Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зобов'язання спростувати недостовірну інформацію, а саме: «…..привласнення головним лікарем ДП «Санаторій Гопри» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» [PERSON] різниці у вартості оплачених і наданих послуг [PERSON] та отримання головним лікарем ДП «Санаторій Гопри» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» [PERSON] коштів за рахунок санаторію тих відпочиваючих, які були розміщені у приватному секторі» - шляхом письмового відкликання з Приватного акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» своєї скарги як недостовірної та письмового вибачення головному лікарю [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 1995 року працює на посаді головного лікаря ДП «Санаторій Гопри» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця». 24.11.2016 р. керівництво надало їй копію скарги [PERSON], в якій остання звинувачувала її в привласненні коштів за проживання в санаторії її матері, яка лікувалася з 21.09.2016 по 01.10.2016 і зобов'язало надати ґрунтовне пояснення щодо фактів, викладених у скарзі. Сезон був напружений і саме в цей період прибула на лікування мати [PERSON] - [PERSON] і на особистому прийомі просила продати путівку для лікування в санаторії з проживанням в одномісному номері з усіма зручностями, однак їй було відмовлено у зв'язку з перевантаженням. Було запропоновано декілька днів пожити у номері зі зручностями на поверсі, а потім перейти в одномісний номер. В подальшому вона відмовилася переходити в одномісний номер, оскільки лікувальний корпус знаходився далеко, при цьому було запропоновано написати заяву про повернення різниці вартості номерів, однак заява до бухгалтерії не надходила. При купівлі путівки було видано касовий чек, вибитий на розрахунково - касовому апараті. Всі операції підтверджено відповідними бухгалтерськими документами. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2016 р. цивільна справа розподілена судді [PERSON] Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.12.2016 р. по справі відкрито провадження. 04 грудня 2017 року від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання у режимі відео конференції. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року ухвалено щодо проведення судових засідань у режимі відеоконференції. Відповідно до вимог ч. 11 ст. 33 ЦПК України справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2018 р. цивільна справа підлягала новому автоматизованому розподілу у зв'язку зі звільненням судді [PERSON] з посади судді та розподілена судді Саламон О.Б. Ухвалою судді Деснянського районного суду від 22 січня 2018 року Саламон О.Б. цивільну справу прийнято до свого провадження та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2018 року залучено в якості третьої особи [PERSON] В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову, просила задовольнити її вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з»явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином неодноразово. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить суд відмовити в їх задоволенні, оскільки вимоги є необґрунтованими, а обставини, на які посилається позивач, не відповідають дійсності. В наданих письмових поясненнях зазначається, що обставини на які посилається позивач, не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] при оплаті путівки за одномісний номер зі зручностями в номері, було заселено в тримісний номер зі зручностями на поверсі, де протягом всього періоду її перебування в санаторії проживало ще дві особи. Крім цього, їй ніхто не пропонував переселитись у одномісний номер, коли такий було звільнено, а навпаки відмовляли у цьому, посилаючись на перенавантаження санаторію, як і ніхто не пропонував повернути при цьому кошти за оплачений одномісний номер зі зручностями. Ці обставини і стали підставою для численних усних скарг матері третьої особи до персоналу санаторію та скарги написаної нею власноручно до Книги скарг та пропозицій Санаторію Гопри і в подальшому скарги написаної третьою особою до компетентного органу ПрАТ «УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ» з метою їх перевірки. Вказану скаргу подавала та підписувала вона, третя особа, оскільки саме її матір [PERSON], перебувала на лікуванні в ДП «Санаторій Гопри» ПрАТ «УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ» в період з 21.09.2016 р. по 01.10.2016 р. Саме численні скарги матері третьої особи, особи похилого віку, відносно того періоду її перебування в санаторії і обставини, які вона їй повідомляла, і стали підставою для її звернення зі скаргою на дії позивача від 14.11.2016 р., направлену керівництву ПрАТ «УКРПРОФЗДОРОВНИЦЯ» з метою перевірки акціонерним товариством свого дочірнього підприємства. Вказану скаргу третя особа підписала від імені [PERSON], оскільки це прізвище її чоловіка і вона звикла його використовувати в повсякденному житті. При цьому до скарги третя особа приєднала фіскальний чек № 0021 від 21.09.2016 р. та зворотній талон № 002134, виписаний на ім'я матері третьої особи - [PERSON] та зазначила свою реальну адресу. Тому скарга не мала анонімного характеру, а обставини на які посилалась третя особа мали місце в реальному житті і мали бути за її зверненням перевірені відповідною компетентною особою. У зв'язку з чим, 07.12.2016 р. ПрАТ «УКРПРОФЗДОРОВНИЦЯ» надало відповідь про те, що в ході розгляду скарги правлінням проаналізовані факти, викладені у скарзі третьої особи, та отримано пояснення керівництва санаторно-курортного закладу. В подальшому отримавши на свою адресу кореспонденцію із суду, третя особа [PERSON] дізналась про розгляд даної справи судом і подала особисто заяву третьої особи про вступ у справу, де вказала обставини викладені вище. Проте, позивач не вжила заходів щодо залучення до справи належного відповідача. Таким чином, вона, третя особа - [PERSON] ( підписала від імені [PERSON], оскільки це прізвище її чоловіка, яке вона використовує в повсякденному житті) 14.11.2016 р. звернулася із скаргою про неправомірні дії позивача до керівництва ПрАТ «УКРПРОФЗДОРОВНИЦЯ», як до компетентного органу, який уповноважений провести таку перевірку свого дочірнього підприємства. У своїй скарзі вона просила провести перевірку вказаних нею фактів, реалізуючи своє право на звернення. А отже, інформація викладена в скарзі до компетентного органу, яку вказаний орган наділений перевірити, не є поширенням недостовірної інформації в розумінні ст. 277 ЦК України, а є реалізацією права особи на звернення громадян, передбаченого ст. 40 Конституції України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно зі ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлено, що позивач з 1995 року працює на посаді головного лікаря ДП «Санаторій Гопри» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця». 14 листопада 2016 року керівництву ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» надійшло письмове звернення від [PERSON] з проханням проаналізувати роботу головного лікаря ДП «Санаторій Гопри» [PERSON] щодо відповідності займаній посаді, мотивуючи жахливим відношенням головного лікаря до відпочиваючих у ввіреному їй санаторії. У відповідних положеннях Конституції України передбачено: кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (стаття 32). Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34). А також усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40) У відповідних положеннях Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року у справі про поширення відомостей передбачено: Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються ... не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом ч.1 ст. 7 ЦК не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу...Водночас, наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Із роз'яснень, викладених в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Виходячи з вище наведеного, 14.11.2016 р. третя особа звернулася із скаргою про неправомірні дії позивача до керівництва ПрАТ «УКРПРОФЗДОРОВНИЦЯ», як до компетентного органу, який уповноважений провести таку перевірку свого дочірнього підприємства. У своїй скарзі третя особа просила провести перевірку вказаних нею фактів, реалізуючи своє право на звернення. А отже, інформація викладена в скарзі до компетентного органу, яку вказаний орган наділений перевірити, не є поширенням недостовірної інформації в розумінні ст. 277 ЦК України, а є реалізацією права особи на звернення громадян, передбаченого статтею 40 Конституції України. Доказів, які б доводили, що зазначена заява - звернення мотивована цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, матеріали справи не містять.

Outcome: dismissed