Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до об`єднаної територіальної громади м. Марганець в особі Марганецької міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну ділянку.В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між нею та [PERSON] 07.10.1994 року було укладено договір дарування житлового будинку з господарчими спорудами по [ADDRESS] . Право власності на будинок було зареєстровано у Марганецькому БТІ 21.02.1995 року за №2-200. У березні 2019 року вона продати належний їй будинок, але нотаріусом в усній формі було відмовлено, оскільки відсутнє підтвердження на право власності чи право користування земельною ділянкою по [ADDRESS] .При зверненні до землевпорядної організації для оформлення кадастрового номеру стало відомо, що зеприватизована на ім`я [PERSON] Просить суд визнати за нею, [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1 га розташовану за адресою: [ADDRESS] та призначена для обслуговування житлового будинку та господарчих споруд. Відповідач відзив на позовну заяву не надав, про розгляд справи повідомлялася належним чином. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, 07 жовтня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку з господарчими будівлями, що знаходиться про провулку Вузькому, [ADDRESS] , що підтверджується копією договору (а.с.7-8). Право власності на будинок [PERSON] зареєструвала у Марганецькому міжміському бюро технічної інвентаризації 21.02.1995 року за №2-200 (зворотній бік а.с.8). Згідно відповіді відділу у Нікопольському районі Міськрайонного управління у Нікопольському районі та місті Нікополь Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] . 21 загальною площею 0,1000 га, передана у власність гр. [PERSON] , згідно рішення Марганецької міської ради від 17.03.14994 року за № 133 для обслуговування житлового будинку і господарчих споруд, відповідно до Державного акту на право приватної власності за землю б/н, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 20.04.1994 р. № 1455 (а.с.9). Відповідно до ст.128 ЦК УРСР 1963 р. право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Як встановлено судом із вище наведеного Договір дарування від 07.10.1994 року, за яким\~\~ [PERSON] подарував житловий будинок в [ADDRESS] [PERSON] . [ADDRESS] . відповідає вимогам закону, його не визнано в судовому порядку недійсним, а тому залишається в законній силі до даного часу. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 18, 18-1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Згідно\~ст.120 ЗК України, а також\~ст.377 ЦК України,\~до особи яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруди, переходить право власності, право користування земельної ділянки на якій вони розміщені без змін її цільового призначення в обсязі та на умовах встановлених для попереднього власника землекористувача. Згідно з застереженнями, що містяться в\~ст. 5 ЦК України\~та п. 4\~Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Аналогічна позиція викладена у листі Верховного Суду України від 01 липня 2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», розділі «Перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на розташовані на ній об`єкти нерухомості (ст. 377 ЦК, ст. 120 ЗК)» роз`яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р. згідно з положеннями чинного до цієї дати\~ЗК\~(ст. 30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Відповідно до ч.1\~ст. 30 ЗК України\~( Відомості Верховної Ради УРСР (ВВР), 1991, N 10, ст. 98 ) визначено при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених\~статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Відповідно до правових позицій, що викладені у Постанові ВСУ від 13 квітня 2016 року № 6-253цс16, зазначена норма (ст. 120 ЗК) закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з нормою\~статті 125 ЗК України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Отже, при укладенні Договору дарування від 07.10.1994 року до [PERSON] як до набувача будинку перейшло належне [PERSON] право користування земельною ділянкою на якій розташований будинок. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги.

Outcome: approved