Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із даним позовом до відповідача - [PERSON] , в обґрунтування якого вказала, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 1999 р. по 2016 р., і за час шлюбу, за кошти пільгового довготривалого державного кредиту, вони придбали квартиру [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на ім`я відповідача по даній справі. Відповідно до договору № 73 від 24.06.2003 р. про дольову участь в будівництві (реконструкції) житла, укладеного між Миколаївським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, ЗАТ БФ «Житлобуд-Ніко» та [PERSON] , вищевказана квартира є об`єктом інвестування, об`єм інвестицій в її будівництво становить 51 928 грн. Згідно п. 4 договору № 73 від 24.06.2003 р. розрахунок за квартиру здійснюється банком-агентом з рахунку та коштами позичальника за розпорядженням Фонду шляхом перерахування на розрахунок організації 100 % квартири, згідно з графіком фінансування. Крім цього, 24.06.2003 р. між Миколаївським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та сім`єю [PERSON] , в особі відповідача - [PERSON] , було укладено кредитну угоду № 73, за якою Фонд від імені держави надає прямий (адресний цільовий) кредит у сумі 49 788 грн., з терміном повернення 30 років з моменту укладення кредитної угоди. 24.02.2004 р. між [PERSON] та Миколаївським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву було укладено договір іпотеки квартири, збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту, а також на підставі цього договору нотаріусом була зареєстрована заборона відчуження вказаної квартири. Позивачка вважає квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана в шлюбі, за рахунок кредитних коштів на підставі угоди, укладеної відповідачем в інтересах сім`ї, за цільовою державною програмою сприяння молодіжному житловому будівництву . Посилаючись на викладене, позивачка просила суд: -визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; -визнати за нею та відповідачем право власності на квартиру [ADDRESS] , по 1/2 частині за кожним; -розподілити витрати на погашення залишку боргу за кредитною угодою № 73 від 24.06.2003 р. про пільгове довготермінове кредитування житлового будівництва квартири [ADDRESS] між нею та відповідачем по 1/2 частині за кожним. У судове засідання по справі позивач та його представник не з`явилися, подали заяву про слухання справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Миколаївського регіонального відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву у судове засідання не з`явився, подав свої письмові пояснення, у яких просив відмовити у задоволенні позову та слухати справу у його відсутність. Позиція третьої особи мотивована тим, що за кредитним договором існує заборгованість, що є підставою для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості та надає право на звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, і це унеможливлює поділ спірної квартири. Письмові пояснення третьої особи долучені до матеріалів даної справи. Враховуючи викладене, і те, що позивачка та її представник не заперечували проти заочного розгляду, суд розглядає справу у порядку заочного провадження, на підставі наявних у ній доказів та постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-283 ЦПК України. Суд, дослідивши зібрані по справі письмові, знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із такого. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 19.11.1999 р. був зареєстрований шлюб між сторонами по даній справі - позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Від цього шлюбу сторони мають двох спільних дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19.05.2016 р. шлюб між сторонами був розірваний. За час перебування у шлюбі, 24.06.2003 р. між Миколаївським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву (далі - Фонд), ЗАТ БФ «Житлобуд-Ніко» (далі - Організація) та [PERSON] (далі- Позичальник) був укладений договір № 73 від 24.06.2003 р. про дольову участь в будівництві (реконструкції) житла. Згідно п. 1 цього договору, Фонд вносить інвестиції у будівництво (реконструкцію) квартири коштами позичальника, а Організація передає квартиру, згідно з Положенням про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла (далі - Положення), затверджених Постановою КМУ від 29.05.2001 р. № 584 та актом прийому-передачі. Об`єм інвестицій в будівництво (реконструкцію) квартири складає 51 928 грн. (п. 3 договору). Пунктом 8 договору визначено, що він вступає в силу з дня його підписання сторонами і діє до моменту підписання акту прийому-передачі квартири. 16.10.2003 р. між тими самими сторонами була підписана Додаткова угода про внесення змін до Договору про дольову участь від 24.06.2003 р. № 73, згідно якої плановий термін здачі будинку в експлуатацію був перенесений на листопад місяць 2003 року. 24.06.2003 р. між Миколаївським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву (далі - Фонд) та [PERSON] (далі- Позичальник) була укладена кредитна угода № 73 від 24.06.2003 р., згідно якої Фонд від імені Держави надає позичальнику прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 49 788 грн., терміном повернення 30 років з дати укладення кредитної угоди (п. 1.1 кредитної угоди). Цільове призначення кредиту - будівництво (реконструкція) житла загальною площею 50,91 кв.м., згідно з проектом за адресою: [ADDRESS] (пункт 1.2 угоди). Забезпеченням повернення кредиту виступає іпотека житла (п. 3.1) та договір страхування заставленого майна (п. 3.3.). 28.12.2003 р. Виконкомом Миколаївської міськради на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на нерухоме майно - двокімнатну квартиру [ADDRESS] , яке було зареєстровано у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 13218 від 28.12.2003 р. 24.02.2004 р. між [PERSON] як Іпотекодавцем, та Миколаївським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву як Іпотекодержателем, був укладений договір іпотеки, згідно якого Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю квартиру [ADDRESS] , яка збудована за кошти кредиту. Договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Войтовською Ж.Ф. за реєстр. № 205. У зв`язку із посвідченням договору іпотеки нотаріусом було накладено заборону відчуження предмету іпотеки, до моменту припинення договору іпотеки. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю утворюють особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з нормою ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Згідно з нормами ч.ч. 1,2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є зарплата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Згідно з нормою ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до норм ст.65 СК України, дружина чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частини 2 та 3 зазначеної статті передбачають підстави для можливості суду відступити від засади рівності часток подружжя та для збільшення частки одного з подружжя. Відповідно до норм ч. ч. 2, 4-5 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», даються роз`яснення , що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК), ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до п. 24 зазначеної постанови пленуму, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно з п. 25 вказаної постанови пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У п. 29 постанови пленуму зазначено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК та ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Пункт 30 постанови пленуму передбачає, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Враховуючи вищезазначене та встановлені фактичні обставини, можна дійти висновку, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані у позику грошові кошти та придбану квартиру також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Аналізуючи викладене, та встановлені судом обставини, суд прийшов до висновку, що спірна квартира [ADDRESS] , була придбана сторонами у період шлюбу за кошти, отримані саме сім`єю за програмою молодіжного кредитування, а відтак ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя з моменту її придбання. Виходячи із такого, позивачка має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири. Доказів того, що спірна квартира була придбана сторонами у період шлюбу, проте за кошти, що належали особисто відповідачу, судом не здобуто. Доводи представника третьої особи без самостійних вимог про те, що спірна квартира не може бути об`єктом поділу через її перебування в іпотеці та заборгованість зі сплати кредиту, суд знаходить необґрунтованими і такими, що не заслуговують уваги суду. Разом із цим, вимоги позивачки щодо розподілу витрат на погашення кредиту між нею та відповідачем пропорційно до розміру їх часток у спільній сумісній власності, суд знаходить такими, що не підлягають задоволенню виходячи із наступного. Як вже, зазначалось судом вище, виходячи з вимог ч. 4 ст. 65 СК України, дружина і чоловік незалежно від розірвання шлюбу мають рівні права та обов`язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, а розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов`язань за кредитом. Сторони після розірвання шлюбу продовжують мати рівні обов`язки щодо виконання кредитного договору, тобто фактично є солідарними боржниками, кредитні зобов`язання подружжям у повному обсязі не виконані, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а згідно 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Доказів того, що позивачка зверталась до Миколаївського регіонального відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву із з пропозицією внести зміни до кредитного договору в частині зазначення її солідарним боржником поряд із відповідачем, матеріали справи не містять. Крім цього, суд вважає необхідним зазначити, що за такими позовними вимогами Миколаївське регіональне відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву повинно мати статус відповідача, а не третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, оскільки він є кредитодавцем у кредитному договорі № 73 від 24.06.2003 р., та відповідно кредитором у зобов`язальних правовідносинах, у яких бажає нести відповідальність позивачка. Проте позивачка не заявляла клопотання про притягнення Миколаївського регіонального відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву в якості співвідповідача по справі, а суд в силу ст. 13 ЦПК України таким правом не наділений. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки належить стягнути судові витрати пропорційно задоволених вимог, та стягнути судовий збір у розмірі 1 415 грн.

Outcome: partial