Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилалася на те, що 26 січня 2013 року вона з відповідачем уклали шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Підволочиського районного управління юстиції Тернопільської області про що видано свідоцтво про шлюб, серії І-ИД № 090874. За час шлюбу у них народився син Владислав, [INFO]. [PERSON] зазначає, що через постійні суперечки, вживання відповідачем алкогольних напоїв, влаштування скандалів, життя з ним стало нестерпним. За наведених обставин, шлюб між сторонами носить формальний характер, примирення з відповідачем неможливе, тому позивач просить час на примирення не давати та залишити проживати дитину разом із нею. Сімя фактично розпалася, в звязку з чим у позивача виникла необхідність в юридичному оформленні розлучення. До початку розгляду справи по суті позивач, подала заяву якій просила справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримала, в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, подав заяву у якій просив справу слухати у його відсутності, позов визнав, проти розірвання шлюбу не заперечував. Врахувавши заяви сторін,\~ дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив такі факти. Позивач, [PERSON] із відповідачем [PERSON] 26 січня\~ 2013\~ року зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу серії І-ИД № 090874 виданого 26.01.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Підволочиського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 2. Від спільного проживання в них 06 серпня 2015 року народився син - Владислав, що стверджується свідоцтвом про народження серії 1 ИД № 220523, виданим Іванівською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області 18 серпня 2015 року та зроблено відповідний актовий запис № 4. Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися. В період спільного проживання виникали сварки, конфлікти, що й призвело до розпаду даної сімї. І позивачка і відповідач просять шлюб розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сімю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено.

Outcome: approved