Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов'язання звільнити житлове приміщення. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 28.10.2016 року між нею та [PERSON] було укладено договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. В її будинку також прописані [PERSON] та [PERSON]. Також в даному будинку окрім неї та [PERSON] проживає без реєстрації відповідач [PERSON], яка проживала там до укладання договору за погодженням з [PERSON] Після укладання договору дарування вона попросила [PERSON] виселитися до своєї оселі, що розташована в тому ж селі на [ADDRESS], однак вона цього робити не збирається. Позивач зазначає, що через те, що [PERSON] проживає в її будинку, між ними постійно виникають конфліктні ситуації. Так [PERSON] застосовує насильство проти неї та [PERSON], ображає її та інших осіб, через що вона була неодноразово викликана до поліції та з нею була проведена профілактична бесіда. На її вимоги виселитися відповідач не бажає реагувати та добровільно покидати житло не хоче. Позивач також зазначає, що через постійні конфліктні ситуації вона була вимушена переїхати жити до батьків чоловіка в м. Дніпро. Умови проживання, у яких вона опинилася через дії відповідача, є незадовільними, тобто вона, син та чоловік проживають у двокімнатній квартирі разом з ще двома людьми. Згідно ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Виселення відповідача не порушить її право на житло, так як у неї є своє житло придатне для проживання. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та вважає позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими, свою позицію відповідач виклала у письмовому відзиві на позовну заяву, яку підтримала у судовому засіданні. У будинку, який належав при житті її покійному батькові, що розташований за адресою: [ADDRESS], вона мешкає близько трьох останніх років із своїми синами, один з яких є неповнолітнім. Дане домоволодіння було оформлене [PERSON] у спадщину після смерті чоловіка. Її особисті стосунки із матір'ю є складними ще з її дитинства, фактично вона виховувалась бабусею та дідусем, мати постійно вживала алкоголь, вела непристойний спосіб життя, тому із нею вона майже не спілкувалась, та на теперішній час її спосіб життя не змінився, вони часто з нею сварилася, тому даний позов є наслідком підбурення матір'ю її сестри [PERSON] на звернення до суду. Прямих конфліктів із позивачкою у неї з будь-яких питань ніколи не виникало та не було, лише із їхньою матір'ю [PERSON], на виклики якої приїздила міліція. Відповідач також зазначає, що вона дійсно має на праві власності житло, розташоване за адресою: [ADDRESS], де вона зареєстрована, але воно не є придатним для проживання, бо відключене від газопостачання. Відповідачка, яка у відзиві заявляла клопотання про допит свідка [PERSON], під час розгляду справи по суті не наполягала на допиті даного свідка в судовому засіданні. З'ясувавши, які саме обставини може підтвердити даний свідок, суд вирішив недоцільним допит свідка [PERSON] під час розгляду справи по суті. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши представника позивача та відповідача, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження матеріалами справи, що підтверджують вказані факти та викладені правовідносини. Судом встановлено наступне - [PERSON], була власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] 28.10.2016 року між позивачем та [PERSON] було укладено договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за вищевказаною адресою, що підтверджується доданими до матеріалів справи Договором дарування житлового будинку та Договором дарування земельної ділянки, посвідчених приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнком Ю.В., зареєстрованих в реєстрі за № 631, № 632. Право власності позивача на вказаний житловий будинок та земельну ділянку підтверджується також Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 72027457, № 72028494 від 02.11.2016 р. З довідки про реєстрацію місця проживання особи за вих. № 1243 від 17.11.16 р., виданої виконкомом Володимирівської сільської ради Томаківського району, вбачається, що в належному позивачу житловому будинку зареєстрований [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що в даному будинку проживає без реєстрації відповідач [PERSON], яка проживала там до укладання договору дарування житлового будинку, за погодженням з [PERSON] Відповідач у судовому засіданні не заперечує щодо факту проживання у будинку за адресою: [ADDRESS] без реєстрації та визнала той факт, що вона не має права власності на вказаний житловий будинок. Судом встановлено, що відповідач дійсно зареєстрована за іншою адресою, а саме у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою від 22.01.2018 р. вих. № 05-18/26-ВС, виданою виконкомом Томаківської селищної ради Томаківського району, доданою до матеріалів справи самим відповідачем, а також довідкою з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 20.12.2017 р., наданої на запит суду. Тобто з матеріалів справи суд вбачає, що відповідач є зареєстрованою у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] і за нею зареєстровано право власності на вказаний будинок, що підтверджується доданою до справи Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 106235706 від 05.12.2017 р., тобто відповідач має встановлене місце проживання, права власності або права користування за відповідачем на житловий будинок [ADDRESS] судом не встановлено. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.317, ч.1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій, для запобігання такому порушенню. На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст.150 ЖК України, ст. 383 ЦК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Згідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved