Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна та просила суд: розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 12.01.1996 року Фрунзенським відділом реєстрації актів громадського стану, актовий запис № 04; в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб Chevrolet Aveo, д.р.н. [NUMBER] , 2007 року випуску. В обґрунтування позову зазначено, що шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] був укладений 12 січня 1996 року, про що Фрунзенським відділом реєстрації актів громадського стану зроблено актовий запис № 04 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Спільне життя сторін не склалося та з початку 2018 року вони проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Згідно договору купівлі-продажу від 19.09.2003 року [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частинах кожний квартиру [ADDRESS] . З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.09.2003 року № 1548832 вбачається, що за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] ; за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Chevrolet Aveo, д.р.н. [NUMBER] , 2007 року випуску, даний автомобіль зареєстрований за [PERSON] 27.03.2014 року. Сторонами не оспорюється, що вказане майно було придбане у період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя. Ухвалою суду від 10 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, провадження у справі відкрите 28.09.2020 року. 03.11.2020 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що спільне життя сторін не склалося, в зв`язку із чим з початку 2018 року вони проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Відповідач наразі проживає у своїх батьків за адресою: [ADDRESS] та забезпечений іншим житлом. Враховуючи інтереси позивачки та їх спільних з відповідачем дітей, [PERSON] не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Уточнивши позовні вимоги позивач просила суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 12 січня 1996 року Фрунзенським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 04. Після розірвання шлюбу прізвище позивача залишити без змін - « [PERSON] ». У порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Виділити [PERSON] транспортний Chevrolet Aveo, д.р.н. [NUMBER] , 2007 року випуску, визнавши за ним право власності на цей автомобіль у порядку поділу майна подружжя. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу (ч. 4 ст. 200 ЦПК України). Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У підготовчому судовому засіданні суд додатково заслухав відповідача та впевнився у добровільності його позиції щодо визнання позовних вимог. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Кривошеєнко О.Ю., у підготовчому судовому засіданні просили ухвалити рішення про задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив ухвалити рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Встановлено, що шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] був укладений 12 січня 1996 року, про що Фрунзенським відділом реєстрації актів громадського стану зроблено актовий запис № 04 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.7). Від шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів громадянського стану. Частина перша ст. 24 СК України встановлює, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно положень ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Сторони не заперечували, що спільне життя сторін не склалося та з початку 2018 року вони проживають окремо та не ведуть спільного господарства. З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що позивач на примирення не згодна, відповідач позов визнав, суд вважає необхідним шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвати, так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі змістом статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У відповідності до частини першої, другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно договору купівлі-продажу від 19.09.2003 року [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частинах кожний квартиру [ADDRESS] (а.с. 42). З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.09.2003 року № 1548832 вбачається, що за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] ; за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43). Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Chevrolet Aveo, д.р.н. [NUMBER] , 2007 року випуску, даний автомобіль зареєстрований за [PERSON] 27.03.2014 року (а.с. 44). Сторонами не оспорюється, що вказане майно було придбане у період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідач не заперечував, що після розірвання шлюбу, діти залишаються на утриманні позивача, в зв`язку із чим не заперечував проти відступлення від засади рівності часток подружжя. З огляду на надані суду докази та позицію відповідача про повне визнання ним позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] .

Outcome: approved