Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] , визначення місце проживання дітей та стягнення з нього на її користь аліментів, зазначивши, що 03.11.2007 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб у Дніпровському відділі реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис №814. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначення місця проживання яких просить встановити за своїм фактичним місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , оскільки зазначене відповідатиме інтересам дітей. Сімейні відносини з відповідачем припинені через несумісність характерів та різні погляди на життя, втрати почуття любові та поваги один до одного. Після розірвання шлюбу просить залишити прізвище « [PERSON] ». Крім того, просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідно віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідачем [PERSON] до суду було подано відзив на позов, у якому ним вимогу про розірвання шлюбу було визнано в повному обсязі. Вимоги про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на їх утримання відповідач визнав частково, зазначивши, що не заперечує проти визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю та стягнення аліментів на її утримання у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку щомісячно. Щодо визначення проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , вважає за доцільним залишити проживати із собою, оскільки він здатний належним чином забезпечити формування особистості сина, сприяти його фізичному та духовному розвитку. У зв`язку із вказаним у частині стягнення аліментів на його утримання просить відмовити. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, суду пояснила, що вони з відповідачем фактично припинили спільне проживання 29.05.2020 року. З цього часу діти проживають з нею, знаходяться на її повному утриманні. У зв`язку із наявністю спору про місце проживання дітей, просить визначити у судовому порядку місце проживання дітей разом із нею, стягнути з відповідача аліменти на їх утримання та розірвати шлюб. Питання про відновлення дошлюбного прізвища та стягнення судових витрат нею не ставиться. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні поданий відзив підтримав, пояснив, що дійсно припинили стосунки з позивачем 29.05.2020 року, тому просить стягувати аліменти саме з зазначеної дати. Щодо визначення місця проживання дочки з матір`ю не заперечував, сина просив залишити проживати із собою, оскільки ним створені належні умови для його виховання та розвитку сина. Проти розірвання шлюбу відповідач не заперечував. Представник відповідача - адвокат Мурашкін А.В. у судовому засіданні поданий відповідачем відзив підтримав, просив позовні вимоги задовольнити частково, врахувавши те, що фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені 29.05.2020 року. Представник третьої особи - Альохіна Н.А. у судовому засіданні поданий висновок про доцільність встановлення для малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , місце проживання з їх матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , пояснила, що з урахуванням віку дітей їх за доцільним залишити з матір`ю. Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 03.11.2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований у Дніпровському відділі реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис № 814, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . Сімейні відносини сторони припинили з 29.05.2020 року через несумісність характерів та різні погляди на життя, наміру на відновлення сімейних відносин не виказують. Відповідно до положень ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, що передбачено ст. 110 СК України. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України. Згідно зі ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення, тому шлюб слід розірвати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, оскільки позивач наполягає на його розірванні, відповідач проти його розірвання не заперечує, подружні стосунки між сторонами припинені, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а також їхніх дітей, тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Суд, вирішуючи питання про розірвання шлюбу вважає за необхідне з`ясувати прізвище позивача після розірвання шлюбу. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до положень ч.8 ст.294 ЦПК України, які на підставі ч.9 ст.10 ЦПК України, застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Враховуючи те, що позивач [PERSON] у позовній заяві зазначила, що вона бажає надалі іменуватися прізвищем « [PERSON] », суд приходить висновку про необхідність залишення позивачеві її чинного прізвища. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною п`ятою статті 157 СК України визначені права того із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України за певних умов. Так, відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, законом встановлено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини, що передбачено ч. 2 ст. 161 СК. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Відповідно до висновку служби у справах дітей Олешківської районної державної адміністрації від 24.10.2019 року за № 08-23/984, враховуючи вік дітей, служба у справах дітей вважає за доцільним встановити для малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , місце проживання з їх матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження умов проживання позивачем створено належні умови для виховання та розвитку малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .. З наведених положень закону та встановлених обставин справи, зокрема наданого висновку служби у справах дітей, акту обстеження умов проживання позивача, вбачається, що визначення місця проживання дітей з позивачем відповідає інтересам дітей, які є малолітніми. Обставин, які б виключали залишення дитини з позивачем, що передбачені ч. 2 ст. 161 СК, судом не встановлено. Крім того, до суду не надано доказів, що визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з відповідачем відповідало б його інтересам, а тому суд вважає за можливе визначити місця проживання дітей з позивачем. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення аліментів суд приходить наступного висновку. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 і ч.1 ст.183 зазначеного Кодексу за рішенням суду аліменти присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі; частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно положень ст.182 СК України розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим за 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд має врахувати стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, наявність у платника аліментів інших дітей. Таким чином, суд вважає, що сторони мають рівні права і мають нести однакові обов`язки по відношенню до дітей, тому зобов`язані утримувати неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до досягнення ним повноліття. При цьому, враховуючи, що відповідач не має на утриманні інших дітей чи утриманців, є фізично здоровим, діти в період з моменту звернення до суду із позовом, тобто з 12.03.2019 року до 29.05.2020 року знаходилися на спільному утриманні батьків, що підтверджено сторонами у судовому засіданні, тому суд визначає розмір аліментів, що підлягають стягненню на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати початку окремого проживання сторін - з 29.05.2020 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позивач від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів звільнена відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому суд приходить висновку, що судовий збір за зазначену позовну вимогу в сумі 840,80 грн. (вимога майнового характеру), який позивач мала сплатити при поданні позову, необхідно стягнути з відповідача в дохід держави. Питання про стягнення з відповідача судових витрат позивачем не ставилося. На пiдставi викладеного,

Outcome: partial