Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, укладений з відповідачем, зареєстрований 27 квітня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 525. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог зазначила, що через постійні сварки та непорозуміння, які мали місце протягом останнього часу, шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинилися та вони стали жити окремо один від одного, вони з відповідачем не ведуть спільне господарство. На її глибоке переконання подальшого смислу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки на ґрунті сімейно-побутових проблем та протилежних поглядів на життя між ними втрачено почуття любові та поваги. Посилалася, що останнім часом сімейні стосунки між ними погіршилися через постійні сварки, ініціатором яких є відповідач, на думку позивача відповідач не розуміє та не бажає розуміти сутності проблем, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, а тому примирення та збереження шлюбу між ними неможливе. Зазначила, що від проживання однією сім`єю в них народилося двоє дітей: дочка - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею. За вказаних обставин позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження та призначено проведення судового засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2021 року [PERSON] відмовлено у прийнятті зустрічного позову до [PERSON] про визначення місця проживання дітей до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримала, просила задовільнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що не заперечує проти розірвання шлюбу, зареєстрованого з позивачкою, проте зауважив, що в них з позивачкою має місце невирішене питання щодо місця проживання їх спільних малолітніх дітей. Також наголошував, що фактично шлюбно-сімейні стосунки в них з позивачкою припинені наприкінці травня - на початку червня 2021 року, саме з цього часу вони проживають окремо один від одного, позивачка поїхала від нього, забравши з собою дітей. Представник відповідача - адвокат Ігнатенко З.В. у судовому засіданні підтримала позицію [PERSON] , зауважила, що між позивачем та відповідачем має місце спірне питання щодо місця проживання дітей сторін, яке наразі подружжям не вирішено. Суд, вислухавши вступне слово позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, доходить таких висновків. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 27 квітня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 525, під час державної реєстрації шлюбу відповідач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що знаходить своє підтвердження свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 27 квітня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції. У шлюбі в сторін народилося двоє дітей: дочка - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] . За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України та ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Правилами ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх до збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення. Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Що стосується посилань відповідача на наявність невирішеного між ними з позивачкою питання щодо місця проживання дітей не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу, оскільки відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд під час розгляду даної справи обмежений позовними вимогами, пред`явленими позивачем - про розірвання шлюбу, а відтак, не вирішує питання щодо визначення місця проживання спільних дітей подружжя. Водночас суд бере до уваги ту обставину, що позивачка [PERSON] заперечує проти збереження шлюбу, посилається, що сім`я розпалась та її збереження є неможливим, тому не згодна на продовження шлюбу з відповідачем. Також при вирішенні спору про розірвання шлюбу судом приймаються до уваги обставини щодо перебування позивачки у стосунках з іншим чоловіком, на які у вступному слові посилався відповідач [PERSON] та які не оспорювала у судовому засіданні позивач [PERSON] . Що стосується часу, з якого сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільного господарства, суд звертає увагу, що, як посилався у судовому засіданні відповідач, шлюбно-сімейні відносини між ними з позивачкою припинені наприкінці травня - початку червня 2021 року та саме з цього часу сторони проживають окремо. У судовому засіданні такі обставини, повідомлені відповідачем, позивачкою не оспорювались, а відтак, суд вважає таку обставину встановленою, адже, як це закріплено вимогами ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Серед іншого, суд звертає увагу, що клопотання про надання строку для примирення як від позивача, так і від відповідача до суду не надходило. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст. ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейних стосунків. Відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторонами вчиняються дії, спрямовані на збереження сім`ї. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить її інтересам, та, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, наявні підстави для задоволення позову [PERSON] про розірвання шлюбу. Таким чином, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, беручи до уваги фактичні взаємовідносини подружжя, суд вважає, що подальше сімейне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, відповідачем не доведено наявності передбачених законом підстав для відмови у задоволенні позову, а тому суд доходить висновку про можливість розірвати зареєстрований між сторонами шлюб. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] у пред`явленому позові просить після розірвання шлюбу її прізвище залишити без змін. Згідно з квитанцією №0.0.2127375588.1 від 17 травня 2021 року при пред`явленні позову до суду позивачкою були понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви з вимогою про розірвання шлюбу у розмірі 908,00 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору з у розмірі 908,00 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: approved