Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації, який в процесі слухання справи був уточнений, про надання дозволів на виготовлення проїзного документу особі, що не досягла 16-річного віку, [PERSON], [INFO] для виїзду за кордон України (за межі України) у період з 30.03.2019 року по 30.09.2028 року на тимчасове місце проживання за кордоном, в країну Ізраїль у супроводі матері [PERSON], яка буде забезпечувати проїзд та перебування за кордоном свого сина без згоди та супроводу батька [PERSON]. В обґрунтування свого позову посилалася на те, що вона та [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі. Мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Після припинення відносин, дитина залишилась проживати разом із матір'ю. 11.03.2016 року [PERSON] уклала шлюб з громадянином Ізраїлю [PERSON], у зв'язку із чим у позивачки виникла необхідність та можливість у проживанні й працевлаштуванні за місцем постійного проживання свого чоловіка, тобто у Ізраїлі. Позивачка [PERSON] отримала від свого чоловіка згоду на проживання сина у квартирі у місті Беер Шева (Ізраїль), яка належить [PERSON] на праві приватної власності, а також вирішила питання щодо свого працевлаштування. Проте, [PERSON] позбавлена можливості самостійно вирішити питання про оформлення документів для тимчасового виїзду їх неповнолітньої дитини за кордон, оскільки відповідач [PERSON] чинить в цьому перешкоди та не дає згоду. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2016 року позов [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за межі України задоволено частково. 29.03.2017 року рішенням Апеляційного суду Одеській області позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, а саме надано дозвіл на одноразовий виїзд особи, що не досягла 16-річного віку [PERSON], [INFO], року за межі Державного кордону України у період з 29.03.2017 року по 29.03.2019 року на тимчасове проживання у закордоном у країні Ізраїль, у супроводі матері [PERSON], яка буде забезпечувати проїзд та перебування за кордоном свого сина без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] 01.04.2017 року [PERSON] виїхав з України у супроводі позивачки у напрямку Ізраїлю. По прибутті в Ізраїль [PERSON] тимчасово оселився за адресою [ADDRESS]. У серпні 2018 року [PERSON] був зарахований у шкільної навчальний заклад «Шуву». 02.01.2018 року позивачка була прийнята на посаду вихователя в дитячому садку «Джампі», де працює до цього часу, що надає можливість самостійно забезпечувати утримання, виховання та навчання дитини. В судове засідання сторони не з'явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, від представника позивача [PERSON] надійшла до суду заява про розгляд справи за її відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечувала. Поштова кореспонденція направлялась на адресу відповідача, проте була повернута до суду з відмітками «за закінченням строків зберігання». Про розгляд справи 29.11.2018 року був сповіщений належним чином, але не з'явився. Також відповідач отримав останню редакцію позову, але своїм правом не скористався. Крім того, ухвалу суду про відкриття провадження у даній справі розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення. Станом на 17 січня 2019 року від відповідача письмового відзиву на позов до суду не надходило, тому з урахуванням ч.8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, що слідує із змісту ч.2 ст. 155 СК України. Правилами частин 1 та 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ухваленої 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Питання про надання дозволу для виїзду дитини за кордон має вирішуватися судом, виходячи з інтересів, в першу чергу, - дитини, а також з врахуванням інтересів його батьків. Наведені норми права, в тому числі норми міжнародного права, мають вирішальне значення для висновків суду, з огляду на що суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції 18.10.2012 року, актовий запис за № 2566. У подальшому шлюбні відносини припинилися й дитина залишилась проживати разом із матір'ю. 11.03.2016 року між позивачкою й [PERSON] укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області від 30.03.2016 року, актовий запис № 13. [PERSON] отримано від свого чоловіка згоду на проживання сина у квартирі у місті Беер Шева (Ізраїль), що належить [PERSON] на праві приватної власності, а також вирішила питання щодо свого працевлаштування. Проте, [PERSON] позбавлена можливості самостійно вирішити питання про оформлення документів для тимчасового виїзду їх неповнолітньої дитини за кордон, оскільки відповідач [PERSON] чинить в цьому перешкоди та не дає згоду. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2016 року позов [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за межі України задоволено частково. 29.03.2017 року рішенням Апеляційного суду Одеській області позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, а саме надано дозвіл на одноразовий виїзд особи, що не досягла 16-річного віку [PERSON], [INFO], року за межі Державного кордону України у період з 29.03.2017 року по 29.03.2019 року на тимчасове проживання у закордоном у країні Ізраїль, у супроводі матері [PERSON], яка буде забезпечувати проїзд та перебування за кордоном свого сина без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За Принципом 6 Декларації прав дитини малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю. [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю [PERSON]. 01.04.2017 року [PERSON] виїхав з України у супроводі позивачки у напрямку Ізраїлю. По прибутті в Ізраїль [PERSON] тимчасово оселився за адресою [ADDRESS]. У серпні 2018 року [PERSON] був зарахований у шкільної навчальний заклад «Шуву», що підтверджується довідкою зі школи від 06.12.2018 року. 02.01.2018 року позивачка була прийнята на посаду вихователя в дитячому садку «Джампі», де працює до цього часу, що надає можливість самостійно забезпечувати утримання, виховання та навчання дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Суд має виходити з того, що правам батька неповнолітньої дитини кореспондують відповідні обовязки, які мають бути виконані в першу чергу. Додатково судом враховано малий вік неповнолітньої дитини, яка в силу цього доводу протягом цього періоду свого життя потребує в першу чергу піклування зі сторони саме її матері, при чому, що самий факт проживання дитини з матірю відповідачем не оспорюється та не заперечується. Суд, одночасно за наведеним, має врахувати, що позивач та відповідач припинили спільне проживання, а до цього моменту не змогли дійти спільної згоди з приводу укладення шлюбу. Причини цього не підлягають дослідженню судом, проте суд має визнати за позивачкою її право на воззєднання з сімєю за місцем проживання свого чоловіка, оскільки це не суперечитиме інтересам дитини. При цьому, істотне значення для вирішення справи має той факт, що неповнолітня дитина постійно проживає разом з матірю, що визначено й рішенням суду. Під час судового розгляду не знайшло свого підтвердження й те, що тимчасова зміна місця проживання дитини не призведе до втрати нею громадянства України, не позбавить дитину права та можливості повернутися в Україну, а так само право самостійно визначити місце свого проживання після досягнення нею 14-річного віку. Крім того, судом не встановлено ґрунтовних підстав для висновку, що виїзд дитини за кордон здійснюється виключно з метою зашкодити інтересам відповідача, оскільки для відвідування відповідачем можливого майбутнього місця проживання дитини не вимагається окремого дозволу, а також віза Держави Ізраїль. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року N 231 (зі змінами). Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У разі посилання на цей закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] не заперечує проти проживання сина з матір'ю, однак згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон не надав, указуючи при цьому, що також має право на участь у вихованні дитини і передбачає, що позивачка має намір вивезти дитину на постійне місце проживання в державу Ізраїль. Суд вважає, що інтереси батьків мають право на реалізацію такою мірою та в такий спосіб, які відповідатимуть саме інтересам забезпечення повноцінного розвитку та зростання неповнолітньої дитини. Чинним законодавством передбачено можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування у відповідній державі, а надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства. Відповідно до п. 20 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року № 152 оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачів, опікунів, піклувальників або інших представників. При цьому, відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за № 57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Вимога про надання дозволу на виготовлення проїзного документу не підлягає задоволенню, тому як діючим законодавством встановлений порядок оформлення без необхідності згоди другого з батьків, а доказів відмови в оформленні не надано. Таким чином, рішення суду є окремою та самостійною підставою для виїзду неповнолітнього за межі України без згоди одного з батьків, при цьому, відповідно до чинного законодавства для виготовлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон не потрібен ані дозвіл суду, ані згода обох батьків, з огляду на що в цій частині суд має відмовити. Судом не встановлено підстав або обставин, що могли бути витлумачені ним як такі, що є перешкодою для надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон; судом також не вбачається намагання позивача порушити права дитини, що є пріоритетними для суду у цих правовідносинах, у зв'язку з вірогідним виїздом дитини за кордон тощо. Таким чином, враховуючи те, що сторони не перебувають у шлюбі та їх неповнолітня дитина постійно проживає разом з позивачкою, враховуючи те, що батько дитини із зустрічними вимогами про визначення місця проживання дитини з ним не звертався, а також беручи до уваги той факт, що дитина потребує належного духовного та культурного розвитку, належних умов проживання, тому задля недопущення порушення прав [PERSON] та можливості його належного фізичного, духовного та морального розвитку, суд вважає за можливе позов задовольнити у цій частині частково та надати дозвіл на на тимчасовий виїзд особи, що не досягла 16-річного віку, [PERSON], [INFO] для виїзду за кордон України (за межі України) у період з 30.03.2019 року по 30.09.2021 року на тимчасове місце проживання за кордоном, в країну Ізраїль у супроводі матері [PERSON], яка буде забезпечувати проїзд та перебування за кордоном свого сина без згоди та супроводу батька [PERSON].

Outcome: partial