Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним своїм позовом, за яким зазначила, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] у 1988 році за рахунок спільних коштів подружжя ними було виплачено вартість пайового внеску за квартиру [ADDRESS]. 16.08.2007 року шлюб між позивачкою та [PERSON] розірвано. Згідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.12.2005 року за позивачкою визнано право власності на ? частину спірної квартири, інша частина квартири залишилась у власності [PERSON] 16.06.2014 року [PERSON] помер. Згідно до заповіту [PERSON], складеним ним у 2010 році, єдиним спадкоємцем після його смерті призначено рідну племінницю спадкодавця [PERSON] Починаючи з 1996 року [PERSON] в їх спільній квартирі постійно не проживав. З 2006 року [PERSON] був виключений з членів кооперативу. За цей час позивачка одноосібно вимушена була нести всі витрати на сплату комунальних платежів за свою частку квартири і за частку, яка належала [PERSON], оскільки на квартиру було заведено один особовий рахунок, самого спадкодавця доля квартири і необхідність утримувати своє майно не цікавили, за весь цей час з 1996 по 2014 рік - він не сплатив жодної копійки комунальних платежів. Крім того, позивачкою самостійно були здійсненні необхідні витрати на сплату послуг електрозвязку, поточний ремонт квартири, на встановлення та обслуговування домофону, встановлення у житлі стаціонарних побутових приладів, кухонних меблів, внаслідок чого загальний стан квартири та її комфортність значно підвищилась. Розмір половини понесених позивачем вказаних витрат становить 18898,83 гривень. Оскільки такі витрати були понесені в інтересах співвласників, вони підлягають відшкодуванню за рахунок спадкоємця, а тому позивач просить суд стягнути з відповідачки на свою користь шляхом здійснення одноразового платежу вказану суму витрат на утримання та поліпшення спадкового майна. У судовому засіданні сторона позивача наполягла на заявлених позовних вимогах, а сторона відповідача на позов заперечила, вказуючи на його необґрунтованість, недоведеність та на пропуск позивачем строку позовної давності. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Згідно ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За положеннями ст. 366 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Як зазначає ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (чч.1-3). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що, [PERSON] був членом ЖБК «Машинобудівник» № 17, йому належала 1/2 частина квартири [ADDRESS], вартість якої було сплачено повністю ще у 1988 році. Частина 1 ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на той час, визначала, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Більш того, на підставі довідки, виданої ЖБК № 17 «Машинобудівник» від 12.10.1993 року, у ОП «ЗМТІ» було зареєстроване право власності [PERSON] на 1\\2 частину квартири [ADDRESS]. 16 червня 2014 року [PERSON] помер. Рішенням Шевченківського районного суду від 15 червня 2016 року було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 16 червня 2014 року. Інша частина вказаної квартири належить позивачеві на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.12.2005 року. За положеннями ч.1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Як передбачає ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Наполягаючи на позові та посилаючись на вказані положення Закону, [PERSON], зокрема, просила стягнути з позивача половину витрат на оплату житлово-комунальних послуг, повязаних із квартирою сторін та наданих ЖБК «Машинобудівник» № 17, а також половину витрат на оплату послуг: ВАТ «Запоріжжяобленерго», ПАТ «Запоріжгаз», з встановлення та обслуговування домофону, та витрат на оплату послуг електрозвязку, наданих ПАТ «Укртелеком». Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. При цьому також зазначено, що споживач це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Пунктом 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Натомість, як встановлено судом із довідки-відповіді голови ЖБК «Машинобудівник» № 17 [PERSON] від 19.11.2014 року, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] проживав лише по 1996 рік, про що сама позивач також стверджувала у своєму позові. Більш того, рішенням суду від 09.12.2005 року було визначено порядок користування квартирою сторін з виділенням позивачеві окремої ізольованої кімнати. Крім того, нарахування за надані житлово-комунальні послуги ЖБК «Машинобудівник» № 7 здійснював саме на імя позивача, особовий рахунок на постачання електроенергії також було відкрито на імя [PERSON], як і на постачання природного газу. Положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України передбачено обовязок сторін щодо доказування - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Натомість, наполягаючи на заявлених позовних вимогах, [PERSON] не надала суду належних, допустих та переконливих доказів того, що між нею та [PERSON] виникли зобовязальні правовідносини з приводу витрат на оплату житлово-комунальних послуг, повязаних із квартирою сторін та наданих ЖБК «Машинобудівник» № 17, а також з приводу витрат на оплату послуг ВАТ «Запоріжжяобленерго», ПАТ «Запоріжгаз», ПАТ «Укртелеком» та з встановлення та обслуговування домофону. В частині заявлених [PERSON] позовних вимог щодо стягнення половини витрат на ремонтні роботи у квартирі сторін, на встановлення у ній метало пластикових вікон та вбудованих кухонних меблів, на придбання побутових приладів суд вважає зазначити про наступне. По-перше, ч.5 ст. 357 ЦК України визначає, що поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. При цьому судом не встановлено жодних домовленостей між позивачем та [PERSON] А по-друге, ч.3 вказаної вище норми права вимагає наявності згоди іншого співвласника на поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, та які зроблені коштом, в цьому випадку, як зазначає позивач, нею самою. Наявність такої згоди з боку [PERSON] судом також не встановлена. При цьому, відмовляючи у позові, суд враховує, що за життя [PERSON] позивач не предявляла до нього жодних вимог щодо витрат, повязаних із квартирою сторін, чи поліпшень їх спільного майна, а також суд бере до уваги й те, що [PERSON] не надала суду і жодних доказів того, що здійснення поліпшень, про які вона зазначає, було нагально необхідне задля квартири сторін. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed