Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Бурат-Агро» про скасування наказу директора ТОВ «Бурат-Агро» від 23.10.2017 року, поновлення її на посаді начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики, стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.10.2017 року та відшкодування моральної шкоди у сумі 20\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 26 жовтня 2012 року вона була прийнята на роботу до ТОВ «Бурот-Агро», де працювала на різних посадах. 23 жовтня 2017 року на підставі Наказу директора її звільнено із посади начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним та упередженим, оскільки при звільненні не було враховане її переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці, що передбачено ст. 42 КЗпП України. Крім того, звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України можливе лише тоді, якщо працівник відмовився від переведення на іншу роботу, тому при скороченні штату роботодавець зобов»язаний одночасно з попередженням про звільненням, пропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві. Вказані норми трудового законодавства були проігноровані, процедура та оформлення звільнення були проведені неправильно. Також не було отримано попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника, первинної профспілкової організації , що є обов»язковим при звільненні на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Внаслідок незаконного звільнення їй спричинена моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, внаслідок втрати роботи та необхідності пошуку роботи. Враховуючи, що значний період свого трудового шляху перебувала на керівних посадах, звільнення суттєво пригнітило її моральний стан, що вплинуло і на фізичне здоров»я. Незаконне звільнення позбавило її професійної реалізації, призвело до погіршення відносин із трудовим колективом, приниження ділової репутації та інших негативних наслідків. Прохала також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, вказаної в довідці, виданій відповідачем. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що [PERSON] була прийнята на посаду начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики 31.05.2017 року. У зв»язку із виведенням вказаної посади, 15.08.2017 року позивача було попереджено про звільнення у зв»язку із скороченням штатів, створено відповідну комісію та визначено її завдання, затверджено відповідну комісію, затверджено найменування посад, кількість штатних одиниць та інформацію про вакантні посади станом на 15.08.2017 року, що підтверджується листом ознайомлення. Цього ж дня позивача було під підпис ознайомлено про наступне вивільнення та ознайомлено з наказом № 114 від 15.08.2017 року. 23.10.2017 року [PERSON] було звільнено на підставі п.1 ст. 40 КЗпП, відповідно до ст.. 47 КЗпП проведено розрахунок та видано трудову книжку, дотримано вимоги ч.1 ст. 49-2 КЗпП щодо попередження про звільнення. Вважає, що одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади. Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмово. Відповідачем неодноразово пропонувалися всі вакантні посади, що підтверджено підписом позивача від 15.08.2017 року в повідомленні про наступне вивільнення, направлялися рекомендовані листи від 26.09.2017 року та 11.10.2017 року, в день звільнення 23.10.2017 року також було вручено пропозицію з переліком вакантних посад, однак жодної згоди на переведення позивач не надала. Вимоги ст. 49-2 КЗпП України відповідачем дотримані, підстав для задоволення моральної шкоди не вбачає. У відповіді на відзив позивач зазначила, що вона була звільнена через неприязні стосунки до неї, за декілька днів до її звільнення на сайті з»явилося повідомлення про вільну вакансію саме на її посаду. Також при звільненні не було враховано її переважне право на залишення на роботі відповідно до ст. 42 КЗпП, а саме, що вона має на утриманні неповнолітню дитину та матір пенсіонера, що має безперервний стаж на даному підприємстві, навчається в вищому навчальному закладі без відриву від виробництва, є особою, в сім»ї яких немає інших працівників із самостійним заробітком. В запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача надав аналогічні пояснення, викладені у відзиві, доповнив, що на даний момент в штатному розкладі посада начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики відсутня. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову, надав такі ж пояснення, як і викладені у відзиві та запереченнях. Заслухавши сторони, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], працювала в ТОВ «Бурат-Агро» з 29.10.2012 року по 23.10.2017 року на посадах начальника відділу з питань земельних відносин, начальника відділу землевпорядкування, заступника директора з питань землекористування та соціальної політики, начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики, що підтверджується копією трудової книжки АД № 025915 від 19.07.1996 року (а.с.125-133). На посаду начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики [PERSON] була призначена наказом № 00095 від 31.05.2017 року (а.с.23). Наказом № 114 від 15.08.2017 року внесені зміни до штатного розпису та виведено 17.10.2017 року із штатного розпису ТОВ «Бурат-Агро» посаду начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики (п.1) (а.с.26-27). Пунктом 6 вказаного наказу затверджено найменування посад, кількість штатних одиниць та інформацію про вакантні посади станом на 15.08.2017 року, для організаційного забезпечення роботи комісії по скороченню штатів (Додаток № 4 до наказу) (а.с.26). З вказаним наказом [PERSON] ознайомилася 15.08.2017 року під підпис (а.с.28). Підпис [PERSON] під Додатком № 4 до наказу № 114 від 15.08.2017 року (Найменування посад, кількість штатних одиниць та інформація про вакантні посади станом на 15.08.2017 року, для організаційного забезпечення роботи комісії по скороченню штатів) відсутній (а.с.32-34). Повідомленням № 1 від 15.08.2017 року позивача повідомлено про майбутнє звільнення із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП 17.10.2017 року, у зв»язку із скороченням штату працівників, на підставі наказу про внесення змін до штатного розпису від 15.08.2017 року № 114 відповідно до статті 49-2 КЗпП. Також повідомлено про додаткове повідомлення в разі виникнення вакансій протягом попереджувального терміну та про право розірвати трудовий договір і до закінчення двомісячного терміну з дня вручення цього повідомлення як на підставах, указаних у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП, так і за власним бажанням (ст.. 38 КЗпП) або за переведенням на інше підприємство (п.5 ст. 36 КЗпП) З вказаним повідомленням № 1 про скорочення 17.10.2017 року займаної посади та наступне вивільнення, а також із наказом № 114 від 15.08.2017 року [PERSON] ознайомилася особисто під підпис 15.08.2017 року (а.с.24). Члени комісії з попередження працівників про наступне вивільнення підтвердили, що 15.08.2017 року [PERSON] ознайомлена в їхній присутності із наказом № 114 від 15.08.2017 року та попереджена про наступне вивільнення із займаної посади у зв»язку із скороченням штату працівників(а.с.25). Наказом № 00153 від 23.10.2017 року [PERSON] звільнено з посади начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики на підставі п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату працівників в зв»язку із змінами в організації виробництва і праці, з яким вона ознайомилася та отримала 23.10.2017 року (а.с.35). Трудову книжку позивач отримала в день звільнення 23.10.2017 року, що підтверджується Книгою обліку трудових книжок ( а.с.37-41). 23.10.2017 року [PERSON] ознайомилася із пропозицією про переведення на іншу посаду, однак відмітила, що ознайомилася після звільнення 23.10.2017 року (а.с.56-63). Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позивач була звільнена з порушенням вимог ст.ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України, виходячи з наступного. Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно ч.3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Як вбачається із наданих сторонами письмових доказів, відповідач одночасно з попередженням про звільнення, не пропонував [PERSON] іншу роботу на тому ж підприємстві. Доводи представника відповідача, що позивач поставила свій підпис на першому аркуші наказу, де зазначено про затвердження найменування вакантних посад (Додаток № 4), та в кінці наказу про його ознайомлення, а тому вважається такою, що ознайомилася із додатком Додатком № 4, не підтверджують того, що їй запропоновано іншу роботу на цьому ж підприємстві. Пропозиція працівнику переведення на іншу роботу та ознайомлення із вільними вакансіями (Додаток № 4), на думку суду, мають різну правову природу та не є тотожними поняттями. Про те, що відповідач розумів зміст норми ст. 49-2 КЗпП України, але саме 15.08.2017 року одночасно із попередженням про подальше звільнення не скористався цим правом, свідчить надіслані на адресу [PERSON] «Пропозиції про переведення на іншу посаду» від 26.09.2017 року, 11.10.2017 року та вручені 23.10.2017 року. Разом з тим, суд вважає, що відповідач невірно тлумачить норми ч.3 ст.49-2 КЗпП, зазначаючи, що мав право протягом двох місяців з дня попередження про звільнення пропонувати позивачу перевестися на інші посади, оскільки вказаною нормою чітко встановлено одночасність попередження про звільнення із пропозицією переведення. До того, ж слід зазначити, що доказів отримання [PERSON] повідомлень від 26.09.2017 року та 11.10.2017 року до суду не надано, як і не доведено, що їй запропоновано перевестися на іншу посаду і в день звільнення 23.10.2017 року, оскільки її відмітка про ознайомлення з пропозицією перевестися на вакантні посади вже після звільнення, не спростовна відповідачем. Також суду не надано доказів того, що [PERSON] відмовилася від пропозиції перевестися на іншу роботу, що ТОВ «Бурат-Агро» не мав можливості перевести її за її згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, що позивач не користувалася переважним правом на залишення на роботі. У судовому засіданні позивач підтвердила, що мала переважне право на залишення на роботі на підставі п.п.1, 3, 4 ст. 42 КЗпП, оскільки мала на утриманні двох осіб -неповнолітню доньку та матір пенсіонера, мала тривалий безперервний стаж роботи, навчалася у вищому навчальному закладі без відриву від виробництва (а.с.105, 108-109), однак відповідачем ці обставини враховані не були. При цьому судом не спростовується той факт, що у ТОВ «Бурат-Агро» дійсно відбулося скорочення штату працівників у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці, проте це не спростовує факту допущення порушення вищезазначених норм трудового законодавства при звільненні [PERSON] Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача про скасування наказу про звільнення від 23.10.2017 року та поновлення її на роботі, а відтак, і задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. З довідки про доходи від 23.01.2018 року вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] на посаді начальника відділу з питань орендних відносин та соціальної політики ТОВ «Бурат-Агро» складає 605 грн. 16 коп. (а.с.36). При визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, суд виходить з вищезазначеної середньоденної заробітної плати та вважає за необхідне стягнути з ТОВ «Бурат Агро» на користь [PERSON] за період з 24.10.2017 року по 28 березня 2018 року грошові кошти у сумі 65\~962 грн. 44 коп. ( за 6 днів у жовтні 2017 року -3\~630, 96 грн. (6х605,16 грн.), за 22 дні у листопаді 2017 року 13\~313, 52 грн. (22х605, 16 грн.), за 21 день у грудні 2017 року 12\~708, 36 грн.(21х605,16 грн.), за 21 день у січні 2018 року -12\~708, 36 грн. (21х605,16 грн.), за 20 днів у лютому 2017 року 12\~103, 2 грн. (20х605,16 грн.), за 19 днів у березні 2018 року 11\~498, 04 грн. (19х605,16 грн.)). Також суд вважає, що підлягають частковому задоволенню і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди виходячи з наступного. Відповідно до ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагається від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.2 ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї. Судом встановлено, що відповідачем ТОВ «Бурат-Агро» порушено право [PERSON] на працю, яке передбачене ст. 43 Конституції України, порушені гарантії забезпечення права на працю, встановлені у статті 51 КЗпП України, зокрема правовий захист від незаконного звільнення, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків. Суд розцінює дії відповідача протиправними та такими, що заподіяли моральної шкоди. Моральні страждання працівника, яких вона зазнала внаслідок незаконного звільнення полягають у душевних стражданнях внаслідок втрати роботи, у пригніченні її морального стану, оскільки значний період свого трудового шляху вона перебувала на керівних посадах, звільнення вплинуло на її фізичне здоров»я, про що свідчить перебування на стаціонарному лікуванні у жовтні 2017 року (а.с.65). Незаконне звільнення позбавило її професійної реалізації, призвело до погіршення відносин із трудовим колективом, приниження ділової репутації. Вирішуючи питання про розмір заподіяної моральної шкоди [PERSON], суд відповідно до вимог ч.3 ст.23 ЦК України враховує характер правопорушення, а саме те, що моральна шкода завдана позивачу внаслідок незаконного звільнення та спричинена в результаті протиправних дій відповідача, глибину душевних страждань. Суд також враховує вимоги розумності та справедливості, тривалий період, протягом якого позивач намагалася відновити своє порушене право на працю та вважає за можливе стягнути з відповідача 2 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з ТОВ «Бурат-Агро» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1939 грн. 62 коп. (на день подачі позову до суду: 640 грн. за вимогу про скасування наказу + 640 грн. за вимогу про поновлення на роботі+659 грн. 62 коп. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), а також судовий збір у сумі 64 грн. 00 коп. на користь [PERSON] (пропорційно задоволеній позовній вимозі про відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК, на день подачі позову до суду). Зайво сплачений судовий збір у сумі 64 грн. 80 коп. повернути позивачці.

Outcome: partial