Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на те, що 08.11.2008 року сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції в м.Києві, актовий запис №1301. Від шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON] [INFO]. Спільне життя з чоловіком не склалося, сторони проживають окремо. Різні погляди на шлюб та сім'ю призвели до втрати позивачем поваги та любові до чоловіка. Позивач просить розірвати шлюб, дитину залишити проживати з нею та стягувати на утримання дитини аліменти в розмірі по 600 (шістсот) гривень на дитину щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, однак направила на адресу суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримала, в частині стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання дитини змінила та погодилася із пропозицією відповідача на стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки від його доходів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду заяву про часткове визнання позовних вимог. На розірвання шлюбу згідний. В частині стягнення аліментів просив суд стягувати з нього аліменті в частці від його заробітку (доходу) посилаючись на те, що він працює та має постійний заробіток. Не заперечував проти того, щоб дочка проживала з матір'ю, однак просив щоб з сторони матері не виникало перешкод у спілкуванні його, як батька дитини з дочкою. Виходячи з чого суд знаходить можливим розглядати справу у відсутності сторін на підставі наявних доказів. В судовому засіданні було встановлено, що сторони уклали шлюб 08.11.2008 року, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції в м.Києві, актовий запис №1301. Згідно положень абзацу першого ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них або інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Вирішуючи даний спір про розірвання шлюбу суд враховує, що відповідно до положень ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. На думку суду дана сім`я, в результаті різних поглядів на шлюб та сім'ю та відсутності порозуміння між ними, не проживання подружжя спільно та не ведення спільного господарства розпалася і зберегти її при таких обставинах неможливо, а подальше збереження сім`ї буде суперечити інтересам позивача. Наданий сторонам трьохмісячний термін на примирення позитивних наслідків не дав. Сторони не примирилися. У відповідності до вимог ст. ст. 160 та 161 СК України місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків і самої дитини, а в суді вирішується тільки спір між батьками з цього питання, якщо вони проживають окремо. З огляду на це та внаслідок відсутності спору про місце проживання дочки суд не знаходить підстав до задоволення вимоги позивача про залишення дитини на проживання біля матері. Згідно свідоцтва про народження (а.с.10) встановлено, що відповідач являється батьком [PERSON] [INFO]. Згідно ст.51 Конституції України та у відповідності до положень ст.ст.180, 181 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідач, проживаючи окремо від сім'ї, зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, нарівні із матір'ю, що свідчить про необхідність задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що будуть стягуватись з відповідача, суд виходить з того, що згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років, з 1 січня в сумі 1032 грн., з 1 грудня в сумі 1167 грн. Згідно ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з цього та зважаючи на те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька і з урахуванням матеріального становища батьків суд знаходить, що таке, належне утримання можливе в розмірі який буде повністю забезпечувати встановлений Законом прожитковий мінімум дитини сторін. При цьому суд знаходить, що зазначений прожитковий мінімум не є межею як потреб дитини, за станом на сьогодні і до досягнення нею вісімнадцяти років, так і можливостей сторін по утриманню дитини, оскільки він має тенденцію, на законодавчому рівні, до збільшення. Виходячи з цього суд визначає розмір аліментів в частці від заробітку (доходу) відповідача, яка складає 1/4 частку цього заробітку (доходу) і вважає, що мінімальний розмір не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку. На думку суду, саме така частка, може забезпечувати, нарівні із часткою матері, належне утримання дитини сторін і забезпечувати її потреби. Аліменти на утримання дитини суд стягує з часу звернення позивача до суду, тобто з 01 липня 2015 року, що відповідає положенням ст.191 СК України та згідно вимог п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, допускає негайне виконання судового рішення в цій частині в межах суми платежу за один місяць. Судові витрати суд, у відповідності до положень ст.88 ЦПК України, покладає на відповідача, у зв'язку з тим, що діти проживають з матір'ю, яка до суду зверталась для захисту інтересів неповнолітньої дитини.

Outcome: partial