Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідача такою, яка втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з 1992 року є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , де мешкає та зареєстрована разом зі своїм сином. Будинок належить позивачеві на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 05.10.1992 року [NUMBER] . Крім позивача та її сина в будинку зареєстрована і відповідач, яка є донькою позивача, але вже біля 5 років у будинку не мешкає, поточного ремонту в будинку не проводить, витрат на утримання не несе. Позивач зазначила, що з реєстрації в будинку відповідач не знялася за відсутності фінансової можливості приїхати з Російської Федерації, де на даний час вона проживає. Позивач в судове засідання не з`явилася, але надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та згідно заяви свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач\~\~в судове засідання не з`явилася, будучи оповіщеною про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомила. Від третьої особи до суду також надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника сільської ради та згідно заяви третя особа покладає вирішення даної справи на розсуд суду. В зв`язку з неявкою відповідача, суд вважає за можливе провести розгляд справи у її відсутність. Розглянувши матеріали справи, судом встановлено: Згідно свідоцтва про право власності від 05.10.1992 року № 591 та технічного паспорту на житловий будинок від 22.10.1988 року, позивач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . За змістом довідок Краснополянської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області № 584 та № 583 від 26.02.2019 року, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , крім власника будинку [PERSON] та її сина [PERSON] , зареєстрована і відповідач [PERSON] , [INFO] , але з 2014 року фактично на території сільської ради не проживає. \~ \~ \~ \~Письмовими свідченнями [PERSON] , [INFO] , який протягом багатьох років знає родину позивача та підтримує з ними добрі стосунки, підтверджується те, що відповідач, яка є донькою позивача, у будинку позивача не мешкає з 2014 року. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у житловому будинку за адресою [ADDRESS] протягом 5 років, будинком не користується, витрати, пов`язані з оплатою комунальних послуг не сплачує, перешкод у користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON] є особою якій тимчасово надано притулок на території РФ (копія відповідного свідоцтва), на даний час знаходиться на території РФ разом з дітьми та між нею і позивачем не укладено угод чи домовленостей щодо користування вищезазначеним житлом, принаймні до матеріалів справи доказів цьому не долучено. Відтак, враховуючи, що власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved