Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до суду, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.04.1977 року її було прийнято на роботу до Запорізького заводу високовольтної апаратури, в подальшому перетвореного на ВАТ «Запорізький завод високовольтної апаратури». Внаслідок перетворення з 10 квітня 2011 року його майно, права та обов'язки перейшли до командитного товариства «Запорізький завод високовольтної апаратури Вакатов» і компанія». В грудні 2017 року підприємство було перейменовано з Командитного товариства «Запорізький завод високовольтної апаратури Вакатов» і компанія на Командитне товариство «Кастор 17». 09.11.2017 року позивача було звільнено за її власним бажанням через порушення роботодавцем законодавством про працю. Факт та підстави розірвання трудового договору підтверджуються записами в трудовій книжці. При звільнення і до теперішнього часу відповідач належного розрахунку не провів, жодних сум не виплатив і розрахувати розмір вихідної допомоги відмовився. Станом на день подачі позову заборгованість відповідача з заробітної плати складає 26\~536 гривень 83 копійок. За період з 10.11.2017 року по 22.12.2017 року відповідач затримав розрахунок на 31 робочий день і має сплатити позивачу 5\~052 гривні 07 копійок середнього заробітку. На підприємстві відповідача встановлено п'ятиденний робочий тиждень. Сумарно в вересні та жовтні 2017 року кількість робочих днів згідно з графіком роботи підприємства склала 42 дні, а середньомісячне число робочих днів складає 21 день. З огляду на це, позивач розрахувала вихідну допомогу наступним чином: 162,97 грн.*21*3 місяці = 10267 гривень 11 копійок. Таким чином позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по нарахованій заробітній платі в розмірі 26\~536 гривень 83 копійки, та вихідну допомогу в розмірі 10\~267 грн.11 копійок, середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 10.11.2017 року по 22.12.2017 р. у розмірі 5\~052 грн.07 коп. Ухвалою Комунарського районного суду міста [PERSON] від 10.01.2018 року вказана справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а відповідачу було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі. Відповідач, який належним чином був повідомлений про суть позовних вимог, про що в справі маються відповідні докази, до суду у встановлений термін відзив у порядку та формі визначеній\~ст. 178 ЦПК України\~не подав, із заявою про визнання позовних вимог чи розгляду справи за участі сторін не звернувся. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. З\~14.04.1977 року по 09.11.2017 р. позивач працювала на підприємстві ВАТ «Запорізький завод високовольтної апаратури», що підтверджується копією трудової книжки. В грудні 2017 року підприємство було перейменовано з Командитного товариства «Запорізький завод високовольтної апаратури Вакатов» і компанія на Командитне товариство «Кастор 17». Наказом №108 від 09.11.2017 року позивача було звільнено на підставі ч. 3\~ст. 38 КЗпП України\~за власним бажанням. На підставі довідки, виданої Командитним товариством «Запорізький завод» «Високовольтної апаратури-Вакатов» в Компанія № 1117 від 20.11.2017 року, сума невиплаченої заробітної плати позивача становить 26 536 гривень. Згідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) виданою бухгалтерією Командитного товариства «Запорізький завод «Високовольтної апаратури-Вакатов і компанія» №1116 від 20.11.2017 року, середньоденний заробіток позивача складає 162,97 гривень. Згідно зі\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Відповідно до\~ст.117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини власника належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п.21\~постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ №100 від 08.02.1995р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події , з якої пов'язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Період затримки розрахунку при звільненні позивачу на дату ухвалення даного рішення, становить 31 робочих днів. Розраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки, суд враховує розмір середньоденної заробітної плати позивача на час її звільнення та кількість робочих днів, які б вона могла відпрацювати, якщо не була звільнена. (162,07 *31). Спір про стягнення вихідної допомоги відноситься до трудового спору, зазначеному у ч.1\~ст. 233 КЗпП України, згідно якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Суд приходить до висновку, що зі сторони позивача були вжиті усі можливі заходи щодо отримання належних працівникові сум при звільненні. Вона своєчасно, тобто у передбачений законодавством трьохмісячний строк звернулася до суду про порушення її прав (20.11.2017 року отримала розрахунок та дізналася, що відповідач їй винен суму вихідної допомоги, а 29.12.2017 року звернулася до суду). На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить 10 267,11 грн. із розрахунку 162,97 грн.* 21 (середньомісячне число робочих днів)* 3 місяці. Аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги\~ст.11 ЦПК України\~щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача щодо стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки виплати заборгованості з заробітної плати. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений судовий збір.

Outcome: approved