідно з довідкою від 15.02.2017 року №37 (а.с.10), [PERSON] навчається в 4-а класі Криворізького науково-технічного металургійного ліцею №16. Питаннями виховання та навчання дитини займається її мати [PERSON] Батько [PERSON] участі у вихованні доньки не приймає, батьківські збори не відвідує, інтересу до навчання дитини не проявляє. Відповідно до листа Криворізького міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді №662/5.2 від 17.08.2017 року (а.с.54), [PERSON] на контакт з працівниками центру не йде, відомості про своє дійсне місцезнаходження відмовляється повідомляти, надати [PERSON] свої контактні дані не бажає, заперечень проти позбавлення його батьківських прав не надавав. Крім того, його мати - [PERSON] повідомила, що її син [PERSON] не підтримує стосунків з донькою [PERSON], не займається її вихованням, матеріальної допомоги на її утримання не надає. Факт відсутності інтересу до малолітньої [PERSON] з боку батька [PERSON] протягом останніх 5-6 років також підтвердили допитані судом в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], кожен окремо. Зазначені обставини суд розцінює як свідчення незацікавленості відповідача життям, здоров'ям, матеріальним благополуччям та майбутнім його малолітньої доньки [PERSON], фактично умисно самоусунувшись від виконання батьківських обов'язків, що суд розцінює як свідоме нехтуванням їх виконанням. Відповідно до ч.1 ст.141, ст.150 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, моральний стан. У відповідності до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч.1 ст.164 СК України, у випадку ухилення матері, батька дитини від виконання своїх обов'язків по її вихованню, вони можуть бути позбавленні судом батьківських прав. При цьому, в розумінні п.16 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, який узгоджується з нормами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей, про що зазначено в п.15 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3. Таким чином, з аналізу зазначених вище положень закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України слідує, що позбавлення батьківських прав можливе лише у разі винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, при цьому докази, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання обов'язків щодо виховання дитини мають бути безспірними. При вирішенні справи суд також приймає до уваги положення принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні №39948/06 від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначив, що «… розірвання сімейних зв'язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, у зв'язку з чим рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання…». Відповідно до ч.5 ст.19 СК України, Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 року, при розгляді спорів, що виникають із сімейних відносин та стосуються, зокрема, позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування надає письмовий висновок. Як слідує з листа Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради від 11.10.2017 року (а.с.53), [PERSON] на території Саксаганського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області не проживає, встановити його дійсне місце перебування не надається можливим, у зв'язку з чим об'єктивно з'ясувати його ставлення до виконання батьківських обов'язків відносно доньки [PERSON] немає можливості. Оскільки в контексті приписів ч.6 ст.19 СК України рішення органу опіки та піклування не є для суду обов'язковим, а підлягає оцінці поряд з іншими доказами, в той час як небажання відповідача виходити на зв'язок з позивачем, правоохоронними та судовими органами з метою з'ясування його відношення до дитини не виключать можливість позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] Враховуючи встановлені судом обставини та те, що позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків, тому суд вважає достатніми надані позивачем докази для застосування до відповідача крайніх заходів у виді позбавлення його батьківських прав, у зв'язку з чим приходить до висновку про необхідність задоволення пред'явлених [PERSON] позовних вимог в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в силу ч.1 ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 640 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с.1).

Outcome: approved