Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя, треті особи Президент України Зеленський В.О., Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денисова Л.Л. про порушення права доступу до правосуддя, порушення конституційної гарантії захисту від незаконного звільнення, здійснення дискримінації у сфері правосуддя та трудових прав, відшкодування майнової та моральної шкоди. В обґрунтування уточненого позову зазначено, що [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовною заявою до ПАТ «Банк Форум», в якій просила суд поновити на роботі та стягнути з ПАТ «Банк Форум» середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Дніпропетровський районний суд м. Києва 05.12.2013 року ухвалив рішення, яким відмовив позивачу; Апеляційний суд м. Києва від 13.02.2014 року рішення суду першої інстанції змінив, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 233 КЗпП України, як на підставу для відмови в задоволенні позову, у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Вищій спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ 30.04.2014 р. рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2014 року залишив без змін. ПАТ «Банк Форум» п`ять років не віддавав позивачу трудову книжку, копія наказу про звільнення позивачу не видана до теперішнього часу. В трудовій книжці зазначено, що ПАТ «Банк Форум» звільнив позивача 27.06.2012 року наказом № 672к/2 від 19.04.2012 року. 27.06.2012 року позивач знаходилася у щорічній відпустці на підставі наказу № 70в/10 від 19.04.2012 року. Банк звільнив позивача в період перебування у щорічній відпустці, що заборонено ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Трудова книжка є доказом того, що Дніпропетровський районний суд м. Києва та Апеляційний суд м. Києва, які здійснюють правосуддя від імені держави Україна внесли в рішення суду неправдиві відомості, а саме: «після закінчення вказаних відпусток - 27.06.2012 року відповідачем було видано судовий наказ про звільнення позивача за ст. 40 ч. 1 КЗпП України.». Наказу про звільнення позивача, після закінчення відпусток банк не видав. Позивач звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ПАТ «Банк Форум», просила поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. 06.11.2019 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя постановив ухвалу, якою закрив провадження по справі № 335/4759/19. Запорізький апеляційний суд постановою від 25.02.2020 року залишив ухвалу суду першої інстанції без змін. Верховний Суд ухвалою від 19.03.2020 року відмовив позивачу у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача. [PERSON] вважає, що держава Україна порушила конституційну гарантію від незаконного звільнення та здійснила дискримінацію відносно позивача у сфері правосуддя та трудових прав, внаслідок чого позивачу нанесена матеріальна та моральна шкода. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 2 213 894,40 грн. та моральну шкоду у розмірі 500 000 грн. Ухвалою суду від 16.06.2020 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 01.10.2020 року замінено первісного відповідача Держава Україна в особі Вищої ради правосуддя належним відповідачем Держава Україна в особі Міністерства юстиції України. 02.11.2020 року представником відповідача подано відзив на позов, в якому зазначено, що в даному випадку за підставами та предметом позову справа є фактично справою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, у зв`язку з незаконним, на думку позивача, звільненням її з роботи, яка була вже розглянута судом. Доводи позову [PERSON] фактично зводяться до переоцінки висновків суду. Проте, в даному випадку, суд не може оцінювати правомірність і законність дій судів, вчинених під час розгляду цивільних справ № 755/18963/13-ц та № 335/7459/19, а отже і визнавати їх протиправними, що в свою чергу є необхідним для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди. При цьому, заявлені позивачем збитки в розмірі суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не мають визначальної ознаки збитків. Позивачем не доведено наявність збитків, а відтак не доведено наявність сукупності трьох складових цивільного правопорушення, яка є обов`язковою для покладення на відповідачів такої міри відповідальності, як відшкодування збитків з Держави Україна. Позовна заява та додані до неї матеріали не містять будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження завдання позивачеві моральної шкоди відповідачем, зокрема Міністерством юстиції України. У справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, держава бере участь як відповідач через орган, діями якого заподіяно шкоду. Пред`явлення позовних вимог до Міністерства юстиції України свідчить про те, що позивач намагається стягнути грошові кошти з осіб, які не є суб`єктами спірних правовідносин та суб`єктами відповідальності з цього приводу. Жодним нормативно-правовим актом Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями представляти Державу Україна в даній категорії справ, а тому позов пред`явлено до неналежного відповідача. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. 23.11.2020 року позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідачем у справі є держава Україна. Згідно з ст. 48 ЦПК України позивачем та відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Рішення суду по справі № 755/18963/13-ц та по справі № 335/4759/19) не відповідають вимогам справедливості і не забезпечили ефективне поновлення в правах, таким чином правосуддя не відбулося. Відмовивши позивачу в поновленні на роботі, держава Україна порушила конституційну гарантію захисту від незаконного звільнення, здійснила дискримінацію відносно позивача у сфері правосуддя та трудових прав та порушила конституційні права позивача. Позивачу завдана майнова та моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач не була поновлена на роботі, та не одержала середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2 213 894,40 грн., який могла одержати, якби держава Україна не порушили її право на судовий захист. Такі дії держави тривалий час викликають у позивача емоції шоку, стресу, приниження, страху проживання в країні, де органи державної влади можуть не виконувати Конституцію України та порушувати права людини, яка визнається в Україні найвищою соціальною цінністю. Посилаючись на зазначене, просить задовольнити позовні вимоги. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити з підстав, які викладені у відзиві. Третя особа Президент України Зеленський В.О. належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, заяв чи письмових пояснень не надав. Представник третьої особи Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денисової Л.Л. - Карпенко І.О. в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, просила рішення по справі прийняти на підставі відповідних доказів за матеріалами справи у відповідності до чинного законодавства України. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року по справі № 755/18963/13-ц в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Банк Форум» про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року змінено рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на ст. 233 КЗпП України, як на підставу для відмови в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, в іншій частині рішення суду залишено без змін. Вказаними судовими рішеннями з`ясовано всі обставини справи й обов`язки сторін, встановлено необґрунтованість позовних вимог, як наслідок відмовлено в їх задоволенні. Зазначені судові рішення набрали законної сили. Крім того, судом встановлено, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.11.2019 року провадження по справі № 335/4759/19 за позовом [PERSON] до ПАТ «Банк Форум» про визнання наказу № 672к/2 від 19.04.2012 року незаконним, поновлення на роботі, та стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу - закрито. Постановою Запорізького апеляційного суду від 25.02.2020 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.11.2019 року у цій справі залишено без змін. Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що законність наказу про звільнення позивача вже була предметом розгляду суду та в справі ухвалене остаточне рішення. Вказані судові рішення також набрали законної сили. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Положенню частини першої статті 55 дано офіційне тлумачення згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 25.12.1997р. № 9-зп, пунктом 1 якого визначено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 вказаного Рішення). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вини заподіювача шкоди), спеціальна нормастатті 1173 Цивільного кодексу України, на підставі якої заявлені позовні вимоги у даній справі, передбачає відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Згідно з п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади» оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду. Таким чином, зазначеними положеннями Конституції визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування матеріальної і моральної шкоди одночасно із оскарженням таких дій) до іншого суду, так як це порушує принцип незалежності суддів і заборону втручання в її вирішення незалежним судом. Аналогічну позицію висловлено і в пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У Висновку № 3 (2002 ) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції. За таких обставин, слід дійти висновку, що нормами ЦПК України не передбачено розгляд заявлених позовних вимог предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних з розглядом справи. Висновок суду узгоджується із правовою позицію, викладеною у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-3139цс17 та Верховного Суду від 10.01.2018 року № 454/1642/16-ц. Рішення суду і дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №490/7300/14-ц ). Суд першої інстанції не наділений повноваженнями оцінювати, перевіряти, чи відповідають закону судові рішення судів чи суддів. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що рішення, ухвалені за наслідком розгляду цивільних справ № 755/18963/13-ц та № 335/7459/19 набрали законної сили, при цьому [PERSON] скористалася своїм правом на їх апеляційне та касаційне оскарження. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наявних матеріалів справи не вбачається факту протиправної поведінки відповідача по відношенню до [PERSON] , відсутні докази існування самого факту заподіяння позивачу матеріальної та моральної шкоди, як і не обґрунтовано їх розмір належними та допустими доказами. Враховуючи вищевикладене, ту обставину , що суд не уповноважений надавати оцінку судовим рішенням, що набрали законної сили, позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування факту заподіяння шкоди державою Україна в особі Міністерства юстиції України, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав задоволення позовних вимог [PERSON] . Судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України віднесені на рахунок держави.

Outcome: dismissed