Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до приватного підприємства «Дент Арт Студіо» про визнання незаконним наказ в частині дати звільнення, зобов»язання внести відповідний запис у трудову книжку, стягнення заробітної плати, грошової компенсації та моральної шкоди, посилаючись на наступні обставини. Наказом № 28 від 01.10.2001р. вона була прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера в приватне підприємство « Дент Арт Студіо». 30.07.2013р. вона подала заяву про звільнення за власним бажанням з ст. 38 КЗпП України, не вказавши дати звільнення. Заяву вона подала особисто комерційному директору ПП « Дент Арт Студіо» Живому А.В. Вона мала намір відпрацювати 2 тижні після подачі заяви. Директор ПП « Дент Арт Студіо» Жива А.В., майже всі літні місяці перебувала в Криму. Керівництво підприємством в той період здійснював її брат Живий Андрій Валерійович. Після подачі заяви вона продовжувала працювати по 07.08.2013р. 07.08.2013р. вона зажадала у Живого А.В. виплатити їй заборгованість по заробітній платі за період з 01.04.2013р., однак він забрав у неї ключі від кабінету і вигнав її, заявивши, щоб вона більше не з'являлася в офісі. З 08.08.2013р. по 15.08.2013р. вона перебувала на лікарняному у зв'язку з хворобою дитини. 13.08.2013р. вона прийшла в офіс ПП « Дент Арт Студіо», розташований в м. Донецьку на пр. Комсомольський д.39, щоб отримати запис про звільнення в трудовій книжці і розрахунок. Однак, охорона не пропустила її в офіс за усним наказом директора. Після цього, вона 19.08.2013р. через її чоловіка направила заяву директору Живий А.В. з вимогою звільнити її, провести запис у трудовій книжці, видати повний розрахунок, і ознайомити її з наказом про звільнення. Її чоловік 19.08.2013р. особисто передав лікарняний лист директору Живий А.В. для оплати. З приводу порушення її трудових прав вона також звернулася до прокурора Ворошиловського району м.Донецька. 07.09.2013 р. вона отримала поштовий переказ від директора Живий А.В. в сумі 3605 грн. 36 коп., - частина заробітної плати за червень - липень 2013р. 16.09.2013р. вона отримала листа від ПП « Дент Арт Студіо», де їй пропонувалося з'явитися для отримання запису у трудовій книжці згідно прикладеного наказу № 8 -к від 30.07.2013р., про звільнення її з 30.07,2013 р. Так як вона працювала після подачі заяви про звільнення за 07.08.2013р. включно, а з 08.08,2013р. по 15.08.2013р. перебувала на лікарняному, вона не згодна з датою її звільнення. Наказ № 8 -к від 30.07.2013р. отриманий нею 16.09.2013р., підписаний не директором Живий А.В., а є фальсифікованим , т.я. 30.07.2013р. вона ще працювала, а директор Жива А.В. взагалі була відсутня в Донецьку в липні 2013р., в тому числі 30.07.2013р. У зв'язку з тим, що вона не згодна з датою звільнення з 30.07.2013р., вона не пред'явила трудову книжку директору для запису про звільнення. Трудова книжка знаходиться у неї, тому що вона її взяла для пред'явлення при пошуку іншого місця роботи. З 01.04.2013р. по 07.08.2013р., їй не виплачено заробітну плату. Її щомісячний оклад становить 2200 гривень. Також їй не виплачена компенсація за невикористану відпустку за період з 01.10.2012р. по 07.08.2013р. Також їй не оплачений лікарняний лист за період з 08.08.2013р. по 15.08.2013р. Заборгованість із заробітної плати за період з 01.04.2013р. по 07.08.2013р. з урахуванням виплаченої 16.09.2013р. суми 3609,36 грн. становить 4082 грн. 64коп . Компенсація за невикористану відпустку за період з 01.10.2012р. по 07.08.2013р. становить 1463 грн. Виплата за лікарняним листком за період з 08.08.2013р. по 15.08.2013р. становить 528 грн. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Вона звільнена 30.07.2013р., в цей день вона працювала, проте ні наказ про звільнення, ні розрахунок їй не були видані, тому що 30.07.2013р. наказ про звільнення не видавався, а був підписаний «заднім числом» невідомою особою, і спрямований їй. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника належних звільненому сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Затримка розрахунку при її звільнення відповідачем допущена з 14.08.2013р. Згідно ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк , попередивши про це власника письмово за 2 тижні. Вона попередила власника про звільнення за ст.38 КЗпП України 30.07.2013 р. і протягом 14 календарних днів мала право працювати, і продовжувала працювати по 07.08.2013р. В тому числі підписувала звіти в податкову інспекцію. З 08.08.2013 р. по 15.08.2013 р. вона перебувала на лікарняному. Згідно ст.38 КЗпП України, вона повинна бути звільнена за власним бажанням 13.08.2013р., в 14 -й день після подачі заяви. Таким чином , відповідач незаконно звільнив її 30.07.2013р., позбавивши її 14 календарних днів трудового стажу. Крім того, у зв'язку з грубим порушенням відповідачем її законних прав, їй відповідачем заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в 5000 гривень. З 01.04.2013р. вона не отримує заробітної плати. У неї шестирічна дитина, якого потрібно утримувати. У зв'язку з важким матеріальним становищем вона змушена була позичати гроші. Тепер кредитори вимагають повернення боргу, загрожують їй судовими позовами. У зв'язку з відсутністю запису про звільнення в трудовій книжці, вона не може влаштуватися на іншу роботу, через що втратила кілька варіантів працевлаштування. Також вона отримала стрес після отримання наказу про звільнення її 30.07.2013р., так як відповідач незаконно позбавив її 14 - денної оплачуваної періоду роботи. У результаті незаконних дій відповідача вона втратила нормальний сон, стала нервовою і дратівливою по відношенню до членів сім'ї , що стало причиною частих сварок з її чоловіком, вона замкнулася, перестала спілкуватися з друзями. Вона відчуває себе приниженою, так як відповідач скористався її працею безкоштовно. Через відсутність коштів з вини відповідача, вона тривалий час не має можливості оплачувати комунальні послуги, і тепер її прізвище фігурує в списках боржників, які комунальні служби вивішують на дверях під'їзду. Просила суд визнати незаконним наказ № 8 -к від 30.07.2013р., виданий директором приватного підприємства « Дент Арт Студіо», в частині дати її звільнення, 30.07.2013р., зобов»язати відповідача звільнити її за власним бажанням з 13.08.2013р. і провести відповідний запис у трудовій книжці, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за період з 01.04.2013р. по 07.08.2013р. в сумі 4082 грн. 64 коп., стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.10.2012р. по 13.08.2013р. в сумі 1463 грн., зобов»язати відповідача призвести їй оплату лікарняного листа за період з 08.08.2013р. по 15.08.2013р., стягнути з відповідача на її користь на підставі ст. 117 КЗпП України середній заробіток за період затримки розрахунку з 14.08.2013р. по день прийняття рішення судом з розрахунку середньоденного заробітку 87 грн. 94 коп., стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 5000 гривень ( а. с. 1-3 ). 16 грудня 2013 року позивачкою надано до суду доповнення до позовної заяви , в якій позивачка просила в доповнення раніш заявлених вимог, зобов»язати відповідача звільнити її за власним бажанням з 13.08.2013 року у зв»язку за доглядом за дитиною до досягнення 14 віку ( а. с. 41 ). В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 28 жовтня 2013 року не з»явилися, позивачкою [PERSON] надано до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримує позовні вимоги викладені в позові та в доповненні в повному обсязі, просить задовольнити позов та просить ухвалити заочне рішення у зв»язку із неодноразовою неявкою відповідача у судове засідання. Відповідач ПП «Дент Арт Студіо» в судове засідання не з»явився, директором надано клопотання про перенесення справи з 26.03.2014 року на інший строк у зв»язку із хворобою директора. Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Ухвалою суду від 04 жовтня 2013 року було відкрито та призначено до розгляду справу за позовною заявою [PERSON] до приватного підприємства «Дент Арт Студіо» про визнання незаконним наказ в частині дати звільнення, зобов»язання внести відповідний запис у трудову книжку, стягнення заробітної плати, грошової компенсації та моральної шкоди. Встановлено, що в останні судові засідання відповідач не приходить будучі належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, надаючи заяви та клопотання про перенесення справи з різних підстав. Також, про перенесення справи з 26.03.2014 рокуна іншу дату, яка надана відповідачем у зв»язку із тим, що директор відповідача хворіє, жодним належним чином не підтверджено. Тому, суд приходить до висновку, що відповідач не з»явився в судове засідання без поважних причин, а причини зазначені у клопотання не поважними. Суд, дослідивши матеріали справи, з урахуванням пояснень наданих учасниками судового процесу на попередніх засіданнях, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 п. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлені наступні обставини. Встановлено, [PERSON] Наказом № 28 від 01.10.2001 року була прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера в приватне підприємство «Дент Арт Студіо», про що свідчить відповідний запис в трудовій книжці, копія якої наявна у матеріалах справи. Встановлено, що 30.07.2013 року позивачка [PERSON] подала заяву до відповідача про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, не вказавши дати звільнення, яка додана до матеріалів справи. З 08.08.2013 року по 15.08.2013 року позивачка перебувала на лікарняному у зв'язку з хворобою дитини, про свідчить в матеріалах справи копія листка непрацездатності. Встановлено, що 13.08.2013 року позивачка прийшла до відповідача в офіс ПП «Дент Арт Студіо», розташований в м. Донецьку на пр. Комсомольський д.39, щоб отримати запис про звільнення в трудовій книжці і розрахунок, згідно раніше поданої заяви про звільнення, але не була допущена охороною в офіс, а 16.09.2013 року позивачка отримала листа від ПП «Дент Арт Студіо», де їй пропонувалося з'явитися для отримання запису у трудовій книжці згідно прикладеного наказу № 8 -к від 30.07.2013р., про звільнення її з 30.07,2013 р. Позивачка звертаючись до суду посилається на те, що так як вона працювала після подачі заяви про звільнення за 07.08.2013р. включно, а з 08.08,2013р. по 15.08.2013р. перебувала на лікарняному, то остання не згодна з датою її звільнення, так як Наказ № 8 -к від 30.07.2013р. отриманий нею 16.09.2013р., підписаний не директором Живий А.В., 30.07.2013р. вона ще працювала, а директор Жива А.В. взагалі була відсутня в Донецьку в липні 2013р., в тому числі 30.07.2013р., тому просить суд визнати незаконним наказ в частині звільнення її з 30.07.2013 року, а також їй належать виплати, які не були проведені з нею відповідачем в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст. 47 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строк, зазначений у ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівника регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії у про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв»язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Встановлено, що у відповідності до вимог ст. 233 КЗпП України позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, тобто у тримісячний строк з дня коли позивачка дізналася про порушення свого права. Стосовно позовних вимог позивачки [PERSON] в частині визнання незаконним Наказ № 8-к від 30.07.2013 року в частині звільнення, то суд приходить до наступного. Позивач [PERSON] Наказом № 28 від 01.10.2001 року була прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера в приватне підприємство «Дент Арт Студіо», про що свідчить відповідний запис в трудовій книжці, копія якої наявна у матеріалах справи. Встановлено, що 30.07.2013 року позивачка [PERSON] подала заяву до відповідача про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, звертаючись до відповідача 30.07.2013 року із заявою про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України позивачкою не було зазначено конкретної дати звільнення. Так як, позивачкою не було зазначено дати конкретного звільнення, то у відповідності до вимог чинного законодавства передбачається, що така заява подається за два тижні, а тому після такої заяви особа повинна та має право відпрацювати два тижні. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач не мав права звільнення позивача саме з 30.07.2013 року, тобто з дати підписання позивачкою заяви про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, оскільки має право відпрацювати два тижні. Крім того, підтвердження того, що позивачка [PERSON] після написання заяви про звільнення за власним бажанням продовжувала працювати підтверджується ухвалою Ворошиловського районного суду м. Донецька від 23.08.2013 року, з якої вбачається, що будучи допитаною в якості свідка Жива А.В. показала, що 30 липня 2013 року головний бухгалтер підприємства [PERSON] подала заяву про звільнення, але продовжувала ходити на роботу до 06 серпня 2013 року. 07 серпня 2013 року остання повідомила, що знаходиться на лікарняному. Ухвала суду є остаточною та оскарженню не підлягає. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також, в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтвердили той факт, що позивачка [PERSON] дійсно продовжувала працювати на підприємстві відповідача до 06 серпня 2013 року. 07 серпня 2013 року [PERSON] прибула на своє робоче місце, але не була допущена до роботи. Встановлено, що до 07 серпня 2013 року позивачці [PERSON] не було надано для ознайомлення Наказ № 8-к від 30.07.2013 року про звільнення. В попередніх судових засіданнях з боку представників відповідача не було надано жодного належного доказу того, що зазначений Наказ було видано саме, 30.07.2013 року та докази того, що позивачку було ознайомлено з останнім, а також не було надано законних обґрунтувань прийняття такого Наказу без відпрацювання з боку позивача двох тижнів, так як остання не зазначала у заяві про звільнення конкретну дату її звільнення. Тому, з урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що Наказ № 8-к від 30.07.2013 року, в частині дати звільнення позивачки є незаконним, а вимоги позивачки в цій частині знайшли своє підтвердження у судовому засідання під час слухання справи. Щодо позовних вимог позивачки з урахуванням доповнення в частині зобов»язання звільнити її за власним бажанням з 13.08.2013 року у зв»язку з доглядом за дитиною до досягнення 14 віку, то суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки, позивачка зазначає дату звільнення саме з 13.08.2013 року, тобто закінчення терміну двох тижневого відпрацювання, то суд приходить до висновку, що такі вимогу позивачки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивачки в частині зазначення причини звільнення, а саме у зв»язку за доглядом за дитиною по досягненню 14 віку, то в цій частині вимоги позивачки є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки звертаючись із відповідною заявою про звільнення до відповідача, позивачка [PERSON] не зазначала такі причини у своїй заяві, у відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а тому з боку позивачки не надано жодного доказу того, що з боку відповідача було відмовлено внести запис про звільнення позивачки за власним бажанням саме за доглядом за дитиною до досягнення 14 віку. Щодо позовних вимог позивачки [PERSON] в частині стягнення з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.04.2013 року по 07.08.2013 року у сумі 4 082,64 гривень, то суд приходить до наступного. Отже, в судовому засіданні під час розгляду справи знайшло своє підтвердження, що позивачка [PERSON] працювала у відповідача по 07.08.2013 року, що підтверджено, як свідками, так і встановленими обставинами в ухвалі суду від 23.08.2013 року, в якій свідок директор відповідача Жива А.В. підтвердила, що позивачка продовжувала працювати до 06 серпня 2013 року. Встановлено, що заробітна плата позивачки за червень-липень 2013 року була перерахована 05 вересня 2013 року платіжним переводом на адресу позивачки у сумі 3 605,36 гривень. Отже, вимоги позивачки про стягнення з відповідача заробітну плату за період з 01.04.2013 року по 07.08.2013 року не можуть бути задоволені судом у повному обсязі, так як встановлено та не спростовано самою позивачкою у судовому засіданні, що з боку відповідача дійсно їй було перераховано суму у розмірі 3 605, 36 гривень, де зазначена сума заборгованості виникла з період червень-липень, а отже вимоги за ці періоди є такими, що не підлягають задоволенню, а щодо стягнення за період з квітня по травень 2013 року, то в супереч вимогам статті 10 ЦПК України позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу наявності такої заборгованості. Стосовно заборгованості відповідача перед позивачкою за серпень 2013 року, а саме з 01.08.2013 року по 07.08.2013 року ( 5 робочих днів ), то суд приходить до висновку, що такі вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у сумі 504,96 гривень ( 2200 грн. - заробітна плата позивачки, як встановлено в судовому засіданні та не спростовано з боку представників відповідача : 21 робочий день ( у місяці ) х 5 робочих днів ( фактично відпрацьованих )) з урахуванням утримань ( ЄСВ 3,6% - 18,85 грн. ). Законодавством не передбачено терміну давності, після якого втрачається працівником право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання, а тому, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на таку відпустку за декілька попередніх років, в тому числі і за 5 чи 10 років, то він має право їх використати, а в разі звільнення йому повинна бути виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічних відпусток ( стаття 24 Закону України «Про відпустки» ). Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення робітника йому сплачується грошова компенсація всі невикористані ним дні щомісячної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Щодо позовних вимог позивачки в частині стягнення з відповідача компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.10.2012 року по 13.08.2013 року в сумі 1 463 грн., то такі вимоги позивачки не можуть бути задоволені судом, оскільки з боку позивачки не надано жодного належного та допустимого доказу того, що остання дійсно має невикористану відпустку за періоди, які були зазначені позивачем у позовній заяві. Позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача оплату лікарняного листа за період з 08.08.2013 року по 15.08.2013 року є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, як зазначено у позовній заяві так і встановлено в судовому засіданні, що позивачка 13.08.2013 року прибула до відповідача, щоб отримати запис у трудовій книжці та отримати розрахунок. Отже, з цього вбачається, що позивачка не надавала відповідачу лікарняний лист для його оплати, а тому у відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України права позивачки не були порушені з боку відповідача щодо сплати грошових коштів за перебування на лікарняному. Встановлено, що працюючи у відповідача та при звільненні з позивачем не було проведено повний розрахунок у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України. Посилання відповідача на те, що позивачі направлялися листи, згідно яких відповідач запропоновував з»явитися до підприємства для отримання розрахункових сум, однак остання проігнорувала їх, такі посилання не заслуговують на увагу, виходячи з наступного. Так, дійсно в матеріалах справи знаходяться наявні листа, якими позивачки відповідач пропонував прибути до підприємства для отримання сум, однак в порушення вимог ст. 10 ЦПК України з боку відповідача не надано жодного належного доказу, що такі листи направлялися та були отримані позивачкою. Крім того, підтвердження того, що позивачка намагалася отримати у відповідача належні їй суми після звернення підтверджується і той факт, що чоловік позивачки приходив до відповідача для отримання належних сум, а також з трудовою книжкою для отримання запису, що підтверджено у судовому засіданні, як поясненнями свідка так і наявно в матеріалах справи довіреністю від 16.08.2013 року, якою позивачка уповноважувала [PERSON] отримати заробітну плату. Згідно з вимогами ст. 47 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строк, зазначений у ст. 116 КЗпП України. Встановлено, що при звільненні у порушенні зазначених норм закону, позивачка не отримала належній їй суми. Тому, позовні вимоги позивачки [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню, суд врахував вимоги абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, згідно якого у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Розрахований у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року середньоденний заробіток позивачки становить 107,32 гривень, який розрахований на підставі наявних в матеріалах справи документів ( 2200 грн. зарплата х 6 місяців : 123 роб. дні ), а також не спростований сторонами у судовому засіданні під час розгляду справи. Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Встановлено, що позивач [PERSON] на даний час з моменту звільнення не працює та не отримує допомогу по безробіттю. Позивачка [PERSON] звертаючись з вимогами в частині стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, просить стягнути такий заробіток за період з 14.08.2013 року по день ухвалення судом рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд при розгляді справи та при встановленні вищенаведених обставини прийшов до висновку, що відповідач не мав права звільнення позивача саме з 30.07.2013 року, тобто з дати підписання позивачкою заяви про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, оскільки остання має право відпрацювати два тижні та встановлено звільнення з 13.08.2013 року. Оскільки, позивачка просила суд стягнути середній заробіток за час затримки при розрахунку з 14.08.2013 року по день ухвалення рішення, то суд з урахуванням встановленого приходить до висновку, що з відповідача ПП «Дент Арт Студіо» на користь позивачка [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 16 956,56 гривень ( 107,32 грн. середньоденний заробіток х 158 робочих днів ) за період з 14.08.2013 року по день винесення рішення. Щодо позовних вимог позивачи [PERSON] в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 5000 гривень, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі не правомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодову ється особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З урахуванням ступеню моральних страждань позивачки, які виразилися в тому, що у результаті незаконних дій відповідача остання втратила нормальний сон, стала нервовою і дратівливою по відношенню до членів сім'ї, що стало причиною частих сварок з її чоловіком, вона замкнулася, перестала спілкуватися з друзями, відчуває себе приниженою, так як відповідач скористався її працею безкоштовно, а також у відсутність коштів з вини відповідача, остання тривалий час не має можливості оплачувати комунальні послуги, і тепер її прізвище фігурує в списках боржників, які комунальні служби вивішують на дверях під'їзду, тому виходячи з принципу розумності, справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 1000 гривень у відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 243,60 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial