Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Красноармійськвугілля» (далі за текстом ДП «Красноармійськвугілля») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в обґрунтування якого вказала, що з відповідачем вона перебувала у трудових відносинах з 28.07.2008 року, працюючи на посаді лобаранта 4-го розряду санітарно-профілактичної лабораторії відокремленого підрозділу «Стандарт» (далі за текстом ВП «Стандарт»). За час праці у відповідача вона не мала жодного дисциплінарного стягнення та виконувала свою роботу відповідно до посадових інструкцій. 02.02.2015 року вона захворіла та пішла на лікарняний. 12.02.2015 року, після одужання, вона вийшла на роботу, але до роботи її не допустили з причини того, що вона, нібито, звільнилась з роботи за власним бажанням. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки вона не писала жодної заяви на звільнення та не мала наміру звільнятися. Лише на адвокатський запит відповідач надав наказ про її звільнення від 31.01.2015 року № 16-к та копію її заяви про звільнення від 30.01.2015 року. Оглянувши підпис на заяві, вона зрозуміла, що підпис не її. Звільнення відбулося у неробочий день, в суботу, коли підприємство не працює, без надання підприємством двох тижнів при відсутності у заяві поважної причини. У зв'язку зі звільненням вона не працювала, тому відповідно до ст.235 КЗпП України відповідач повинен їй сплатити кошти за вимушений прогул із розрахунку 140 грн. 25 коп. середньоденної заробітної плати. Крім того, діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях через незаконне звільнення, яким був порушений її звичайний уклад життя, який полягав у роботі на підприємстві, дороги додому, відпочинку. Вона почуває себе непотрібною, виконує дії, які раніше ніколи не робила, а саме: ходить по адвокатах, пише заяви, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тому позивач просить суд визнати незаконним та скасувати п.18 наказу № 16 к від 31.01.2015 року відокремленого підрозділу вдповідача - «Стандарт» в частині її звільнення та поновити її на роботі на вищевказаній посаді. Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму відшкодування за вимушений прогул з моменту її звільнення до постановлення рішення, моральну шкоду в сумі 10000 грн. та судові витрати, повязані з наданням правової допомоги, в сумі 2500 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги. Представник відповідача ДП «Красноармійськвугілля) Бояр С.О. позов не визнав, вказавши, що та надав суду письмові заперечення, де вказав, що необхідно застосувати ст.233 КЗпП України, згідно якої передбачено, строк звернення до суду у справах про звільнення становить 1 місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Всупереч цьому позивач відмовилася від ознайомлення з наказом № 16-к від 31.01.2015р., про що свідчить складений ВП «Стандарт» ДП «Красноармійськвугілля» Акт від 05.02.2015р. За таких обставин вважає, що відлік місячного строку для звернення до суду з позовною заявою починається саме з 05.02.2015р. Як вбачається з позовної заяви, позивач звернулася до суду 11.03.2015р., тобто у проміжок часу більшому, ніж це передбачено ч.1 ст.233 КЗпП України. Таким чином, на час розгляду позовної заяви строк позовної давності сплинув, вважають, що підстав для його поновлення немає у зв'язку з відсутністю поважних причин. Заслухавши сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом на підставі записів з трудововї книги позивача встановлено, що [PERSON] з 28.07.2008 року працювала у ВП «Стандарт» ДП «Красноармійськвугілля» на посаді лобаранта 4-го розряду санітарно-профілактичної лабораторії (а.с.8-11). Згідно п.18 наказу № 16-к від 31.01.2015 року [PERSON] була звільнена за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України на підставі її заяви (а.с.15-16). Згідно заяви позивача від 30.01.2015 року вона просила її звільнити за власним бажанням з 31.01.2015 року. Текст заяви виконано за допомогою комп'ютеру машинописним засобом (а.с.14). Згідно листку непрацездатності [PERSON] перебувала на лікарняному з 02.02.2015 року по 11.02.2015 року (а.с.12). Відповідно до заяви [PERSON] від 20.02.2015 року остання звернулася до Димитровської міської міліції з проханням внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань інформацію щодо скоєння відносно неї злочину, передбаченого ст.172 КК України (а.с.18). Відповідно до висновку експерта № 651 від 27.04.2015 року, підпис від імені [PERSON] в заяві на ім'я директора ВП «Стандарт» ДП «Красноармійськвугілля» від [PERSON] від 30.01.2015, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст.38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.ст.40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст.45). Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмо за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості та інші поважні причини), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Як вбачається з пояснень позивача, вона не підписувала заяву про своє звільнення, що підтверджується висновком експерта № 651 від 27.04.2015 року. Таким чином, у відповідача не було підстав на звільнення позивача за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України, оскільки [PERSON] свого волевиявлення на розірвання трудового договору не висловлювала. Оскільки відповідачем при звільненні позивача були порушені ст.ст.36, 38 КЗпП України, суд вважає, що наказ у частині звільнення позивача є незаконним і підлягає скасуванню, а сама позивач підлягає поновленню на роботі. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача, а саме: за період з 01.02.2015 року по день постановлення судового рішення 03.06.2015 року. Згідно довідки відповідача від 12.02.2015 року середньоденна заробітна плата позивача складає 140 грн. 25 коп. (а.с.13). Перевіривши розрахунок середньоденного заробітку позивача, суд находить його таким, що відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100. Оскільки середньоденний заробіток позивача розраховано із робочих днів, середній заробіток за час вимушеного прогулу повинен бути розрахований також із робочих днів. Отже за період з 01.02.2015 року по 03.06.2015 року середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням норми тривалості робочого часу на 2015 рік відповідно до додатку до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 складе: 140 грн. 25 коп. х 82 робочих дні = 11500 грн. 50 коп., саме ця сума підлягає стягненню з відповідача. Згідно ч.1 ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи спір про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що вимоги позивача належать частковому задоволенню, оскільки позивач через незаконне звільнення, порушення відповідачем її конституційного права на своєчасне отримання винагороди за труд, захищеного трудовим законодавством, морально страждала, не отримуючи належні їй суми, на які вона розраховувала, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Суд враховує характер, об,єм, тривалість зазнаваних позивачем страждань, розмір не отриманих, належних при звільненні сум, те, що позивач окрім заробітної плати отримує пенсію, тому вважає, що на користь позивача на відшкодування моральної шкоди належить стягнути 500 грн. Вирішуючи спір про стягнення моральної шкоди, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем моральна шкода у розмірір 10000 грн. не відповідає обсягу моральних страждань, на які посилається позивач у своєму позові, суд дійсно вважає, що позивачу у відповідності до статті 237-1 Кодексу законів про працю України було спричинено моральну шкоду через незаконне звільнення та порушення її конституційного права на працю і вважає, що сума у 2500 грн. буде повністю компенсувати ті маральні страждання, які отримала позивач. Вимоги позивача, які на думку суду підлягають задоволенню, розглянуті у межах строку позовної давності, визначеного трудовим законодавством України. При розгляді вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь понесених нею витрат на правову допомогу в сумі 2500 грн. суд виходить з наступного. Позивачем надано суду копію договору про представництво інтеерів клієнта від 12.02.2015 року, укладеного з адвокатом [PERSON], за п.2.1 якого виконавець надає клієнту послуги з консультації з питань трудового права, підготовки адвокатських запитів, позовних заяв, участі у судових засіданнях у якості представника позивача (а.с.18). Відповідно до довідки адвоката [PERSON] від 21.02.2015 року останній отримав від [PERSON] 2500 грн. за надання правової допомоги згідно за договором від 12.02.2015 року (а.с.21). Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, який набрав чинності з 01.01.2012 року, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді. З огляду на наведене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення на її користь понесених нею витрат на правову допомогу підлягають частковому задоволенню, у розмірі 500 грн., виходячі із участі адвоката у судовому засіданні у якості представника позивача на протязі 01 год. 16 хв. відповідно до журналів судового засідання та 40% мінімальної заробітної плати, яка становить 1218 грн., за годину. Тривалість надання решти правових послуг суду не доведено. У порядку ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. за вимоги майнового характеру та у сумі 243 грн. 60 коп. за вимоги немайнового, а всього 487 грн. 20 коп. У зв'язку з вищевикладеним та на підставі ст.ст.40, 42 ч.1, 43, 492, 235 ч.2 КЗпП України,

Outcome: partial