Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно їхньої спільної дочки [PERSON] , [INFO] ; збільшити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на її користь на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2016 року, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн. Позов обґрунтовує тим, що з 25 грудня 2014 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого [INFO] у них народилася спільна дочка [PERSON] . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2016 року шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з відповідача [PERSON] аліменти в розмірі 2 000,00 грн щомісячно. З того часу відповідач не бачився з дочкою жодного разу, не цікавився її життям, не приймає участі у вихованні. Стягнуті на підставі рішення суду аліменти відповідач не сплачує, внаслідок чого утворилася заборгованість. Позивач стверджує, що вона самостійно піклується про дочку, займається її вихованням, лікуванням та навчанням. Відповідач не має бажання спілкуватися з дочкою, що є свідченням недбалого ставлення з його боку до дитини та може розцінюватися як нехтування своїми батьківськими обов`язками. Враховуючи, що відповідач не спілкується з дочкою вже протягом тривалого часу, не приймає участі у її вихованні, навчанні та лікуванні, не надає жодної матеріальної допомоги, позивач вважає, що існує достатньо підстав для позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до його малолітньої дочки. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Крім того, даною ухвалою судом витребовувався від Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації висновок про наявність або відсутність підстав доцільності позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 серпня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судові засідання жодного разу не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подав. Поштова кореспонденція (ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками, а також судові повістки, що направлялися за останньою відомою адресою проживання відповідача), поверталась до суду неврученою з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання». Крім того, оголошення про розгляд даної справи Дніпровським районними судом міста Києва розміщувалося на офіційному веб-порталі судової влади. Таким чином, відповідач, враховуючи положення статей 128, 130 ЦПК України, вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання. Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності їхнього представника. Також направила до суду висновок від 03 серпня 2021 року № 103/6366/41/3 про доцільність позбавлення батьківських прав. Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, постановив розглянути справу заочно, відповідно до статей 223 та 280 ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2 000,00 грн, починаючи з 23 березня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. За вимогою про стягнення аліментів стягувачу [PERSON] 06 липня 2016 року видано виконавчий лист. Відповідно до свідоцтва про зміну імені [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно із довідками про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Постановою в.о. начальника відділу Алчевського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 23 грудня 2020 року відкрито виконавче провадження № 63981872 з виконання виконавчого листа № 755/5225/16-ц, виданого 06 липня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2 000,00 грн щомісячно, починаючи з 23 березня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. Згідно із довідкою про неотримання аліментів від 04 січня 2021 року № 3/18.2-76, виданою Алчевським міським відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків), [PERSON] не отримувала аліменти за період з 23 березня 2016 року по 01 січня 2021 року згідно із виконавчим листом № 755/5225/16-ц. Відповідно до довідки від 04 січня 2021 року № 3/18.2-76, виданої Алчевським міським відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків), заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів за період з 23 березня 2016 року по 01 січня 2021 року становить 116 000,00 грн. Згідно із характеристикою від 03 грудня 2020 року № 175, виданою КДНЗ № 515 «Березняки» м. Києва [PERSON] є вихованицею старшої групи № 10 КДНЗ № 515 «Березняки» з 01 вересня 2018 року. Приводить та забирає дитину, спілкується в батьківському чаті, відвідує відкриті заходи, які проводяться протягом усього періоду, мама дитини - [PERSON] . Також [PERSON] позитивно характеризується за місцем роботи в Центральному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області. Згідно із довідкою про доходи від 12 січня 2021 року загальна сума доходів [PERSON] за період з січня 2020 року по грудень 2020 року складає 202 996,02 грн. З довідки від 20 травня 2021 року за вих. № 2631-1928/21, виданої Дарницькою районною філією Київського міського центру зайнятості, вбачається, що [PERSON] зареєстрована у Дарницькій районній філії Київського міського центру зайнятості як безробітна з 01 лютого 2021 року по даний час. У матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява [PERSON] , адресована компетентним органам, з якої вбачається, що [PERSON] , розуміючи правове значення своїх дій, відмовляється виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до [PERSON] . Відповідно до висновку Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 03 серпня 2021 року № 103/6366/41/3, Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухиляється від виховання та утримання дитини (протокол від 28 липня 2021 року № 17). Згідно із частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 758/9706/18 (провадження № 61-17898св20). У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 9 (провадження № 61-2175св20), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Така позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13192/19-ц (провадження № 61-2237св21). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. При встановлених обставин, оцінюючі надані суду письмові докази, суд дійшов висновку, що відповідач без поважних причин та свідомо не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню малолітньої дочки та її утриманню, не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини та її подальшої долі, що свідчить про його нехтування покладеними на нього правами та обов`язками по вихованню та утриманню власної дитини. Відповідач жодного разу в судове засідання та на засідання комісії Органу опіки та піклування не з`явився, будь-яких заперечень з приводу відсутності підстав для позбавлення його батьківських прав не навів та суду не надав, позов визнав, що також свідчить про легковажне ставлення [PERSON] до своїх батьківських обов`язків та байдужість по відношенню до життя своєї дитини. З аналізу наведених вище обставин, суд дійшов висновку про наявність всіх законних підстав для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав. З приводу збільшення розміру аліментів до 2 500,00 грн, суд зазначає таке. Згідно із частиною другою статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2 000,00 грн, починаючи з 23 березня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із статтею 7 Закону України «Про державний бюджет» прожитковий мінімум у 2021 році складає: для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2 395 гривень, з 1 липня - 2 510 гривень, з 1 грудня - 2 618 гривень. Відповідно до статті 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно обов`язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. З аналізу викладених вище норм закону та обставин справи вбачається, що рішенням суду з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі 2 000,00 грн, що є більшим від мінімального гарантованого розміру аліментів на дитину відповідного віку. Крім того, позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що фінансовий та майновий стан відповідача значно покращився. Натомість, відповідач має значну заборгованість зі спалити аліментів, що свідчить про його неплатоспроможність. Таким чином, суд не вбачає підстав для збільшення розміру аліментів, за відсутності обставин, які б свідчили про покращення матеріального становища платника аліментів. Стягнутий за рішенням суду розмір аліментів перевищує встановлений законом гарантований розмір аліментів та визначений у відповідному співвідношенні до прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, прожиткового мінімуму для працездатних осіб та мінімального розміру заробітної плати. Враховуючи вищенаведені обставини суд відмовляє у задоволенні позову в частині збільшення розміру аліментів. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial