Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що вона є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 04.01.1999 року виданого виконавчим комітетом Сахновщинської селищної ради на підставі рішення виконкому Сахновщинської селищної ради народних депутатів №89 від 24.11.1998 року, зареєстрованому в Сахновщинському БТІ за №2483 від 04.01.1999 року. В даному будинку зареєстрований [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Сахновщинської селищної рад № 1263 від 03.07.2020 року. Відповідач за вищевказаною адресою не проживає з липня місяця 2018 року, що підтверджується актом обстеження домоволодіння від 29.06.2020 року, складеного депутатом Сахновщинської селищної ради. Відповідач не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участь у спільному побуті. Як власник житлового приміщення, вона ніяких договорів (оренди, найму чи піднайму) з відповідачем не укладала. Ніяких контактних даних (адреси місця проживання, контактного телефону) з відповідачем по справі в мене не залишилося, а тому, немає можливості звернутись до нього з проханнями про зняття його з реєстрації в будинку, який належить мені на праві приватної власності. Перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинила, за захистом своїх порушених прав на проживання відповідач ні до суду, ні до інших державних органів - не звертався, особистих речей та майна, яке належить йому в будинку немає. Ухвалою суду від 13.07.2020 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити та не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач по справі [PERSON] повідомлявся про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на сайті суду та направлення судових викликів і повідомлень за адресою зареєстрованого його місця проживання. Згідно зі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Сахновщинського районного суду Харківської області від 09.02.2021 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду даної справи. Дослідивши позовну заяву та матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку який розташований\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~на підставі\~свідоцтва про\~право власності\~на житловий\~будинок від\~04.01.1999\~року виданого\~виконавчим комітетом\~Сахновщинської селищної\~ради на\~підставі рішення\~виконкому Сахновщинської\~селищної ради\~народних депутатів\~№ 89\~від 24.11.1998\~року,\~зареєстрованому в\~Сахновщинському БТІ\~за №2483\~від 04.01.1999\~року. Відповідач у справі [PERSON] є сином позивачки. 06.12.2013 року відповідач [PERSON] за згодою позивача, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Факт реєстрації відповідача в будинку за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою Сахновщинської селищної ради від 26.06.2020 року №1155 про склад сім`ї, а саме: невістка - [PERSON] , онука - [PERSON] , онук [PERSON] , онука [PERSON] та копією будинкової книги. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач [PERSON] в будинку позивачки за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2018 року та зазначили, що у вказаному домоволодінні проживають діти відповідача та його дружина. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 Житлового кодексу Української РСР\~(далі -\~ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою\~статті 156 ЖК Української РСР\~члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК Української РСР\~до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України\~встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з\~статтею 391 ЦК України\~власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Конституцією України\~\~ст.41, ст.47 - передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 405 ЦК України\~передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені\~\~строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин. Перевіривши під час судового розгляду обставини на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає , що зазначені позивачем обставини не підтверджені належними і допустимими доказами. Згідно з частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини другої\~статті 78 ЦПК України\~обставини\~\~справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року). Підстави позову, що відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає, а також те, що він не сплачує за комунальні послугаи, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участі у спільному побуті, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки ці питання підлягають вирішенню в інший передбачений законом спосіб. Пояснення свідків, що відповідач за власною ініціативою звільнив вказане житлове приміщення не містять посилання на джерело цих відомостей і тому суд не вважає такі докази належними. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами як факт відсутності відповідача понад встановлені\~\~строки у жилому приміщенні - понад один рік, так і обставини не поважності причин не проживання відповідача в квартирі, право користування якою останній має і отримав його зі згоди власника будинку як член сім`ї. Крім того, як встановлено судом в будинку проживає дружина відповідача та його неповнолітні діти. А от же за таких обставин по справі підстав для задоволення позову судом не вбачається. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed