Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: дозволити їй або її офіційному представникові оформити необхідні проїзні документи для виїзду за межі України неповнолітнього [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], [INFO], на період з часу набрання рішенням чинності до виповнення дитині шістнадцяти річного віку, тобто до 04 листопада 2023 року; надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], за межі України та в'їзд до Росії, Туреччини, Єгипту, країн Шенгенської угоди Європейського союзу у її супроводі, без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON], [INFO], на період з часу набрання рішенням чинності до виповнення дитині шістнадцяти річного віку, тобто до 04 листопада 2023 року. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що з 03 вересня 2011 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 серпня 2013 року. Від спільного життя вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Дитина проживає разом з нею, знаходиться на її утриманні. Вона мала намір та можливість виїхати тимчасово з сином на відпочинок та оздоровлення за кордон, але не могла цього зробити, бо відповідач відмовлявся надати їй нотаріально посвідчений дозвіл на сина за межі України. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2013 року їй був наданий дозвіл на оформлення документів на ім'я неповнолітнього сина [PERSON] для виїзду за межі України без згоди батька на період з 01 грудня 2013 року по [INFO] року. В зв'язку з тим, що рішення суду діяло лише до [INFO] року, а відповідач знову відмовляється надати їй нотаріально посвідчений дозвіл, вона вимушена знову звернутися до суду, оскільки дії відповідача суперечать інтересам дитини та порушують її права. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явився, письмово просив провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримує, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення у пресі, про поважність причин неявки суд не повідомив. Представник тертої особи в судове засідання не з'явився, заступник міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради, голова адміністрації Дніпровського району Саусь О.В. письмово просив провести розгляд справи за відсутності представника Органу опіки та піклування адміністрації Дніпровського району та ухвалити рішення з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 158, ч. 1 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін та представника третьої особи на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 03 вересня 2011 року до 01 вересня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 04 (а.с. 8), рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 серпня 2013 року про розірвання шлюбу.. Сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис № 19 (а.с. 9). В заявленому позові [PERSON] стверджує, що неповнолітній син [PERSON] постійно проживає з нею, знаходиться на її вихованні та утриманні. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2013 року позивачці було надано дозвіл на оформлення документів на ім'я неповнолітнього [PERSON], [INFO], для виїзду за межі України без згоди батька [PERSON], [INFO], а також надано дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд разом із неповнолітнім сином [PERSON] до держави Росія без письмової згоди батька [PERSON] на період з 01 грудня 2013 року по [INFO] року (а.с. 10,11) . В теперішній час строк, на який суд дозволив виїзд дитини за межі України, закінчився. Позивачка має намір та можливість виїхати тимчасово з сином на відпочинок та оздоровлення за межі України до Росії, Туреччини, Єгипту, країн Шенгенської угоди Європейського союзу, для чого неповнолітньому [PERSON] необхідно перетинати кордон держави Україна. Оформлення проїзного документу дитині для виїзду за кордон можливо лише на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків дитини, тобто позивачки та відповідача. Як зазначила [PERSON] в позові, відповідач [PERSON] відмовляється надати нотаріально посвідчений дозвіл для виїзду неповнолітнього сина разом із нею за межі України. В зв'язку з відмовою батька дитини надати дозвіл на тимчасовий виїзд його малолітньому сину [PERSON] за межі України для відпочинку та оздоровлення, порушуються права дитини, які підлягають захисту в судовому порядку. Відповідно до Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами є, крім інших, паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідач не надав заперечень проти позову та будь-яких доказів на їх підтвердження. З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що є законні підстави для надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України та дозволу на оформлення проїзних документів для виїзду дитини за межі України без згоди її батька. Але суд вважає, що метою забезпечення інтересів дитини дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньому [PERSON] належить надати на період з 20 травня 2016 року до [INFO] року. Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] має бути стягнуто 551,20 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: partial