Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У належному позивачу будинку зареєстровані та проживали її сини [PERSON] та [PERSON] , які протягом останніх 5-ти років не проживають в будинку. Відповідачі житло залишили добровільно, витрат на утримання будинку та сплату житлово-комунальних послуг не несуть, їх особисті речі у будинку відсутні. Неодноразові усні прохання до відповідачів знятися з реєстрації місця проживання в добровільному порядку не дали жодних результатів. Посилаючись на викладене просила визнати [PERSON] та [PERSON] в. такими, що втратили право користування згаданим житловим будинком. В судове засідання позивач [PERSON] в. не з`явилася надала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі позовні вимоги підтримує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися. З огляду на те, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Чорнухинської селищної ради Полтавської області №47 від 01 березня 2019 року видно, що [PERSON] проживає у будинку за адресою [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності (а.с.6). З довідки Чорнухинської селищної ради Чорнухинського району Полтавської області вбачається, що у вказаному домоволодінні зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , але не проживають (а.с.7). Дані обставини також підтверджуються актом обстеження домогосподарства від 04.02.2019 року, підписаного комісією в складі депутата Чорнухинської селищної ради Полтавської області Павліченко Т.М. та сусідів [PERSON] , [PERSON] затвердженого сільським головою Чорнухинської селищної ради О.М.Василенко , з якого вбачається, що в домогосподарстві [PERSON] за адресою: с [ADDRESS] зареєстровані, але не проживають громадяни: [PERSON] , [PERSON] , які проживають на території Російської Федерації понад п`ять років. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 72 ЖК України передбачено, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Отже, наявні у справі докази та їх належна оцінка є підставою для задоволення позову.

Outcome: approved