Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 25.06.2014 року о 10:50 годині на перехресті вулиць Харківської та Бульварної сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля «Мітсубісі Карізма», державний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під її керуванням. Внаслідок даного ДТП її автомобіль отримав значні механічні пошкодження, а вона сама отримала тілесні ушкодження. У зв'язку з тим, що зазначене зіткнення сталось з вини [PERSON], вона просить стягнути з нього в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму у розмірі 78062,91 грн., а також суму моральної шкоди у розмірі 6000,00 грн. Представник позивача у судовому засіданні підтримав пред'явлений позов у повному обсязі та просив його задовольнити стягнувши з відповідача на вищевказані суми матеріальних та моральних збитків. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти пред'явленого позову у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим та таким, що суперечить нормам чинного законодавства, тому просив суд відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 25.06.2014 року о 10:50 годині на перехресті вулиць Харківської та Бульварної сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля «Мітсубісі Карізма», державний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] і внаслідок даного ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, а позивачка отримала тілесні ушкодження. Обставини, за яких сталася ДТП за участю позивача та відповідача, встановлені постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська у справі про адміністративне правопорушення від 03.09.2014 року (справа №199/7326/14-п, провадження №3/199/3034/14), що набрала законної сили, якою визнано [PERSON] винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн., а тому, в силу ч.4 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Як встановлено у судовому засіданні, між [PERSON] та ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» було укладено Договір обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів на території України ([NUMBER]) від 07.03.2014 року. Даним договором забезпечений транспортний засіб автомобіль [NUMBER], та встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) - 50 000,00 грн. Відповідно до умов даного Договору ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» відшкодовує шкоду заподіяну третім особам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що відбулося за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якого настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Відповідно до ст.21 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без наявності поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, крім того, відповідно до ст. 3 Закону - «обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників». У ч.22.1 ст. 22 Закону зазначено, що «При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третіх осіб. Зокрема встановлено, що у відповідності до п. 33.1.4 ст.33 Закону, [PERSON] після дорожньо-транспортної пригоди, в передбачений законом строк, звернувся до Дніпропетровського філіалу ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» з письмовою Заявою - Повідомленням та копіями відповідних документів про настання події, що має ознаки страхового випадку, по договору обов'язкового страхування цивільної відповідальності. Проте, відповідно до відповіді Голови правління ПАТ «УСК» ГАРАНТ-АВТО» отриманої відповідачем за вих. №632-1/21 від 17.11.2015 року, було зазначено про те, що протягом 2014 та 1 кварталу 2015 року Товариство втратило фінансову стабільність внаслідок, невиконання взятих на себе обов'язків та продовжувало нарощувати борги. Після чого, на підставі отриманої відповіді від ПАТ «УСК» ГАРАНТ-АВТО», відповідач звернувся до МТСБУ з відповідною заявою з проханням посприяти в вирішені даного питання проблеми, а саме неможливості отримання відповідних документів з ПАТ «УСК» ГАРАНТ-АВТО», які є належними доказами по справі. Разом з тим, суд приймає до уваги той факт, що відповідно до роз'яснень п.16 Постанови №4, «Відповідно до статті 21 Закону №1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим, при пред'явленні позовних вимог про відшкодування шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Таким чином, в ході розгляду справи Позивачем не пред'являються вимоги до страхової компанії ПАТ «УСК» ГАРАНТ-ЛВТО», а тому позовні вимоги про стягнення лише з [PERSON] у відшкодуванні матеріальної шкоди завданої в результаті ДТП у сумі 78062,91 грн. є необґрунтованими та такими, що суперечать нормам чинного законодавства, а тому відсутні підстави для їх задоволення. Крім того, суд вважає неналежними та не допустимими докази по справі надані позивачем у вигляді документі в яксті підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди, з наступних підстав. Так, [PERSON] зазначає в позовній заяві, що ремонтні роботи по відновленню транспортного засобу пошкодженого в наслідок ДТП, проводились ФОП [PERSON], який в свою чергу також займався і купівлею відповідних автозапчастин, які перелічені в Акті виконаних робіт від 28.07.2014 року, але позивачкою не надано документів які б підтверджували право на заняття підприємницької діяльності ФОП [PERSON], окрім того, неможливо встановити місце проведення ремонту так як в жодному документі наданому суду незазначена адреса його проведення, тому неможливо визначити хто саме проводив ремонтні роботи по відновленню транспортного засобу, що перешкоджає у визначенні чіткої суми витрат понесених позивачкою. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в акті виконаних робіт від 28.07.2014 року зазначено банківські реквізити ФОП [PERSON], але позивачкою в якості доказу оплати вартості послуг з ремонту автомобіля надається не розрахунковий документ якими є касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, а Розписку датованою 28.07.2014 року. Проте, відповідно до ст.3 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» - Суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані: 2) видавати особі яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов'язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції; а згідно з ст.2 вищезазначеного ЗУ розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Тобто відповідно до вище зазначеного, розписка не є розрахунковим документом, яким можливо підтвердити надані послуги ФОП [PERSON] щодо ремонту автомобіля позивача, дана розписка є неналежним та недопустимим доказом по справі, та не може братися до уваги судом. Окрім того, відповідно до спірної розписки від 28.07.2014 року неможливо встановити особу, яка надавала грошові Кошти в розмірі 77420,00 грн. [PERSON], оскільки не вказані паспортні дані такої особи, її ІПН та місце реєстрації, що також свідчить про недопустимість такої розписки в якості належного доказу. За таких обставин, суд не вбачає обґрунтованих та законних підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди. Що стосується вимог позивачки про стягнення з відповідача компенсацію за заподіяну ним суми моральної шкоди, суд також не знаходить обґрунтованих підстав для можливості їх задоволення, оскільки [PERSON] не надано жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру. Так, у відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як передбачено ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В рахунок вказаних вище обставин, в абз.1 п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про Судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4 (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім того, в п.9 вказаної вище Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У свою чергу, [PERSON] обґрунтовує заподіяну їй моральну шкоду виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння їй моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації в сумі, яка становить саме 6000,00 грн., а тому підстав для задоволення позовних вимог в даній частині суд також не знаходить. Частиною 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. За загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.10 ЦПК України). Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. 1 ЦПК України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Виходячи з наданих доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв'язку тим, що у судовому засіданні такі вимоги не знайшли свого ґрунтовного підтвердження та суперечать нормам чинного законодавства. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України суму судового збору віднести за рахунок [PERSON]

Outcome: dismissed