Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. На обґрунтування позову зазначила, що 13 серпня 2015 року на підставі наказу головного лікаря Талалаївської ЦРЛ її було звільнено з посади. Після звільнення з роботи відповідач не провів з нею повного розрахунку. Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 05 серпня 2016 року з Талалаївської центральної районної лікарні на її користь стягнуто заборгованість з індексації заробітної плати та компенсацію за затримку виплати заробітної плати. Враховуючи, що її середньоденний заробіток за останні два місця роботи червень липень 2015 року - складає 40 грн. 42 коп., та те що період затримки розрахунку складає 452 дні, так як відповідач сплатив суму індексації заробітної плати та компенсацію лише 08 вересня 2016 року, просила стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 13 липня 2015 року по 08 вересня 2016 року в розмірі 18 269 грн. 84 коп. В судове засідання позивач не з`явилася, але надала суду заяву в якій просить суд розглянути справу без її участі та задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача - Талалаївської ЦРЛ - в судове засідання не зявився, надали суду заяву про розгляд цивільної справи без участі представника ЦРЛ та заперечення на позов. В обґрунтуванні заперечення зазначено, що діючим кошторисом на 2016 рік, затвердженим Талалаївською РДА, кошти на виплату індексації заробітної плати за 2014 та 2015 роки не передбачено. При звільненні позивача [PERSON] всі належні їй суми, які підлягали виплаті, виплачені вчасно, тому просять суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, то, відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши та проаналізувавши наявні по справі докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 12.08.2015 року звільнена з посади молодшої медичної сестри Липівського ФАП, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.3-4). Рішенням Талалаївського районного суду від 05.08.2016 року із Талалаївської ЦРЛ на користь [PERSON] стягнуто 3680 грн. 61 коп. індексації заробітної плати за період з 01 травня 2014 року по 30 серпня 2015 року (а.с.6-8). Відповідно до довідки Талалаївської ЦРЛ середньоденний заробіток [PERSON] з врахуванням заробітної плати за останні два місяці перед звільненням червень липень 2015 року - складає 40 грн. 43 коп. З встановленого в судовому засіданні випливають наступні правовідносини. При звільнені робітника, згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 05 серпня 2016 року встановлено, що відповідач - Талалаївська ЦРЛ - у порушення ст. 33 Закону України «Про оплату праці», не проводила індексацію заробітної плати [PERSON], як це передбачено діючим законодавством. 08 вересня 2016 року відповідачем виконано рішення Талалаївського районного суду від 05 серпня 2016 року шляхом перерахування [PERSON] коштів на її картковий рахунок (а.с.5), про що зазначено в позові та не оспорюється відповідачем. Відповідно до ч.5 ст.95 КЗпП України і ст.33 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Конституційний Суд України, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Зазначене узгоджується з позицією ВСУ, викладеною у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14. Офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України навів у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зокрема зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Результат аналізу наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Визначальними при цьому є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Як було встановлено в ході судового розгляду відповідно до довідки Талалаївської ЦРЛ розмір середньоденної заробітної плати за останні два місяці роботи позивача [PERSON] складає 40 грн. 43 коп. Затримка розрахунку при звільненні [PERSON] складає 390 календарних днів, за період з 14 серпня 2015 року по 07 вересня 2016 року. Розмір середнього заробітку позивача [PERSON] за даний період затримки становить 15 767 грн. 70 коп. ( 40 грн. 43 коп. х 390 днів). Тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial