Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначила, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбу з 27.02.2009 р. по 30.08.2011 р. під час якого у сторін народився син [PERSON], який після розірвання проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. 14.06.2014 р. вона вдруге уклала шлюб з [PERSON] Батько дитини відповідач по справі матеріальної допомоги на утримання сина не надає, станом його здоров'я не цікавиться, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. Просила суд позов задовольнити, позбавити [PERSON], батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] в судове засідання з'явилася, надала пояснення аналогічні викладеним у позові, наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, додатково зазначила, що оскільки знаходиться у повторному шлюбі та дитина проживає разом із нею та її чоловіком який піклується про дитину та має намір усиновити її вона і інтересах дитини звернулася із даним позовом, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради Балюра Р.С. у судовому засіданні не підтримала позовні вимоги, просила ухвалити рішення з урахуванням того, що органу опіки та піклування не має можливості надати висновок про доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача оскільки не маються ніяких відомостей щодо його ухилення від виконання батьківських обов'язків. Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином в результаті чого, відповідно зі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 19 жовтня 2009 року Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського МУЮ Донецької області, [PERSON], народився [INFO] року, актовий запис 423. Його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Згідно рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 30.08.2011 р. №2-1248/11 яке набрало законної сили 10.09.2011 р. шлюб між сторонами розірвано ( а.с. 8). Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] виданого 14.01.2014 р. Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського ММЮ у Донецькій області [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], актовий запис №335, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на [PERSON] ( а.с. 7). Як вбачається з довідки про склад сім'ї [PERSON] мешкає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року позбавлення батьківських прав ( тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, послалася на те, що відповідач, не займається вихованням і утриманням свого сина. Але доказів в підтвердження своїх вимог суду не надала. В судовому засіданні не встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, також заходи впливу, як то попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, до відповідача не вживалися. Також в судовому засіданні встановлено, що заходи впливу, як то бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, до відповідача не вживалися. Умовою по ухиленню від обов'язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків [PERSON] відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦК України). Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його неповнолітнього сина [PERSON], є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов'язками. Відповідно о ст.. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів [PERSON] шляхом позбавлення його батька по відношенню до неповнолітнього сина батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов'язків відносно його сина. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позивач не надала доказів на підтвердження того, що відповідач не намагається приймати участь у вихованні дитини, не виявляє бажання у виконанні батьківських обов'язків, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Виходячи з того, що хоча дитина і не проживає разом з батьком, але підстав для позбавлення його батьківських прав відносно сина передбачених ст. 164 СК України суд не вбачає, тому позов не може бути задоволений у повному обсязі, оскільки заявлені вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Outcome: dismissed