Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання договору дарування нікчемним, а саме: про визнання нікчемним договору дарування земельного сертифікату, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений 14 березня 2000 року державним нотаріусом Демидівської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 228. Ухвалами суду від 13 липня 2017 року та від 2 серпня 2017 року до участі у справі за вказаним позовом були залучені треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області та Млинівська районна державна нотаріальна контора. Згідно позовної заяви позивач [PERSON] вказує про те, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 1990 року. 30 грудня 2015 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. В період часу з 1991 по 1997 роки вона працювала в колгоспі «Першотравневий», що пізніше був перейменований у КСГП «Застиря», і отримала право на земельну частку (пай), про що було видано сертифікат серії РВ № 0196624 про право на земельну частку (пай) площею 3,11 умовних кадастрових гектарів. Після розірвання шлюбу з відповідачем, виникли проблеми щодо поділу спільного майна. Оскільки [PERSON] не повертав їй документи на земельну частку (пай), то вона змушена була звернутися у Відділ Держгеокадастру у Демидівському районі Рівненської області, і після отримання на початку 2017 року відповіді, дізналася про те, що її сертифікат на право на земельну частку (пай), на підставі договору дарування, перейшов у власність відповідачеві [PERSON], після чого ним було отримано Державний акт на право приватної власності на землю серії РВ 001638, що виданий 21 лютого 2001 року Боремельською сільською радою. Отримавши таку інформацію, вона звернулася в Рівненський обласний державний нотаріальний архів, де їй 12 січня 2017 року було видано копію договору дарування земельного сетрифіката. Ознайомившись з договором дарування земельного сертифіката від 14 березня 2000 року, що був посвідчений державним нотаріусом Демидівської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 228 та згідно якого зазначалося про те, що вона подарувала [PERSON] своє право на земельну частку (пай), вона зрозуміла, що такий документ бачить вперше та його не підписувала, бо на такому договорі стояв не її підпис. Будь-яких дій на укладення такого договору вона не вчиняла, наміру укладати такий договір не мала. У звязку з цим, не вважає себе дарувальником, а тому цей договір є нікчемним. Відповідно до ст. 728 Цивільного кодексу України визначено строк позовної давності в один рік. Оскільки про існування договору дарування земельного сертифіката, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений 14 березня 2000 року державним нотаріусом Демидівської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 228, вона дізналася 12 січня 2017 року, то вважає, що строк позовної давності нею не пропущено. Частини 1, 2, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) визначають, що зміст правочину не може суперечити діючому законодавству, а також моральним засадам суспільства. Правочин повинен бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважаєтьсґя таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право вчинення такої нотаріальної дії із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчинила. Відповідно до ч. 3 ст. 719 ЦК України договір дарування майнового права та договір дарування з обовязком передати дарунок у майбутньому укладається в письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Позивач [PERSON] вважає, що недотримання вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України в частині підписання договору особисто дарувальником свідчить про нікчемність такого договору. З вказаних підстав позивач [PERSON] просила суд визнати нікчемним договір дарування земельного сертифікату, що укладений між [PERSON] та [PERSON] 14 березня 2000 року, посвідчений державним нотаріусом Демидівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 228 та стягнути з відповідача [PERSON] на її користь витрати повязані з сплатою судового збору в розмірі 647,00 гривень та витрати на надання правової допомоги в розмірі 2000,00 гривень. В судовом засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги позивача підтримали, з підстав викладених у позовній заяві, подали до суду заяву про збільшення позовних вимог в якій просили позовні вимоги задовільнити - визнати нікчемним договір дарування земельного сертифікату, що укладений між [PERSON] та [PERSON] 14 березня 2000 року, посвідчений державним нотаріусом Демидівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 228; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь витрати повязані з сплатою судового збору в розмірі 647,00 гривень, витрати на надання правової допомоги в розмірі 2000,00 гривень, а також витрати на проведення експертизи в розмірі 900,48 гривень. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що договір дарування земельного сертифікату, що нібито був укладений між нею та [PERSON] і посвідчений 14 березня 2000 року державним нотаріусом Демидівської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 228, вона не підписувала, такий договір не укладала та наміру комусь дарувати свою земельну частку (пай) не мала. Вважає, що такий договір від її імені міг підписати її колишній чоловік відповідач [PERSON] Про те, що є такий договір вона дізналася лише 12 січня 2017 року, коли в Рівненському обласному державному нотаріальному архіві отримала копію вказаного договору. Причиною її звернення до Рівненського обласного державного нотаріального архіву стало те, що після розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], відповідач забрав правовстановлюючі документи на майно та не повертав їх. Крім того, ще до часу звернення у Рівненський обласний державний нотаріальний архів, вона зверталася до Відділу Держгеокадастру у Демидівському районі Рівненської області, оскільки хотіла отримати свій сертифікат на право на земельну частку (пай). Однак, на звернення їй повідомили, що ще у 2000 році на підставі договору дарування земельного сертифікату право на земельну частку (пай) перейшло до відповідача [PERSON] Тоді ж вона дізналася, що сертифікат на право на земельну частку (пай) на її імя був виданий 14 березня 2000 року та в цей же день 14 березня 2000 року був укладений договір дарування земельного сертифікату. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги позивача не визнали, просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги позивача [PERSON] не визнає, оскільки про укладення договору дарування земельного сертифікату вона знала, такий договір зберігався у їх будинку та вона мала доступ до документів. Договір дарування земельного сертифікату [PERSON] підписувала особисто. Крім того, вважає, що [PERSON] знала про отримання ним Державного акта на право власності на землю, а також їй відомо було, де розташована така земельна ділянка, оскільки він займався обробітком земельного паю та зібраний урожай завжди привозив додому. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги позивача [PERSON] не визнав та пояснив, що висновок судової почеркознавчої експертизи, яким встановлено, що договір дарування земельного сертифікату від 14 березня 2000 року не був підписаний позивачем [PERSON], а підписаний іншою особою, не може братися до уваги, оскільки експерт [PERSON], який проводив судову почеркознавчу експертизу не мав права на її проведення, відомості про експерта не внесені до Державного реєстру атестованих судових експертів. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] просив застосувати до позовних вимог позивача [PERSON] позовну давність про що подав до суду письмову заяву та з вказаних підстав відмовити позивачеві у задоволенні її позовних вимог (а.с. 153, 154). Представник третьої особи - Головного територіального управління юстиції у Рівненській області в судове засідання не зявився, подав до суду заяву в якій просив справу розглянути без його участі. Представник третьої особи - Млинівської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, хоч викликався до суду у встановленому порядку. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, повно та обєктивно дослідивши докази по справі та оцінивши їх, як кожен окремо, так і в сукупності за внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих учасниками справи. Судом не вживалися заходи забезпечення позову. Судом 12 вересня 2017 року було зупинено провадження у справі в звязку з призначенням судової почеркознавчої експертизи та після проведення такої експертизи і отримання висновку експерта провадження у справі 28 листопада 2017 року відновлено. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони по справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 1990 року та такий шлюб було розірвано на підставі рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 30 грудня 2015 року (а.с. 8, 9). Відповідно до договору дарування земельного сертифіката від 14 березня 2000 року, що був посвідчений державним нотаріусом Демидівської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 228, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РВ № 0196624 в розмірі 3,11 в умовних кадастрових гектарах із земель КСГП «Застиря», що знаходиться в с. Боремель, Демидівського району Рівненської області. Сертифікат виданий Демидівською районною державною адміністрацією 14 березня 2000 року і зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) за № 8257 та належав [PERSON] (а.с. 4). Як встановлено із змісту повідомлення Відділу Держгеокадастру у Демидівському районі Рівненської області № М-4/0-4/6-16 від 26 грудня 2016 року (а.с. 5), згідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), [PERSON] виданий сертифікат серії РВ № 0196624 від 14 березня 2000 року на площу 3,11 умовних кадастрових гектарів на території Боремельської сільської ради, який в подальшому був подарований [PERSON], жителю с. Боремель, на підставі договору дарування № 228 від 14 березня 2000 року. Такі відомості підтверджуються копією Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) (а.с. 173), що була надана до суду представником відповідача. Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії РВ 001638 (а.с. 7) [PERSON] є власником земельної ділянки, що розташована на території Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області, загальною площею 3,99 га, з яких 3,70 га ріллі, 0,29 га кормових угідь. Згідно висновку експерта № 1.1-236/17 від 20 жовтня 2017 року (а.с. 125-131) встановлено, що підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» в примірнику договору дарування земельного сертифікату, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений 14 березня 2000 року державним нотаріусом Демидівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованим у реєстрі за № 228, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Питання «Чи не виконаний підпис навпроти прізвища [PERSON] у договорі дарування земельного сертифіката, що укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений 14 березня 2000 року державним нотаріусом Демидівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованим у реєстрі за № 228, [PERSON] зміненим підписом?» не вирішувалось, оскільки вказаний підпис виконаний не [PERSON], а іншою особою. Висновок експерта № 1.1-236/17 від 20 жовтня 2017 року складений експертом [PERSON] В ході розгляду справи представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] заявив відвід експерту [PERSON], посилаючись на ту обставину, що відомості про [PERSON], як судового експерта, не внесені до Державного реєстру атестованих судових експертів. Ухвалою суду від 20 грудня 2017 року в задоволенні відводу експерту [PERSON] відмовлено, оскільки положення чинного Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК України) не передбачають обовязкового внесення відомостей про судового експерта до Державного реєстру атестованих судових експертів, а ч. 1 ст. 72 ЦПК України визначає, що експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для зясування відповідних обставин справи. Крім того, судом встановлено згідно свідоцтва, посвідчення та повідомлень Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 16 червня та від 21 липня 2017 року (а.с. 170, 181-183), що [PERSON] 16 червня 2017 року присвоєно кваліфікацію судового експерта з правом проведення почеркознавчої та лінгвістичної експертизи за експертною спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку і підписів». Своєчасність внесення відомостей про експерта до Державного реєстру атестованих судових експертів, не залежить від самого судового експерта. В судовому засіданні експерт [PERSON] пояснив, що ним було проведено судову почеркознавчу експертизу та складено висновок № 1.1-236/17 від 20 жовтня 2017 року. Для проведення експертизи був наданий оригінал договору дарування земельного сертифіката, оригінали інших договорів з підписом [PERSON], вільні зразки її підпису. Наданих на експертизу документів було менше ніж 15-ть, однак їх було достатньо для проведення експертизи і дачі відповідей на питання, що були поставлені на вирішення в ухвалі суду. У звязку з цим, він не заявляв клопотань про надання додаткових документів. В ході проведення експертизи ним однозначно встановлено, що підпис на договорі був виконаний не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими\~статтею 89\~цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. За таких обставин, беручи до уваги те, що експертом [PERSON] надано до суду повідомлення Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 16 червня та від 21 липня 2017 року (а.с. 181-183), що підтверджують наявність у нього спеціальних знань, необхідних для проведення почеркознавчої експертизи та права на проведення таких експертиз, а також висновок експерта, яким надано достатню інформацію щодо предмета дослідження, яка не суперечить іншим доказам та обставинам справи, суд не має сумнівів щодо належності та допустимості такого висновку експерта, як доказу по справі. Як визначала ч. 2 ст. 4 Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VІ від 18 липня 1963 року (з наступними змінами, що діяв на час укладення договору дарування земельного сертифікату 14 березня 2000 року) (далі по тексту - Цивільний кодекс Української РСР) цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР угодами визнавалися дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. В силу вимог ч. 1 ст. 45 Цивільного кодексу Української РСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Частина 2 ст. 44 Цивільного кодексу Української РСР визначала, що письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Відповідно до положень ч. 1 ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР встановлювалося, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Під час розгляду справи представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] подав до суду заяву в якій просив застосувати до позовних вимог позивача [PERSON] позовну давність та відмовити у задоволенні позову у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. Нотаріально завіреною копією договору дарування земельного сертифікату від 14 березня 2000 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений 14 березня 2000 року державним нотаріусом Демидівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованим у реєстрі за № 228 (а.с. 4), встановлено, що копію вказаного договору позивач [PERSON] отримала 12 січня 2017 року, а тому суд вважає, обґрунтованими посилання позивача [PERSON] про те, що саме 12 січня 2017 року вона дізналася про порушення її права, як особи, якій належав сертифікат на право на земельну частку (пай). Отже, суд приходить до висновку, що право на предявлення позову виникло у позивача 12 січня 2017 року, коли вона дізналася про порушення свого права. Відповідачем [PERSON] та його представником адвокатом [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів, що спростовували б доводи позивача [PERSON] та свідчили б про те, що позивач раніше, ніж 12 січня 2017 року, дізналася про порушення її права. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Станом на 12 січня 2017 року діяв Цивільний кодекс України від 16 січня 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пункти 6, 7, 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року визначають, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом . До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. За таких обставин до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК України від 16 січня 2003 року. Відповідно до ч.ч. 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ч. 2 ст. 207 ЦК України визначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В силу вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як встановлено в судовому засіданні дослідженими доказами по справі (договором дарування земельного сертифікату від 14 березня 2000 року, висновком експерта № 1.1-236/17 від 20 жовтня 2017 року) підпис на договорі дарування земельного сертифікату, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений 14 березня 2000 року державним нотаріусом Демидівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованим у реєстрі за № 228, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Дослідженим договором дарування земельного сертифікату від 14 березня 2000 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений 14 березня 2000 року державним нотаріусом Демидівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованим у реєстрі за № 228, та висновком експерта № 1.1-236/17 від 20 жовтня 2017 року, встановлено, що вказаний договір дарування не був підписаний позивачем [PERSON], у звязку з чим не відповідає вимогам закону, а отже є нікчемним. За таких обставин, договір дарування земельного сертифікату є нікчемним, оскільки [PERSON] такий договір не підписувався, а отже, нею не вчинялися дії на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обовязків та відсутнє волевиявлення [PERSON] щодо відчуження належного їй права на земельну частку (пай). Пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснює, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Отже, звернення до суду з окремою вимогою про визнання договору нікчемним, без застосування наслідків недійсності правочину, є правом позивача, тому така вимога підлягає розгляду з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину або відмови в цьому. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу вимог ч. 1, ч. 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Оскільки, дослідженими доказами по справі встановлено, що позивач [PERSON] не підписувала договір дарування земельного сертифікату від 14 березня 2000 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений 14 березня 2000 року державним нотаріусом Демидівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованим у реєстрі за № 228; про наявність такого договору дізналася 12 січня 2017 року, а до суду за захистом свого порушеного права звернулася 3 липня 2017 року, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності. Враховуючи вказані обставини справи та наведені правові норми, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та їх задоволення шляхом встановлення нікчемності договору дарування земельного сертифікату від 14 березня 2000 року. Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Оскільки вимоги позивача є обґрунтованими, суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача, понесених позивачем витрат на сплату судового збору в розмірі 640,00 гривень, на надання правничої допомоги в розмірі 2000,00 гривень та на проведення експертизи в розмірі 900,48 гривень, оскільки понесення таких витрат позивачем підтверджено документально (а.с. 1, 12, 120). Відповідно до ст.ст. 203, 207, 215, 216, 256, 257, 261,\~717, 719, 728 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, ст.ст. 141, 258, 259, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: approved