Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користуватись будинком [ADDRESS] . Вимоги мотивує тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в даному будинку з 2013 року, а [PERSON] не проживає з 2018 року, не сплачують комунальні послуги, не беруть участі в утриманні житла. Зазначає, що відповідачі добровільно не проживають в будинку, місце їх проживання їй не відомо і це створює позивачу перешкоди в користуванні її майном. Вирішити в позасудовому порядку дане питання позивач не має можливості, тому змушена звернутися до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що не заперечує проти винесення заочного рішення суду. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяви про відкладення справи суду не надали, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувальної техніки не здійснюється. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 серпня 2019 року належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.9). 20 серпня 2019 року [PERSON] здійснила реєстрацію права власності зазначеного нерухомого майна (а.с.12). З Акту обстеження місця проживання та довідки Черниської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у [ADDRESS] , але фактично не проживають за зазначеною адресою. [PERSON] та [PERSON] не проживають в даному будинку з 2013 року, а [PERSON] не проживає з 2018 року, їх особистих речей та предметів побуту не виявлено ( а.с. 10,11). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно вимог частини другої ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання - ч.1 ст.15 ЦК України. Враховуючи, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою відсутні більше року, поважність причин відсутності відповідачів у вказаному житлі в судовому засіданні встановлено не було, а отже вони втратили право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Що стосується малолітньої дитини, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якаому вона проживає. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з об`єктивних причин малолітня дитина не проживала у будинку за місцем своєї реєстрації, оскільки у віці до десяти років в силу ст. 160 ЖК України та ст. 29 ЦК України вона не може вільно вибирати місце свого проживання. Право вільно обирати собі місце проживання [PERSON] , [INFO] набуде після досягненню віку 14 років, як це передбачено ч.2 ст. 29 ЦК України. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка підписана та ратифікована Україною, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Суд приходить до висновку, що малолітня дитина не проживала за місцем реєстрації з поважних причин, бо вона не могла вільно обирати собі місце проживання, була зареєстрована за згодою власника житла за даною адресою, а тому з підстав, заявлених позивачем, позов задоволенню не підлягає. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді судового збору підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial