Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 12 лютого 2020 року, в якій просила суд усунути їй перешкоди в користуванні належною їй власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] із вказаного житлового приміщення. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 21 грудня 2016 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В. В квартирі значаться зареєстрованими позивач [PERSON] , її донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та [PERSON] . Фактично в квартирі проживають [PERSON] та [PERSON] - відповідачі по справі. Раніше квартира належала [PERSON] - матері позивача та відповідача [PERSON] . Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , до позивача звернулася сестра [PERSON] з проханням дозволити їй один рік пожити в квартирі матері. Оскільки позивач часто їздить на заробітки до Республіки Польща та аби успадкована нею квартира перебувала під наглядом, вона дозволила [PERSON] та її синові [PERSON] деякий час пожити в квартирі. За час проживання відповідачів в квартирі позивач декілька разів на рік навідувалась до них з метою перевірки стану житлового приміщення та почала помічати, що відповідачі зловживають спиртними напоями, в квартирі брудно, панує антисанітарія, житлово-побутові умови незадовільні, ремонт знищено, а наявні меблі приведено в непридатний для подальшого використання стан. Крім того, оплату за житлово-комунальні послуги вони не вносили, що призвело до виникнення заборгованості. На початку 2019 року [PERSON] звернулася до відповідачів з вимогою звільнити належну їй квартиру, оскільки вона має намір переїхати туди для проживання разом зі своєю сім`єю, однак звільняти квартиру добровільно останні категорично відмовились, висловлюючись на її адресу нецензурною лайкою. Відповідачі змінити замки на вхідних дверях, до квартири її не впускають, неодноразові вимоги звільнити квартиру ігнорують. Оскільки відповідачі чинять позивачеві перешкоди в користуванні належним їй житловим приміщенням, тому за захистом своїм прав позивач вимушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 16 березня 2020 року (головуючий суддя Чернова Н.В.) позов прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження. За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №332 від 14 травня 2020 року матеріали справи передано в провадження судді Євтушенку О.І., яку ухвалою суду від 18 травня 2020 року прийнято ним до свого провадження. Присутній в судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Новак А.М. пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Додатково зазначив, що [PERSON] - сестра позивача, [PERSON] - син [PERSON] , яким вона дозволила деякий час проживати в успадкованій квартирі після смерті колишнього власника - матері [PERSON] . Однак своїми діями та ігноруванням вимоги позивача виселитись з квартири, відповідачі чинять їй перешкоди, що стало причиною звернення до суду. Допитана судом в якості свідка [PERSON] суду показала, що з [PERSON] вона знайома, перебувають в нормальних стосунках. Після смерті матері [PERSON] позивач [PERSON] успадкування квартиру, проживати в якій дозволила своїй сестрі [PERSON] та синові сестри - [PERSON] за умови, що вони сплачуватимуть житлово-комунальні послуги за квартиру. Відповідачі там проживають з 2016 року та по теперішній час. Зі слів [PERSON] , їм не було взагалі де мешкати. [PERSON] через Інтернет відслідковувала оплату житлово-комунальних послуг, однак виявила заборгованість на суму 25 000 грн. Навідавшись до квартири, [PERSON] виявила бруд та антисанітарію в квартирі, стійкий запах перегару, [PERSON] перебувала в стані алкогольного сп`яніння. Під час останнього повернення до України вона не змогла потрапити до квартири, оскільки відповідачі змінили замки на вхідних дверях. Від сусідів їй відомо, що відповідачі ведуть аморальний спосіб життя, зловживають спиртними напоями та збирають в квартирі сумнівні компанії. Як їй відомо, сестри [PERSON] та [PERSON] за життя матері мало спілкувались, оскільки [PERSON] постійно вживала спиртні напої. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] неодноразово викликалися в судові засідання, однак жодного разу не з`явилися без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подали. Заяв про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «…сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти повагу до інших учасників процесу та суду, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи протягом розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції…». Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідачів, їх неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача та її представника проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України. В ході розгляду справи позивачем подано заяву про виклик свідка [PERSON] , яку ухвалою суду від 28 липня 2020 року задоволено. Ухвалою суду від 28 липня 2020 року закрито підготовче провадження по справі з призначенням до судового розгляду. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, вислухавши пояснення представника позивача, покази свідка, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , успадковане нею в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 17 червня 2016 року), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину серії НВІ №923190, виданим 21 грудня 2016 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В. Згідно з довідкою з відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №01.16-13/1-2270 від 05 грудня 2019 року та відповідями з адресно-довідкового органу, в зазначеному житловому приміщенні значаться зареєстрованими: [PERSON] - власник, [PERSON] - донька (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 20 вересня 2017 року), [PERSON] - син (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 23 серпня 2017 року), [PERSON] , [PERSON] . Як вказувала позивач, що також підтверджується показами свідка [PERSON] , фактично в квартирі проживають [PERSON] - сестра позивача, [PERSON] - племінник (син сестри). В обґрунтування пред`явлених вимог, позивач вказувала, що відповідачі ведуть аморальний спосіб життя, приводять квартиру в непридатний для проживання стан та добровільно виселятись з квартири не бажають, чим порушують її права як дійсного власника об`єкта нерухомості. Визначаючи характер спірних правовідносин, суд виходить з того, що відповідачі є родичами позивача як дійсного власника нерухомого майна, чиї права порушуються, однак не є членами її сім`ї, оскільки мешкають окремо. При цьому, відповідачі зареєстровані в квартирі з 2012 року, тобто за згодою з колишнім власником житла [PERSON] , а [PERSON] до квартири не вселялась. Судовим розглядом встановлено, що сторони не укладали письмового договору про порядок і строки користування квартирою після зміни власника житлового приміщення. Як вказувала позивач, що в ході судового розгляду жодними доказами не спростовано, відповідачі, будучи тимчасовими мешканцями її квартири, не сплачують комунальні послуги, матеріальної допомоги на утримання житлового приміщення не надають, вчиняють сварки та здійснюють психологічних тиск на позивача як власника житла, ведуть аморальний спосіб життя. Крім того, відповідачі створюють перешкоди у користуванні квартирою, змінивши замки вхідних дверей, не надають ключі, перешкоджають у доступі до квартири, ігнорують вимоги позивача про виселення. Своїми діями вони унеможливлюють вселення до квартири позивача як дійсного власника квартири, чим обмежують її права як власника на вільне користування, володіння належним їй майном. Позивач неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою про звільнення квартири, яка необхідна їй для особистого проживання з сім`єю. Вказані вимоги не були виконані відповідачами. Згідно з абзацом 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч.4 ст.41 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.321, ч.1 ст.383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України, коло членів сім`ї власника житла, правовий статус яких визначається цією статтею, є аналогічним членам сім`ї наймача, які визначені ч.2 ст.64 ЖК України. До них належать дружина (чоловік) наймача, діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судовим розглядом встановлено, що позивач та відповідачі не є членами сім`ї, разом не проживають, вселились до квартири та зареєструвались в ній ще з дозволу колишнього власника. При цьому суд зауважує, що право колишнього члена сім`ї на користування житлом є похідним від права власності особи, членом сім`ї якої вона є. Позивач та відповідачі не є членами сім`ї і проживання відповідачів у спірному будинку без відповідних правових підстав перешкоджає позивачу у користуванні, володінні та розпорядженні належним їй майном. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Виходячи з положень ст.ст.16, 391 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом виселення. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі №676/6274/17 (провадження № 61-2938св19). Згідно зі ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється за рішенням суду. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, встановивши обставини справи, суд приходить до висновку, що проживання відповідачів, які не є членами сім`ї позивача у квартирі, належній їй на праві власності, та небажання їх звільнити житло чинить позивачеві як власникові квартири перешкоди у користуванні житлом, що необхідне їй для особистого проживання. Відтак [PERSON] як власник спірного майна відповідно до ст.391 ЦК України має право вимагати від відповідачів усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом їх виселення без надання іншого житлового приміщення, тому позов підлягає задоволенню. При цьомусуд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про виселення, є достатньою правовою підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання. Положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача та її вимогу про залишення судових витрат за нею, у зв`язку з чим підстав для компенсації понесених позивачем судових витрат за рахунок відповідачів суд не вбачає.

Outcome: approved