Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своєї позовної заяви позивач посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS], оскільки 1/2 частина зазначеної квартири їй належить на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2016 року за № 1209, а інша 1/2 частина зазначеної квартири їй належить на підставі договору про поділ майна подружжя від 16 червня 2016 року за № 1208. В даній квартирі зареєстрований відповідач, який є її колишнім чоловіком, оскільки рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 15 березня 2017 року шлюб між ними розірвано, рішення суду набрало законної сили 05 квітня 2017 року. З 2016 року відповідач в зазначеній квартирі не мешкає. Реєстрація відповідача в зазначеній квартирі створює їй незручності у безперешкодному користуванні та розпорядженні своєї власності, порушує її право розпорядження майном на власний розсуд, вона не має можливості оформити субсидію на житло, оскільки для її оформлення необхідно надати довідку про доходи усіх осіб, які зареєстровані в житловому приміщенні, а місце перебування відповідача їй невідомо. Просить позбавити права користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] [PERSON], що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання; стягнути з відповідача на її користь витрати по судовому збору. Позивач надала до суду письмову заяву згідно якої позов підтримала та просила позовні вимоги задовольнити, а також розглядати справу за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 16 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про поділ майна подружжя, предметом якого є квартира [ADDRESS], та відповідно до якого кожен з них набуває право власності на 1/2 частку зазначеної квартири. 16 червня 2016 року [PERSON] продав [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS], про що свідчить договір купівлі-продажу1/2 частки квартири від 16 червня 2016 року, посвідчений державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Надтокою З.В. Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23 червня 2016 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] Згідно рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 15 березня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, рішення набрало законної сили 05 квітня 2017 року. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради від 23 жовтня 2018 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - власник, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - донька. Згідно акту від 23 жовтня 2018 року, складеного начальником ЖРЕД-9 [PERSON] та сусідами [PERSON], [PERSON] в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], [INFO], але з 2016 року по теперішній час не мешкає в ній. У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем мешкання фізичної особи є житловий будинок, квартира чи інше приміщення гідне для мешкання в населеному пункті, в якому особа мешкає постійно або тимчасово. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р., громадяни України зобов'язані протягом 10 днів після прибуття на нове місце проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р., зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 156 ЖК України, передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, [PERSON] на час його реєстрації у оспорюваній квартирі був зареєстрований як член сім`ї власника помешкання [PERSON], та при його вселенні у квартиру [ADDRESS] не було визначено жодної угоди про порядок користування цим приміщенням, був вселений на підставі постійного проживання, а не на тимчасовій підставі з зазначенням строку користування житловим приміщенням. Таким чином, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, відповідач [PERSON] був членом сім`ї власника помешканняі припинив з [PERSON] сімейні відносини, однак не проживає в зазначеному приміщенні з 2016 року, тобто понад один рік, тому суд, з урахуванням вимог ст. ст. 64, 156 ЖК України, ч. 2 ст. 3 СК України, приходить до висновку, що до даних правовідносини можуть бути застосовані вимоги ст. 405 ЦК України, та позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі задоволення позову, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved