Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом. Просить ухвалити рішення, яким стягнути на її користь з фізичної особи-підприємця [PERSON] заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 73 042,00 грн. В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що 01.03.2007 року між нею та відповідачем було укладено безстроковий трудовий договір, який зареєстрований у Кам`янка-Бузькому районному центрі зайнятості від 05.03.2007 за №132, який на даний час не розірвано. Оскільки в порушення вимог цього договору та норм трудового законодавства їй відповідачем була нарахована та не виплачена заробітна плата: за березень-грудень 2007 року в сумі 4360 грн., за березень-грудень 2007 року в сумі 4360 грн., за січень-грудень 2008 року в сумі 6390 грн., за січень-грудень 2009 року в сумі 6974 грн., за січень-грудень 2010 року в сумі 10659 грн., за січень-грудень 2011 року в сумі 11557 грн., за січень-грудень 2012 року в сумі 13177 грн., за січень-грудень 2013 року в сумі 13835 грн., за січень-травень 2014 року в сумі 6090 грн., а всього заборгованість із невиплаченої заробітної плати становить - 73042 грн., яку вона просить стягнути з відповідача. Відповідач ФОП [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, у якій просив розірвати трудовий договір від 01 березня 2007 року, укладений між ним та позивачкою, який 05.03.2007 року зареєстрований у Кам`янка-Бузькому районному центрі зайнятості від 05.03.2007 за №132. В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що між сторонами було укладено вищевказаний договір, в силу якого позивачка була прийнята на посаду продавця продовольчих і непродовольчих товарів та приступила до роботи з 01 березня 2007 року та пропрацювала до 30 листопада 2007 року, а за вказаний період нею отримувалась нарахована їй заробітна плата. Із 01.12.2007 року по даний час позивачка не виходила на роботу, а тому виплата їй заробітної плати не здійснювалась, у зв`язку з чим повідомлялась відповідачем про необхідність з`явитись у районний центр зайнятості для розірвання вказаного трудового договору, однак цього не зробила. Окрім того позивачка зверталась у районний центр зайнятості про надання їй статусу безробітного та отримувала від держави відповідні кошти, чим визнала факт того, що вона у відповідача не працює. Оскільки позивачка не з`являється до районного центру зайнятості для розірвання з відповідачем спірного трудового договору, одностороння відмова від якого не допускається, а тому просить його розірвати в судовому порядку. Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 22.04.2016 року вказана зустрічна позовна заява об`єднана в одне провадження разом із первісною позовною заявою. Позивач [PERSON] звернулась до суду із заявою від 01.06.2016 року, у якій проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечила та просила суд у їх задоволенні відмовити повністю, одночасно задовольнивши її позовні вимоги про стягнення з відповідача нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в сумі 73042 грн., визнавши факт укладення між ними спірного трудового договору від 01.03.2007 року, який на даний час є нерозірваним, покликаючись на те, що згідно цього договору в неї був ненормований робочий день та відповідач ніколи не мав претензій до її роботи. Проте відповідач із 01 березня 2007 року по даний час жодного разу не виплатив їй заробітної плати за виконану роботу, використовуючи її працю безкоштовно. Ухвалою судді від 27.01.2020 року, після заміни складу суду в зв`язку зі звільненням у відставку судді Буського районного суду Львівської області Мельника С.Р., вказану позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін. Ухвалою підготовчого судового засідання від 09.06.2020 року було закрито підготовче судове засідання та призначено вищевказану справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 13.08.2020 року із викликом сторін. Позивач за первісним позовом [PERSON] повторно в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду справи, що підтверджується її розпискою і рекомендованим повідомленням про вручення їй судової повістки (№8050002716670 від 18.08.2020), про причини свої неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала. Разом із тим у матеріалах справи наявна письмова заява [PERSON] від 18.02.2016, де вона просить розглядати справу без її участі, позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 10), що в силу приписів ч. 1, ч. 5 ст. 223, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідач за первісним позовом ФОП [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, будучи представлений повноважним представником - [PERSON] , яка в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом заперечила, підтримавши зустрічний позов, покликаючись на те, що [PERSON] працювала на посаді продавця магазину в ФОП [PERSON] у період з 01.03.2007 року по 30.11.2007 року на підставі укладеного та зареєстрованого у районному центрі зайнятості трудового договору, який позивач відмовляється розірвати. Позивач допустила недостачу в магазині відповідача та з 01 грудня 2007 року і надалі вже на роботу не виходила, про що були складені відповідні акти роботодавцем. Оскільки в силу закону заробітна плата виплачується виключно за виконану роботу, за період фактичного виконання позивачкою трудових обов`язків у вищевказаний період 2007 року їй виплачена заробітна плата, жодних скарг чи заяв про порушення кримінальної справи за невиплату їй заробітної плати позивачка не зверталась, а тому її вимоги представник відповідача вважає безпідставними, а відмову її розірвати спірний трудовий договір в добровільному порядку вважає порушенням прав відповідача. Просить відмовити повністю у задоволенні вимог за первісним позовом, одночасно задовольнивши вимоги зустрічного позову. Заслухавши пояснення представника відповідача за первісним позовом, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. В силу частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що 01 березня 2007 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір, який зареєстрований у Кам`янка-Бузькому районному центрі зайнятості від 05.03.2007 за №132. Згідно умов вказаного договору [PERSON] як працівник зобов`язалась виконувати обов`язки продавця продовольчих та непродовольчих товарів з повною матеріальною відповідальністю та дотриманням санітарно-гігієнічних правил на робочому місці (а.с. 5-6). Згідно зі статтею 24-1 КЗпП України (у редакції чинній на момент укладення спірного трудового договору) у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Вищевказані обставини щодо укладення вказаного договору та його чинності на час розгляду справи не оспорювалися сторонами в ході судового розгляду даної справи та випливають із рішення Апеляційного суду Львівської області від 11.12.2014 року в справі №440/108/14 між тими ж сторонами, що в силу приписів частини першої та четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню (а.с. 28-31). Також згаданим судовим рішенням встановлено, що після реєстрації трудового договору [PERSON] звернулась з заявою про застосування податкової соціальної пільги, а ФОП [PERSON] відраховував платежі у пенсійний фонд. Сама ж [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду визнала, що працювала деякий час у позивача, однак жодних документів при прийомі на роботу не підписувала. Як встановлено в судовому засіданні, що позивач [PERSON] працювала на посаді продавця магазину та виконувала свої трудові обов`язки фактично у період із 01 березня 2007 року до 30 листопада 2007 року включно. З 01.12.2007 року позивач на роботу більше не виходила та не працювала у відповідача, що підтверджується наявними у справі актами від 31.12.2009, 31.12.2010, 31.12.2011, 31.12.2012, 31.12.2013, 01.05.2014 року про відсутність [PERSON] на роботі в період з 01 грудня 2007 року до 01 травня 2014 року (а.с. 32-37). Аналогічні показання з приводу вказаних фактичних обставин повідомили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, свідки показали, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи продавцем в магазині с. Великосілки Кам`янка-Бузького району Львівської області в період з 01.03.2007 року до 30 листопада 2007 року. Після недостачі в магазині [PERSON] з грудня 2007 року на роботу не вийшла та більше там не працювала, про що ними складались вищевказані акти про відсутність [PERSON] на роботі. Також свідок [PERSON] показала, що працювала продавцем вказаного магазину позмінно разом з позивачкою [PERSON] , зазначивши, що їй та позивачці за вказаний період виплачувалась заробітна плата готівкою. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що у період з 11 лютого 2008 року по 28 березня 2009 року позивач [PERSON] перебувала на обліку у Буському районному центрі зайнятості як безробітна і отримала дохід від держави в сумі 2607 гривень 47 копійок, незважаючи на те, що в цей період часу був діючий трудовий договір, укладений 01 березня 2007 року і позивач вважалась працевлаштованою (а.с. 49-51). Вищевказані обставини не оспорювались позивачкою в ході судового розгляду справи, однак вона покликалась на невиплату їй заробітної плати з березня 2007 року до травня 2014 року на загальну суму 73042,00 грн. Проте, такі вимоги позивачки суд вважає необгрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються довідкою ФОП [PERSON] від 03.08.2020 року про виплату [PERSON] заробітної плати в період 01.03.2007-30.11.2007 року на загальну суму 3900,00 грн., актом від 10.01.2010 року, а також вищевказаними показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що з грудня 2007 року до травня 2014 року позивачка фактично не працювала, оскільки жодного разу на роботу не вийшла. Крім того, в силу вимог частини першої статті 94 КЗпП України та частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Оскільки як безспірно встановлено в судовому засіданні, що позивачка отримала заробітну плату за виконану нею роботу в період з 01.03.2007 по 30.11.2007 року, жодних вимог про виплату їй заробітної плати із березня 2007 року до лютого 2016 року (звернення з цим позовом в суд) позивачка не заявляла, як і жодного разу не зверталась із заявами в правоохоронні органи щодо порушення кримінальної справи щодо відповідача за статтею 175 КК України (безпідставна невиплата заробітної плати), що свідчить про надуманість заявлених нею позовних вимог. Ураховуючи те, що із 01 грудня 2007 року до травня 2014 року позивачка не вийшла на роботу та фактично не виконувала роботи, а тому підстав для задоволення її позовних вимог суд не вбачає. Що стосується зустрічних позовних вимог про розірвання трудового договору, суд вважає їх такими, що підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Із змісту статті 21 КЗпП України випливає, що трудовий договір є двостороннім договором між працівником та роботодавцем, які по відношенню один до одного мають відповідні права та обов`язки. Інші суб`єкти мають право втручання у взаємовідносини цих сторін лише у випадках та в порядку передбаченому чинним законодавством. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. В силу Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260, Державний центр зайнятості є органом, на який покладено функції реєстрації (зняття з реєстрації) трудових договорів, які укладаються із фізичними особами-роботодавцями та найманими працівниками, а також підтвердження записів, внесених фізичними особами-роботодавцями до трудових книжок працівників. Зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин фізичною особою-роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї із сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору. Встановлені судом обставини свідчать про те, що з 01 грудня 2007 року трудові відносини між сторонами фактично припинені у зв`язку з тим, що позивачка з 01.12.2007 року без поважних причин на роботу не з`являється, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, позивачка добровільно розірвати трудовий договір з відповідачем не бажає, а відповідач був вимушений здійснювати до 31 травня 2014 року відрахування страхових внесків за [PERSON] , що підтверджується наявними у справі відомостями № ОК ЗО: 1219010884 від 16.01.2019 (а.с. 95-96), які не спростовані сторонами по справі, і враховуючи особливості правового регулювання зняття з державної реєстрації трудового договору, відповідач позбавлений можливості самостійно зняти договір його з реєстрації і захистити своє порушене право, відтак із указаних підстав позовні вимоги підлягають задоволенню. Разом із тим, ураховуючи те, що згідно з наявними у справі відомостями № ОК ЗО: 1219010884 від 16.01.2019 (а.с. 95-96) встановлено, що відповідач здійснював відрахування страхових внесків за [PERSON] включно до травня 2014 року, а тому суд вважає обгрунтованим розірвати трудовий договір між сторонами по справі з ініціативи роботодавця на підставі приписів п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України із 31 травня 2014 року, тобто з моменту припинення здійснення страхових внесків роботодавцем за працівника. У відповідності до вимог пункту 2 частини другої, частини сьомої статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на рахунок держави, ураховуючи залишення позову без задоволення та звільнення позивача від сплати судових витрат. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed