Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У поданій заяві посилалася на те, що 04.07.1991 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням суду від 03.09.2015 року шлюб між ними було розірвано. В період шлюбу ними було придбано наступне майно: п'ятикімнатний житловий будинок літ.А, загальною площею 310, 50 кв.м., в тому числі житловою площею 111, 00 кв.м. з належними до нього будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], вартістю 4000000 гривень.; земельну ділянку, площею 0,0616 га, що знаходиться по [ADDRESS], вартістю 50000 гривень; земельну ділянку, площею 0,0910 га, що знаходиться в [ADDRESS], вартістю 121500 гривень; земельну ділянку, площею 0,0998 га, що знаходиться по [ADDRESS], вартістю 30000 гривень; автомобіль марки «Mersedes Bens 115», 2007 року випуску, р.н. [NUMBER], вартістю 405000 гривень; об'єкт незавершеного будівництва літ.А. (будівля технічного пункту по ремонту автомобілів з вбудованими приміщеннями магазину, адміністративними приміщеннями, кімнатами відпочинку, закладу громадського харчування для персоналу, що знаходиться в [ADDRESS], вартістю 1500000 гривень. Вартість придбаного майна у позовній заяві зазначена за взаємною згодою сторін. Просила поділити майно подружжя наступним чином: Визнати за [PERSON] право власності на: п'ятикімнатний житловий будинок літ.А, загальною площею 310, 50 кв.м., в тому числі житловою площею 111, 00 кв.м. з належними до нього будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], вартістю 4000000 гривень, а також - на земельну ділянку, площею 0,0616 га, що знаходиться по [ADDRESS], вартістю 50000 гривень. Визнати за [PERSON] право власності на: земельну ділянку, площею 0,0910 га, що знаходиться в [ADDRESS], вартістю 121500 гривень; земельну ділянку, площею 0,0998 га, що знаходиться по [ADDRESS], вартістю 30000 гривень; автомобіль марки «Mersedes Bens 115», 2007 року випуску, р.н. [NUMBER], вартістю 405000 гривень; об'єкт незавершеного будівництва літ.А. (будівля технічного пункту по ремонту автомобілів з вбудованими приміщеннями магазину, адміністративними приміщеннями, кімнатами відпочинку, закладу громадського харчування для персоналу, що знаходиться в [ADDRESS], вартістю 1500000 гривень. Позивач у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила розглянути справу у її відсутності. Відповідач у судове засідання також не з'явився. У поданій до суду заяві просив розглянути справу в його відсутності, не заперечував проти розподілу майна подружжя за варіантом запропонованим позивачем. Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що сторони з 04.07.1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03.09.2015 року їх шлюб було розірвано (а.с.7). Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута піч час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як було встановлено судом, 28.10.2010 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на ім'я [PERSON] було видано було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, відповідно до якого остання набула у власність п'ятикімнатний житловий будинок літ.А, загальною площею 310, 50 кв.м., в тому числі житловою площею 111, 00 кв.м., гараж літ.Б, криниця І, вигрібна яма ІІ, огорожа №1-4 (а.с.8 ). Крім того, 13.07.2005 року [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку набула у власність земельну ділянку, площею 0,0616 га, що розташована в [ADDRESS] (а.с.9). В свою чергу, за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0, 0910 га, що в с. Татарів по вул.Ворохтянській м. Чернівці, Яремчанського району Івано-Франківської області, а також на земельну ділянку, площею 0,0998 га, що знаходиться в [ADDRESS] що підтверджується копіями державних актів на право власності на земельні ділянки (а.с.10, ). Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 23.07.2015 року, [PERSON] придбав у власність об'єкт незавершеного будівництва літ.А. ( будівля технічного пункту по ремонту автомобілів з вбудованими приміщеннями магазину, адміністративними приміщеннями, кімнатами відпочинку, закладу громадського харчування для персоналу) з відсотком готовності - 6%, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. (а.с.11). Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 31.01.2012 року, судом також встановлено, що [PERSON] на праві власності належить автомобіль марки «Mersedes Bens 115», 2007 року випуску, р.н. [NUMBER] (а.с.12). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, з урахуванням положень ст.60 СК України суд вважає, що зазначене вище майно, набуте сторонами в період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. За змістом ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя (ч. 2 ст. 71 СК України). Суд також враховує, що між сторонами склався певний порядок користування спільним майном подружжя як для особистих потреб, так і для ведення підприємницької діяльності, про що вони не заперечували під час судового розгляду справи. Таким чином, на підставі вище викладеного, суд вважає за можливе, провести розподіл спільної сумісної власності подружжя за варіантом запропонованим позивачем. Разом із тим, суд враховує, що у відповідності до статті 179 ЦК України предметом права власності може бути лише майно, яке складається з речей. До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (стаття 181 ЦК України). За змістом ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Проаналізувавши зміст наведених норм Закону, суд зауважує, що до завершення будівництва новоствореного нерухомого майна право власності на нього як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів та обладнання, які були використані в процесі цього будівництва. Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові від 18.11.2015 року, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. З урахуванням усіх вище наведених обставин, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial