Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності. Заочним Рішенням суду від 05 серпня 2015 року позовні вимоги задоволені частково, визнано за [PERSON] (інн.2209400345) право власності на будинок [ADDRESS] площею 324,8 м2, який розташований [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,15 га, кадастровий номер [NUMBER] ; у задоволенні позову у частині визнання права власності на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю яка розташована: [ADDRESS] - відмовлено. Ухвалою суду\~від 07\~грудня 2018\~року скасоване\~заочне рішення\~від 05\~серпня 2015\~року ухвалене\~по цивільній\~справі №175/2684/15\~за позовом\~ [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~визнання права\~власності і\~призначити справу\~до розгляду\~в загальному\~порядку. Позивач у судове засідання не з`явилася, повідомлені належним чином, причину неявки в судове засідання суду не повідомила. Представник [PERSON] та [PERSON] адвокат Яковишин В.В. у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про слухання справи за його відсутності, просив суд у задоволенні позову відмовити у зв`язку з його безпідставністю. Так, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник\~справи був\~належним чином\~повідомлений про\~судове засідання,\~суд розглядає\~справу за\~його відсутності\~у разі: неявки\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин\~неявки; повторної неявки в судове засідання, незалежно від причин неявки. Враховуючи повідомлення позивача про слухання справи належним чином, та повторну неявку в судове засідання без повідомлення причин неявки, суд вважає за необхідне розглянути справу по суті за наявними матеріалами справи, оскільки в даному випадку неявка позивача не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що з 2011 року [PERSON] постійно проживає\~за адресою\~ [ADDRESS] ,\~що підтверджується\~Актом обстеження\~матеріально-побутових\~умов проживання\~ [PERSON] \~та [PERSON] від 02.10.2018 та довідкою виконкому Микуличинської сільської ради від 02.10.2018 року. Відповідно до копії паспорту [PERSON] 16.04.2015 року останню знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . З 21.04.2015 року місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою [ADDRESS] . Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСГІЛ» рішення ЄСПЛ в Україні є джерелом права. Законодавство України містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін процесу про ключові процесуальні дії і дотримання таким чином принципу рівності сторін та зберігання відповідної інформації, оскільки загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. 21.09.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Згідно п. 1 даного Договору продавець [PERSON] продає [PERSON] належну їй земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,1500 (нуль цілих одна тисяча п`ятсот десятитисячних) га, посвідчений приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В. реєстраційний номер № [NUMBER] . Згідно п.3 Договору купівлі-продажу від 21.09.2009 року земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого відділом Держкомзему у м. Яремче Івано-Франківської області 17.09.2009 року серія [NUMBER] на підставі рішення сесії V-го демократичного скликання Микуличинської сільської ради виданого 25.08.2009 року за №180-27/2009 та заяви від 18.09.2009 року за реєстровим №614, ВМІ№101787 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договір оренди землі 17-12-2009 року за №010929800701. Таким чином, [PERSON] набула право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] у 2009 році, та відчужила її [PERSON] 21.09.2009 року. Натомість, [PERSON] в позовній заяві вказує, що вона придбала у 2008 році у [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] . На підтвердження придбання земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] [PERSON] надала суду документ іменований «Розписка». Як вбачається із вищевказаної розписки [PERSON] начебто отримала кошти від [PERSON] в якості завдатку за «якусь» земельну ділянку (кадастровий номер в розписці не вказано) яка розташована по [ADDRESS] , право власності [PERSON] підтверджує «висновком виданим Яремчанським міським управлінням земельних ресурсів за №722 від 30.06.2006. Як встановлено судом, земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] знаходиться по [ADDRESS] , а не по [ADDRESS] . [PERSON] отримала у власність земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] лише у 2009 році, тому не могла відчужити її [PERSON] чи будь-якій іншій особі до 2009 року. Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, в матеріалах справи відсутній договір купівлі продажу земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , чи будь-який інший правовстановлюючий документ, що підтверджує придбання [PERSON] у [PERSON] спірної земельної ділянки. Натомість. 21.09.2009 року [PERSON] уклала з [PERSON] нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки та у встановленому законом порядку набула право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] . Після придбання земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] [PERSON] почала на цій земельній ділянці будівництво нерухомого майна, що підтверджується документами виданими на її ім`я: -Рішенням №83 Микуличинської сільської ради Яремчанської міськради Івано-Франківської області від 24.12.2009 «Про дозвіл на будівництво житлових будинків та господарських споруд, дозвіл на реконструкцію, введення співзабудовником» - яким дозволено [PERSON] будівництво житлового будинку та господарських споруд на власній земельній ділянці в [ADDRESS] ; -Рішенням №35 Микуличинської сільської ради Яремчанської міськради Івано-Франківської області від 18.05.2010 року; -Сертифікатом відповідності №ІФ 000482 виданим [PERSON] , згідно якого Інспекція державного архітектурного-будівельного контролю в Івано-Франківській області засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта [ADDRESS] ; -Довідкою Виконкому Микуличинської ради від 31.05.2010 про присвоєння адреси житловому будинку, що належить [PERSON] . Враховуючи викладене вище, матеріалами справи підтверджується той факт, що [PERSON] жодного відношення ні до вказаної земельної ділянки ні до будівництва будинку [ADDRESS] не має. У жодних документах які були видані в процесі будівництва будинку 130 б позивач - [PERSON] не вказана. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ. яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено нерухоме майно, щодо якого проводиться державна реєстрація прав. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Завершивши будівництво нерухомого майна 10.09.2010 [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, [PERSON] у визначеному законом порядку набула право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст.1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює,припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Частиною 1 ст.1006 ЦК України повірений зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Відповідно до ч.3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Між [PERSON] та [PERSON] не укладався договір доручення на здійснення будівництва спірного нерухомого майна. [PERSON] не видавала [PERSON] письмову довіреність, що підтверджується відсутністю у матеріалах справи відповідних документів. Відповідно до ч. 1 ст. 74 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст. 76 ЦПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять в предмет доказування. Згідно ч. 1. ст. 80 ЦПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. В матеріалах\~даної справи\~відсутні достовірні та достатні докази, які б підтверджували обставини на які посилається позивач. Відповідно до пункту 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11 - рп/2012. кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке. згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене. Окрім того право на звернення до суду є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про заміс і прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також ст. 55 Конституції України скріплює фундаментальний принцип судового захисту всіх порушених прав людини і громадянина. Надання громадянам права на реалізацію судового захисту їх порушених конституційних прав є невід`ємним елементом законності. Звернення до суду за захистом зрушених прав, в демократичній країні, має бути гарантом об`єктивного, повною і всебічного розгляду всіх обставин, що мають юридичне значення і, як кінцевий результат, забезпечити винесення законного, обґрунтованого і справедливого рішення. Статтею 13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~передбачено,\~що кожен,\~чиї права\~та свободи,\~визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Аналізуючи зазначене вище, на думку суду позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження, що має наслідком відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed