Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення збитків за договором позики, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 29.12.2012 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач взяв у неї в борг грошові кошти у сумі 5500,00 доларів США, що еквівалентно станом на 06.03.2017 р. 149155,87 грн., зі сплатою 3% річних щомісяця до 29 числа, що становить 36% річних, а відповідач зобов'язався повернути вказану позику у строк до 29 квітня 2015 року. Проте у встановлені строки та до теперішнього часу відповідач борг не повернув, тому просить стягнути з [PERSON] за договором позики від 29.12.2012 р. грошові кошти в сумі 214242,61 грн., з яких 149155,87 грн. сума основного боргу, 8299,60 грн. - 3% річних, 56787,20 грн. - проценти за користування позикою за період спливу визначеного строку повернення та 2142,43 грн. сплаченого нею судового збору. Ухвалою суду від 29 березня 2017 року відкрито провадження по справі. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] на задоволенні вимог наполягав з підстав, викладених в позові. Представник відповідача [PERSON] вимоги позову не визнала з підстав, викладених в запереченні на позов. В обґрунтування заперечень зазначено, що [PERSON] не оспорює факт отримання в борг від позивачки 5500 доларів США під 3% річних з помісячним погашенням боргу та датою погашення 29.04.2015 р. Однак він дійсно з січня 2013 року щомісячно погашав суму боргу, а оскільки між ним з позивачкою існували довірливі відносини, то вони домовились, що [PERSON] на розписці буде робити відмітки про погашення боргу, а після остаточного погашення суми боргу поверне йому розписку. Однак їх домовленості не виконувалися, розписка йому не була повернута. Так, щомісячно він повертав позивачці по 1300,00 грн., на 2013 р. курс долара до гривні складав 1 долар США = 7,993 грн., тому щомісячний платіж складав у перерахунку до долара США 162,64 доларів. За 2013 р. він повернув 15900 гривень, що складає 1989 доларів США, за 2014 рік повернув 1980 доларів США (23405,00 грн.), за 2015 рік він повернув 1980 доларів США (45870 грн.) та за 2016 р. він повернув 1980 доларів США (50490 грн.). Усього 7929 доларів США, додатково він передав їй 500 доларів США, тобто з переплатою. Гроші він передавав як особисто, так і через його знайомих, однак позивач відмовляється повертати оригінал розписки. При цьому її твердження про повернення лише 500 доларів США і рахунку відсотків за розпискою, нічим не підтверджується, оскільки не зрозумілий її розрахунок. Тому просить в задоволенні позову відмовити. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що відповідача [PERSON] знає близько 25 років, вони приятелюють. Після 23.02.2014 р. він став свідком як [PERSON] віддав [PERSON] близько 5 000,00 грн. [PERSON] йому пояснив, що брав у борг гроші і тепер повертає. Влітку 2014 року при ньому [PERSON] ще 3000,00 грн. віддав [PERSON] В серпні-вересні разів 3-4 вона приходила, він віддавав по 3 тисячі, а собі записував у зошит. Разів вісім [PERSON] віддавав [PERSON] гроші. Йому відомо, що [PERSON] винен був [PERSON] гроші, однак скільки саме, він не знає. Розписку про повернення коштів він не давав, два рази при ньому [PERSON] просто робив помітки в зошиті. Гроші повертав у гривнях. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 20 листопада 2015 року прийшла до [PERSON] працювати. 24 чи 25 листопада вона стикнулася з [PERSON], остання влашувала скандал. [PERSON] сказав, щоб вона видала [PERSON] 4200,00 грн. з каси. Вона записала все в книзі - борг та прізвище [PERSON], де та розписалася, однак книжка не збереглась. Через тиждень з 28.12.2015 р. по 30.12.2015 р. вона знову стикнулася з [PERSON] через борг, було запропоновано в рахунок боргу взяти продуктів на 1250,00 грн., вона погодилась та вказана сума була записана в книжці, в січні [PERSON] взяла продуктів на 2500,00 грн. Також в березні 2016 року вона особисто передавала [PERSON] в квартирі 4000,00 грн. Розписок про отримання коштів [PERSON] не писала. На запитання свідок [PERSON] повідомила, що офіційно в магазині [PERSON] вона працевлаштована не була. Зошит, куда писав [PERSON], був звичайний, сірого кольору. В судове засідання, призначене на 29.10.2018 року, представник відповідача не з'явилась, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила. Свідки до зали суду також не прибули. Суд, вислухавши представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи і інші докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 29 грудня 2012 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 5500,00 доларів США, під 3% виплати щомісячно кожного 29 числа, зі строком їх повернення до 29 квітня 2015 року. На підтвердження отриманих коштів [PERSON] надав розписку (а.с. 29 - розписка), однак у зазначений термін борг не повернув. Згідно зі ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до положень статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 08 червня 2016 р. (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа №442/8157/15-ц), тощо, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, З матеріалів справи вбачається та визнається відповідачем, що ним надано позивачу розписку про отримання в борг грошей, а отже сторони дотримались письмової форми договору. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 526 ЦК України визначає, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки суму боргу за договором позики в розмірі 5500,00 доларів США, що еквівалентно 149155,87 грн., з урахуванням відсотків за користування позикою в розмірі 22279,50 доларів США, що еквівалентно 176899,23 грн., та 3% річних в розмірі 306,04 доларів США, що еквівалентно 8299,60 грн., виходячи з розрахунку, який проведений позивачем правильно та суд, перевіривши, погоджується з ним. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, в судовому засіданні в якості доказів відповідачем надано копію витягу з зошита з відмітками та за його клопотанням допитано свідків. Однак оцінюючи наданий суду витяг з зошита суд критично оцінює цей доказ з огляду на те, що в ньому помітки зроблені односторонньо самим відповідачем та в зошиті відсутні розписки позивачки в тому, що вона отримала позичені гроші, тощо. З огляду на зазначене суд не може дійти висновку про відсутність боргових зобов'язань відповідача. Стосовно показань свідків, то свідок [PERSON] не міг пояснити, яку саме суму був винен відповідач позивачці, при ньому відповідач лише робив помітки в зошиті, однак факту повернення суми грошей та наявності розписок [PERSON] про отримання сум в рахунок погашення боргу [PERSON], вказаний свідок не підтвердив. Свідок [PERSON] повідомила, що видавала [PERSON] певні суми в рахунок погашення боргу, однак якого боргу саме, їй невідомо, [PERSON] розписок в отриманні грошей їй не надавала. Крім того, ті суми, про які свідчили вказані вище свідки, не співпадали із сумами, що були зафіксовані у наданій до суду копії зошита-щоденника. Таким чином суд не може вважати вказані докази як достатні, достовірні та належні в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України з огляду на те, що вказані докази в своїй сукупності не дають підстав для встановлення наявності чи відсутності обставин, на які посилається відповідач. Так, згідно ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розпизці визначеного обов'язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики. Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов'язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов'язань саме перед ним. Позивачем надано суду оригінал розписки про отримання відповідачем боргу в розмірі 5500 доларів США (а.с.29), натомість останній в обґрунтування своїх заперечень не надав суду письмових доказів того, що ним повернуто борг позивачці в повному обсязі (оригінали розписок [PERSON] про отримання коштів в рахунок погашення боргу, тощо). Текст оригіналу розписки не містить надпису позивачки щодо повернення суми боргу відповідачем. Таким чином, встановивши, що укладений між сторонами письмовий договір позики та боргова розписка підтверджують не лише факт укладення договору, а й факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд дійшов висновку про виникнення між сторонами правовідносин з договору позики. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальниками не виконано (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року по справі № справа № 654/2275/16-ц). Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2142,43 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved