Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кулінари», в особі директора Бакаїм Василя Степановича про визнання площ житлового будинку та земельної ділянки у визначених межах, просить суд зобов'язати організації, що відповідають за це, провести перерозподіл допоміжних приміщень будинку за адресою: [ADDRESS] згідно чинного законодавства, скасувати договір купівлі-продажу від 10 липня 1996 року та здійснити визначення площ житлового будинку та земельної ділянки у визначених межах. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 13 червня 1994 року було приватизовано квартиру за адресою: [ADDRESS] в результаті чого її співвласниками стали [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Позивач стверджує, що у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» виникла необхідність чіткого визначення права власності на частки у будинку з метою подальшої реалізації норм цього Закону. При цьому, зазначає, що 10 липня 1996 року між ТзОВ «Кулінари» та Фондом держмайна України у Львівській області було укладено договір купівлі-продажу приміщення за яким ТзОВ «Кулінари» придбало приміщення площею 356,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] за суму 2 106 585 000 крб. Позивач ставить під сумнів законність укладеного договору у зв'язку з тим, що ціна вказана у карбованцях і становить незначну суму, вважає, що було приховано реальну ціну в доларах США. Крім цього, наголошує, що директор ТзОВ «Кулінари» не має квартири за вказаною вище адресою, а тому вважає, що відчуження згаданого раніше приміщення було безпідставним. Позивач також звертає увагу на те, що придбане ТзОВ «Кулінари» приміщення є підвалом, а тому згідно положень ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року №4-рп/2004 позивач як співвласник квартири у цьому будинку є також співвласником допоміжних приміщень. Вважає, що всупереч положенням законодавства України без згоди всіх співвласників було здійснено незаконні добудови на території прилеглій до будинку земельної ділянки. Позивач також стверджує, що придбане ТзОВ «Кулінари» на підставі оскаржуваного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу використовується не за цільовим призначенням, а саме в ньому відбувається розділ та складування м'ясних туш, що на думку позивача є порушенням санітарних норм, а також при цьому порушуються норми шумоутворення, оскільки задіюється вантажний ліфт. Позивач стверджує, що у зв'язку з діями відповідача не має доступу до комунікацій, що знаходяться у підвалі. Додатково зазначає, що оскаржуваний договір є неправомочним, оскільки вказана у ньому площа приміщення 356,1 кв.м. є більшою від реальної площі усього будинку. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав надав пояснення аналогічні до позову, пояснив, що порушення прав позивача тривають з 1985 року. Просив суд позовні вимоги задоволити повністю. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив у зв'язку з його безпідставністю і необґрунтованістю. Зазначив, що придбане на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №479А від 10.07.1996 року ТзОВ «Кулінари» приміщення, площею 356,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є окремим від житлового будинку, мешканцем якого є позивач, приміщенням, яке постійно використовувалось в якості кулінарного цеху, в.т.ч. в радянський період заготівельною фабрикою тресту їдалень №1 м. Львова Міністерства торгівлі УРСР. В подальшому це приміщення було орендоване ТзОВ «Кулінари» на підставі договору на оренду нежитлових приміщень №6019 від 18.08.1995 року укладеного з управлінням комунального майна м. Львова і використовувалось ТзОВ «Кулінари» для здійснення власної статутної діяльності з виготовлення продуктів харчування, в.т.ч. обвалення та жилування м'яса та його реалізація. Оскільки, зазначене приміщення становило державну власність і належало Ленінській районній раді м. Львова на підставі реєстру №1, затвердженого рішенням виконкому Ленінської (Галицької) ради народних депутатів №222 від 14.04.1987 року, що підтверджується дублікатом реєстраційного посвідчення від 5 липня 1996 року з компетентним органом уповноваженим на розпорядження державним майном - Представництвом Фонду державного майна України в м. Львові ТзОВ «Кулінари» 10 липня 1996 року уклало договір купівлі-продажу №479 А від 10.07.1996 року згідно з яким останнє придбало приміщення площею 356,1 кв.м. за адресою [ADDRESS]. Вказаний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Поповичем Г.І., реєстр. №8247. В подальшому було отримано відповідне реєстраційне посвідчення від 25.01.1997 року. Представник відповідача також заперечив і той факт, що діяльність ТзОВ «Кулінари», що здійснюється у кулінарному цеху за адресою [ADDRESS] не відповідає санітарним нормам, оскільки 10 січня 2013 року Головним державним інспектором ветеринарної медицини м. Львова було надано експлуатаційний дозвіл для потужностей (об'єктів) з виробництва, переробки або реалізації харчових продуктів №13-21-76 Mt. Крім цього, покликається на те, що відносно позовної вимоги про скасування укладеного договору купівлі-продажу від 10.07.1996 року позивачем було пропущено строк позовної давності, у зв'язку із чим просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. ЦПК України закріплюються такі принципи цивільного судочинства як змагальність та диспозитивність. Так, зокрема, принцип змагальності полягає в тому, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав з якими особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Такими, зокрема, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як вбачається з позову, позивач просить суд зобов'язати організації, що відповідають за це, провести перерозподіл допоміжних приміщень будинку за адресою: [ADDRESS] згідно чинного законодавства. При цьому, позивач позов пред'являє лише до ТзОВ «Кулінари», не визначаючи при цьому інших відповідачів. Крім цього, суд наголошує на тому, що вказана позовна вимога не підкріплена відповідною нормою матеріального права, яка б встановлювала обов'язок будь-якої фізичної чи юридичної особи здійснити перерозподіл допоміжних приміщень житлового будинку за обставин на які покликається позивач. З огляду на це, суд дійшов висновку, що позовна вимога про зобов'язання організацій, що відповідають за це, провести перерозподіл допоміжних приміщень будинку за адресою: [ADDRESS] згідно чинного законодавства є безпідставною, необґрунтованою, пред'явленою до неналежного відповідача, не ґрунтується на нормах матеріального права та не є визначеним законом способом захисту порушеного цивільного права, а тому в її задоволенні слід відмовити. Що ж стосується позовної вимоги про скасування договору купівлі-продажу №479А від 10.07.1996 року, то суд виходить з наступного. В ході судового розгляду встановлено, що між Представництвом Фонду державного майна України в м. Львові, в особі начальника юридичного відділу Представництва Косаревич Ірини Іванівни, яка діє на підставі довіреності №984, вчиненої 15 червня 1995 року з одного боку, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кулінари», в особі директора Бакаїма Василя Степановича, який діє на підставі Статуту,

Outcome: dismissed