Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, у якому зазначила, що у 2008 році після закінчення Київського медичного коледжу вступила до Харківського національного медичного університету на платну форму навчання. Провчившись один рік і два місяці, у звязку з несплатою за навчання, їй була надана академічна відпустка та запропонована посада лаборанта, на якій вона пропрацювала майже пять років. У 2014 році позивачку змусили написати заяву на звільнення з роботи. При цьому, трудова книжка належним чином не була оформлена, що встановлено рішенням Рівненського міського суду у справі №569/527/15-ц. Звільнення з роботи відбулося 18липня 2014 року, а на наступний день була видана трудова книжка. Разом з тим, розрахункові кошти отримала у ПАТ «Укрексімбанку» на два тижні пізніше. Вважає, що у звязку з порушенням її права на вчасне отримання заробітної плати вона має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати належної їй заробітної плати по день фактичного розрахунку. За викладених обставин, просила суд стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за неправильно оформлену трудову книжку та за несвоєчасно виплачені розрахункові кошти, повернути вирахувані профспілкові внески, а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач надав суду письмові заперечення проти позову, у яких зазначив, що [PERSON] вступила до Харківського національного медичного університету 01 вересня 2008 року, а 20 жовтня 2009 року була відрахована з університету за невиконання умов контракту в частині оплати за навчання (наказ ХНМУ про відрахування №504-с від 22.10.2009). З 10 грудня 2009 року [PERSON] працювала лаборантом кафедри мікробіології, вірусології та імунології (наказ ХНМУ про прийняття №1137/к від 10.12.2009). На підставі власноручно написаної [PERSON] заяви від 25 червня 2014 року, її було звільнено з роботи 18 липня 2014 року за власним бажанням. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2015 року не встановлено неправомірних дій зі сторони університету щодо внесення відомостей до трудової книжки позивачки під час звільнення її з роботи. Наказ про звільнення [PERSON] був підготовлений у відповідності до написаної нею заяви та було внесено відповідний запис до трудової книжки: звільнити з 18.07.2014 за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. 18.07.2014 [PERSON] особисто отримала свою трудову книжку у відділі кадрів ХНМУ, про що свідчить запис №7397 у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Крім того, позивач була ознайомлена з наказом про звільнення, про що свідчить її особистий підпис на наказі. Як вбачається з наданих самою позивачкою документів університету, з нею проведено повний розрахунок належних їй на день звільнення коштів. Під час роботи в Харківському національному медичному університеті [PERSON] особисто надала голові профспілкового комітету ХНМУ заяву, в якій просила проводити утримання з неї членських профспілкових внесків. Щодо застосування ч.3 ст. 235 КЗпП України, то рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12.03.2015 у справі №569/527/15-ц не було визнано формулювання причини звільнення [PERSON] неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству. При цьому, позивачка до цього часу так і не зверталася до університету з трудовою книжкою для виправлення у ній запису згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12.03.2015. На підставі викладеного просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Суд, заслухавши представника позивача - [PERSON], дослідивши матеріали справи, справу №569/527/15-ц, письмові заперечення відповідача та надані ним документи, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Встановлено дослідженням доказів, що позивач [PERSON] працювала лаборантом кафедри мікробіології, вірусології та імунології з 10 грудня 2009 року (наказ ХНМУ про прийняття №1137/к від 10.12.2009). Наказом по ХНМУ №651/к від 14 липня 2014 року [PERSON] звільнено з посади лаборанта 18.07.2014 за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (а. с. 92). Факт роботи [PERSON] підтверджено також копією трудової книжки (а.с.24). Дослідженням наданих сторонами доказів встановлено, що відповідно до запису №7397 у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них за 2002-2010 (а.с.79-81) [PERSON] видано трудову книжку 18.07.2014, тобто в день звільнення. Крім того, позивачку було ознайомлено під розпис із наказом про звільнення (а.с.92). Дослідженням у судовому засіданні рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2015року у справі №569/527/15-ц встановлено, що у заяві [PERSON] від 25.06.2014 (яка підлягала огляду у судовому засіданні) вона просила звільнити її з роботи за власним бажанням 18.07.2014.У мотивувальній частині рішення суду зазначається, що ця заява не містила більше жодних доповнень, пояснення причин звільнення. З оригіналу трудової книжки [PERSON] вбачається, що запис про звільнення її з роботи 18.07.2014 містить неточності та виправлення, а саме після цифр 38 накреслено та зазначено п.2 КЗпП України. Згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2015 року у справі №569/527/15-ц вирішено виправити запис у трудовій книжці від 18.07.2014 року про звільнення [PERSON] за ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу №651/к від 14.07.2015, який не буде містити неточностей, які наявні у трудовій книжці. Таким чином, рішенням суду не було визнано формулювання причини звільнення [PERSON] неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству. Крім того, відповідно до вимог ч.3 ст. 235 КЗпП України лише за умови, якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною 2 цієї статті. При цьому, обовязок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові, тобто на позивачці. Беручи до уваги відсутність таких доказів, а також той факт, що не підлягало зміні формулювання причини звільнення [PERSON], суд прийшов до висновку, що не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення середньомісячної заробітної плати за неправильне оформлення трудової книжки. Крім того, за будьяких обставин вирішити питання про виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу міг суд, який приймав рішення про визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що не проведення з працівником у день звільнення, або якщо він в цей день не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника, або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник, або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до довідки відповідача Харківського національного медичного університету від 20 листопада 2015 року за №1895 розрахункові кошти [PERSON] виплачено їй на підставі платіжних доручень: № 2165 від 24.07.2014 в сумі 219,20грн. та №163 від 24.07.2014 в сумі 475,47грн. (а. с. 181). Таким чином, відповідач порушив вимоги ст.116 КЗпП України, оскільки розрахункові кошти [PERSON] необхідно було виплатити у день звільнення 18.07.2014, а виплачено 24.07.2014. В уточнюючій позовній заяві від 19 червня 2015 року (а.с.7-8) [PERSON] зазначає, що розрахункові кошти вона отримала у ПАТ «Укрексімбанку» на два тижні пізніше. Разом з тим, позивачкою порушено строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України, зокрема тримісячний строк з дня коли відповідач з нею повністю розрахувався. Однак, з цією позовною вимогою [PERSON] звернулася 08 червня 2015 року, коли строк звернення до суду минув ще 24 жовтня 2014 року, й не надала суду доказів поважності причин пропуску цього строку. Враховуючи викладене у позовній вимозі [PERSON] про виплату їй середньої заробітної плати за час затримки виплати розрахункових коштів у період із 21 липня 2014року (19 та 20 липня 2014року припадають на вихідні дні) по 24 липня 2014року суд відмовляє у звязку з пропуском установленого строку. Не підлягає до задоволення позовна вимога про повернення профспілкових внесків, які за твердженням позивача вираховувалися із її заробітної плати без відповідних підстав - її заяви. Таке твердження [PERSON] спростовується копією квитка члена профспілки [PERSON] за №119750 (а.с.24) та копією заяви позивачки до голови профспілкового комітету ХНМУ [PERSON] від 10.11.2009 про утримання з її заробітної плати профспілкових внесків (а.с.90). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, позивач не надала суду жодних доказів примушування її з боку відповідача до виконання нижче оплачуваної роботи та примушування до звільнення з роботи. Суд прийшов до висновку, що не підлягає до задоволення вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки вона є похідною від інших позовних вимог, в задоволенні яких [PERSON] відмовлено.

Outcome: approved