Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про: - розірвання шлюбу, між нею та її чоловіком [PERSON], зареєстрований 21 вересня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 82; - стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень, з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи із дня пред'явлення позову до суду до досягнення дочкою повноліття; Позовні вимоги обґрунтувала тими обставинами, що з 21 вересня 2013 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], яка перебуває на її утриманні. Подружнє життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя, що призводило до постійних сварок. На даний час із відповідачем шлюбних відносин не підтримує, проживає окремо. Наміру зберігати сім'ю вона не має, а тому просила розірвати шлюб. Після припинення шлюбних відносин відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, не бере участі у її вихованні. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, клопотання про розгляд справи за його відсутності не надав, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом надсилання повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання. Згідно з ст. 169 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи відповідача, не є перешкодою для розгляду справи. Оскільки в судове засідання повторно не з'явився відповідач, який належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, тому суд на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України прийшов до висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення. Заслухавши позивача та її представника, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, зважаючи на наступне. У судовому засідання встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 21 вересня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 82. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 12 грудня 2014 року виконавчим комітетом Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області, актовий запис № 23. Між позивачем та відповідачем, внаслідок різних характерів, поглядів на шлюб виникають сварки. Розглядаючи спір про розірвання шлюбу, суд повинен виходити з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові, поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Сторони не мають наміру зберігати шлюб, у зв'язку із втратою взаємної любові та поваги, почуття сімейної єдності. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин і звернення позивача до суду є те, що між сторонами фактично не існує сімейних стосунків. Сімейні відносини розладились через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя. Сторони наміру примирятися не мають, шлюб сторін носить формальний характер. Статтею 104 Сімейного кодексу України передбачені підстави припинення шлюбу. Однією з таких підстав є його розірвання. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною 1 ст. 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Приймаючи до уваги проживання сторін окремо одна від одної, малолітня дочка проживає з позивачем окремо від відповідача, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, суд вважає, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач вказала, що після розірвання шлюбу бажає надалі іменуватися прізвищем «[PERSON]». Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Статтею 5 Сімейного кодексу України визначено, що держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Моральне виховання та матеріальне утримання дітей є одним із найголовніших та найважливіших обов'язків батьків, що випливає з усталених моральних принципів суспільства й чинного законодавства. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Цей обов'язок закріплений у ст. ст. 51, 52 Конституції України, ст. ст. 180-201 Сімейного кодексу України. На підставі положень статті 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, або за рішенням суду. До розгляду справи судом, згоди щодо утримання дочки сторонами не досягнуто. В даний час їхня дочка проживає з позивачем, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області № 375 від 04 квітня 2017. Відповідач не надає матеріальної підтримки та не бере участі у вихованні дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України за № 789-XII від 27.02.1991 року, закріплено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Оскільки обов'язки по утриманню дитини батьки несуть спільно, то з відповідача, який являється працездатним, проте в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліменти підлягають стягненню в примусовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 1 ст. 184 Сімейного Кодексу України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За правилами статті 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У позовній заяві позивач просила стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи із дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» із 01 травня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для дітей до 6 років становить 1426,00 гривень. Таким чином, аліменти в розмірі 3000 гривень перевищуватимуть встановлений законодавством прожитковий мінімум для дитини віком до 6 років. Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні обов'язки щодо дитини. Тобто, обов'язок по утриманню дитини покладено як на батька так і на матір. При цьому не встановлено, що в більшому розмірі повинен утримувати дитину той з батьків, який має більший розмір доходів. Законодавством фактично встановлено рівні обов'язки, а отже як відповідач так і позивач повинні фінансово утримувати свою дитину в рівних частина. Як зазначено вище, законодавством на 2017 рік встановлено мінімальний прожитковий мінімум для дитини, віком до 6 років - 1426 гривень. Таким чином, на законодавчому рівні закріплено, що 1426,00 гривень є тією сумою, що дає змогу забезпечити достатній рівень життя для нормального функціонування організму, збереження здоров'я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб дитини відповідного віку (ст. 1 ЗУ «Про прожитковий мінімум»). Тобто, 1 426,00 гривень дають змогу забезпечити у 2017 році мінімальний рівень життя малолітньої [PERSON] Розмір аліментів, що просить позивач стягнути з відповідача (3000 гривень) перевищує мінімальний прожитковий мінімум для дитини відповідного віку (1426 гривень), а з огляду на те, що і мати малолітньої повинна нести витрати по утриманню доньки на рівні з батьком (3000,00+3000,00=6000,00) то така сума значно перевищить мінімальний прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто звертаючись з позовом, позивач повинна навести обставини, що викликають необхідність стягнення із відповідача аліментів саме у заявленому розмірі (частці). В супереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивач не надала доводів та обґрунтувань, з яких вона виходила при визначенні розміру (частки) аліментів, зазначених у позовній заяві (чому саме 3000 гривень), зокрема відомостей про стан здоров'я та матеріальне становище дитини, інші обставини, що мають значення для визначення розміру аліментів. Таке рішення суду є справедливим (ст. 1 ЦПК України), оскільки враховує принцип рівності батьків щодо обов'язку утримання своїх дітей, ґрунтується на нормах ст. ст. 141, 180 Сімейного кодексу України, ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», та враховує правову позицію Верховного Суду України викладену в п. 17 постанови Пленуму від 15 травня 2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Рішення в частині стягнення аліментів з відповідача в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто, у випадку незгоди відповідача із цим рішенням, вона має змогу звернутися до Миронівського районного суду Київської області із заявою про перегляд цього рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 640 гривня 00 копійок, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією №23 від 12 квітня 2017 року. Понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 гривень, за позовною вимогою про стягнення аліментів. На підставі викладеного, ст. ст. 104, 105, 109 - 114, 141, 180 - 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial