Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного професійно-технічного навчального закладу «Путивльський професійний ліцей» і свої вимоги мотивує тим, що 01.09.2012р. між нею та відповідачем було укладено договір № 68 про надання їй житлово-комунальних послуг, як мешканцю кімнати [ADDRESS] зі строком дії до 01.09.2013р. Посилаючись на ч. 1 ст. 203 ЦК України просила суд визнати недійсним вказаний правочин недійсним та на підставі ст. 216 ЦК України при визнанні договору недійсним просила суд частково застосувати наслідки визнання правочину недійсним у вигляді зобов'язання відповідача зробити перерахунок сплачених нею грошових сум з моменту укладення договору з 01.09.2012р. по дату прийняття судового рішення з трьох на двох осіб та із застосуванням 50 % знижки при сплаті комунальних послуг, оскільки вона та її неповнолітня дочка, є особами, які перебували на утриманні померлого інваліда - колишнього працівника міліції, що користувався 50 % знижкою при сплаті комунальних послуг. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та суду пояснила, що кімнату [ADDRESS] було надано їй та її чоловіку [PERSON], який працював у Путивльському РВ УМВС України в Сумській області, за письмовим зверненням начальника райвідділу. Після смерті чоловіка протягом певного часу вона співмешкала з [PERSON], однак, на теперішній час ніяких відносин з ним не підтримує, а також їй не відомо, на яких підставах [PERSON] був зареєстрований за вищевказаною адресою, оскільки своєї згоди на його реєстрацію вона не надавала. Факту укладення договору № 68 про надання житлово-комунальних послуг мешканцям гуртожитку ДПТНЗ «Путивльський професійний ліцей» між нею та відповідачем [PERSON] не заперечувала, однак зазначила, що вказаний договір було укладено не 01.09.2012р., а 22.05.2012р. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд у задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.08.2003р. між позивачем та громадянином [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується фотокопією свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 12.08.2003р. виконкомом Линівської сільської ради Путивльського району Сумської області (а.с.11). Як вбачається із фотокопії посвідчення [NUMBER], виданого 25.10.2006р. ВФРЕ УМВС України в Сумській області, з 29.07.2006р. [PERSON] було призначено пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» (а.с.13). 25.10.2006р. УМВС України в Сумській області [PERSON] було надано довідку за [NUMBER], яка видана для подання до житлово-комунальної контори, зі змісту якої вбачається, що пенсіонер МВС [PERSON] і члени його сім'ї мають право з 29.10.2006р. відповідно до Закону України «Про міліцію», введеного в дію постановою Верховної Ради УРСР від 25.12.1990р. № 583-ХІІ, на 50-процентну знижку по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива (а.с.15). [INFO] народилася [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується фотокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 06.03.2007р. відділом РАЦС Путивльського РУЮ (а.с.10). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується фотокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 14.05.2007р. відділом РАЦС Путивльського РУЮ (а.с.12). 01.09.2012р. між Державним професійно-технічним навчальним закладом «Путивльський професійний ліцей» та [PERSON] було укладено договір № 68 про надання житлово-комунальних послуг мешканцям гуртожитку ДПТНЗ «Путивльський професійний ліцей» (а.с.5-6,31). Із змісту вказаного договору вбачається, що фактично, на підставі вказаного договору позивачеві [PERSON] відповідачем було надано у користування частину житлового приміщення загальною площею 18,88 кв.м., а саме - кімнату [ADDRESS]. В свою чергу позивач [PERSON] прийняла на себе зобов'язання щодо здійснення оплати за проживання, опалення, водопостачання, водовідведення, електропостачання, виходячи із кількості мешканців, які проживають у вказаній кімнаті, а саме - 3 особи. Як встановлено судом, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано три особи: [PERSON], її неповнолітня дочка [PERSON] та [PERSON] Вказана обставина підтверджується копіями наданих сторонами документів, а саме: фотокопією паспорта [PERSON], фотокопією картки прописки [PERSON] та [PERSON], фотокопією паспорта [PERSON], довідкою ДПТНЗ «Путивльський професійний ліцей» № 715, а також не заперечувалося позивачем та представником відповідача у судовому засіданні (а.с.7,9,17,60). Зокрема, як вбачається з фотокопії паспорта [PERSON], яку було додано позивачем до позовної заяви, він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 14.04.2010р. по теперішній час. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України судом було роз'яснено сторонам їх права та обов'язки, в тому числі й обов'язки щодо доказування та подання доказів. У якості підстав для визнання оскаржуваного правочину недійсним позивачем зазначено ч. 1 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Крім того, як на підставу своїх вимог позивач у своєму позові посилається на ст.ст. 12, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 632 ЦК України, відповідно до яких договір має містити ціну, тому позивач вважає, що у зв'язку з відсутністю у спірному договорі ціни, його слід визнати на цій підставі недійсним. Така позиція позивача не ґрунтується на законі, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 4 ст. 632 ЦК України якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Із наданих представником відповідача письмових доказів вбачається, що тариф на водопостачання та водовідведення по КП «Путивльміськводоканал» для мешканців м. Путивль було затверджено рішеннями Путивльської міської ради № 102 від 30.05.2008р. та рішеннями виконкому Путивльської міської ради № 201 від 15.12.2010р., тариф на теплопостачання затверджено рішенням Путивльської міської ради № 175 від 29.10.2007р., тариф на електроенергію встановлено постановою НКРЕ від 20.07.2006р. за № 926, розмір квартплати затверджено згідно рішення Путивльської міської ради № 175 від 29.10.2007р. (а.с.66-71). Обгрунтованість вказаних тарифів позивачем не оспорюється. Також у позовній заяві [PERSON] зазначає, що у п. 1.4. договору зазначена кількість осіб, які мешкають у кімнаті - 3 особи, однак, у вказаній кімнаті мешкало три особи до [INFO], коли помер її чоловік [PERSON], а на дату укладення оскаржуваного договору вона мешкала у [ADDRESS] удвох із дочкою, а згоди на поселення, реєстрацію та проживання з нею у кімнаті іншої особи, в тому числі і [PERSON], вона не давала, а зареєструвався останній за вказаною адресою у результаті змови з комендантом гуртожитку без дозволу позивача, коли зустрічався з нею та планував створити сім'ю, оскільки його не допускали у приміщення гуртожитку. Однак, як на дату укладення оскаржуваного договору так і станом на теперішній час позивач з [PERSON] сім'ю не створила та не проживає однією сім'єю. Разом з тим, [PERSON] значиться зареєстрованим за вказаною адресою з 14.04.2010р. і по теперішній час, в той час як оскаржуваний договір сторонами укладено 01.09.2012р., при цьому правомірності вселення [PERSON] до вказаного приміщення позивач не оспорює. В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановленого ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зміст принципу диспозитивності цивільного судочинства судом було роз'яснено сторонам у судовому засіданні. З огляду на викладене, суд вважає такою, що не ґрунтується на законі вимогу позивача про визнання недійсним договору № 68 від 01.09.2012р. про надання житлово-комунальних послуг мешканцям гуртожитку ДПТНЗ «Путивльський професійний ліцей». Також суд приходить до висновку про те, що є необгрунтованою і вимога позивача про зобов'язання відповідача зробити перерахунок плати за проживання у кімнаті [ADDRESS] [PERSON] з 01.09.2012р. по дату прийняття рішення із розрахунку нарахування плати за проживання двох осіб ([PERSON] та її малолітньої дочки [PERSON].) та із застосуванням 50 % пільги, як вдові та доньці померлого працівника міліції, на утриманні якого вони перебували. Вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відсутні встановлені законом підстави для визнання спірного договору недійсним, а також враховуючи те, що відповідно до п.1.4 вказаного договору визначено кількість осіб, які проживають у кімнаті [ADDRESS],- 3 особи. Виходячи із вказаної кількості осіб позивач [PERSON] відповідно до умов спірного договору прийняла на себе зобов'язання здійснювати оплату за користування вказаною кімнатою та користування послугами на умовах вказаного договору. Доводи позивача про те, що вона не давала згоди на поселення, реєстрацію та проживання з нею у кімнаті іншої особи, в тому числі і [PERSON], судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на час укладення спірного договору - 01.09.2012р. позивачеві було відомо, що її чоловік помер та на час укладення вказаного договору [PERSON] був зареєстрований разом з позивачем у гуртожитку і саме тому у спірному договорі було зазначено кількість мешканців - 3 особи. Не ґрунтується на законі і вимога позивача про проведення перерахунку плати за проживання у гуртожитку двох осіб ([PERSON] та її малолітньої дочки [PERSON].) та із застосуванням 50 % пільги, як вдові та доньці померлого працівника міліції, на утриманні якого вони перебували. Як на підставу для застосування вказаної пільги позивач посилається на довідку [NUMBER], видану УМВС України в Сумській області 25.10.2006р., зі змісту якої вбачається, що пенсіонер МВС [PERSON] і члени його сім'ї мають право з 29.10.2006р. відповідно до Закону України «Про міліцію», введеного в дію постановою Верховної Ради УРСР від 25.12.1990р. № 583-ХІІ, на 50-процентну знижку по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що оскільки у вказаній довідці зазначено, що вона дійсна довічно, то на даній підставі вона та її дочка [PERSON] мають право на вказані пільги і після смерті її чоловіка [PERSON], при цьому ні у тексті позовної заяви, ні в судовому засіданні позивачем не було наведено посилання на жоден з нормативно-правових актів, який би давав їй право на отримання вказаних пільг після смерті чоловіка. Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України «Про міліцію» працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-відсоткова знижка плати за користування житлом та комунальними послугами, за паливо в межах норм, встановлених законодавством. Відповідно до ч. 6 ст. 22 Закону України «Про міліцію» за працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги згідно з цим Законом. Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про міліцію» за дітьми працівника міліції, який загинув або помер у зв'язку з виконанням службових обов'язків, до досягнення ними повноліття, а також за непрацездатними членами сім'ї, які перебували на його утриманні, зберігається право на пільги по оплаті житла, комунальних послуг, палива. З огляду на таке, суд приходить до висновку про те, що відсутні передбачені законом підстави для збереження права на пільги за [PERSON] та її дочкою [PERSON], після смерті [PERSON], який помер [INFO] Таким чином, всупереч вимогам ч. 2 ст. 60 ЦПК України позивачем не було надано суду належних, допустимих, обґрунтованих та переконливих доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed