Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], 3 особа- Служба у справах дітей по Новобаварському району Департаменту служб у справах дітей Харківскої міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] до країн Європейського Союзу в період з 01.08.2018 р. по 23.06.2020 р. Позовну заяву [PERSON] мотивує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем до квітня 2014 р., мають трьох дітей. Неповнолітні [PERSON] і [PERSON] проживають з матір'ю, знаходяться на її повному утриманні.Відповідач участі у вихованні дітей не приймає, не цікавиться їх фізичним та духовним розвитком, матеріальної допомоги не надає. Позивач зазначає, що має намір забезпечити відпочинок, оздоровлення дітей, розширити їх світогляд та культурний розвиток до країн Європейського союзу. Крім того, донька відвідує музичну та художню школу і планується виїзд групи дітей з керівником художньої школи на міжнародний конкурс до Болгарії. Звернутися до відповідача з питання надання згоди на виїзд дітей за кордон [PERSON] не може, посилаючись на те, що раніше в цьому він відмовляв, а на теперішній час відповідач виїхав з країни на невідомий час,на зв'язок не виходить, направити рекомендований лист на його ім'я про тимчасовий виїзд дітей, мету, державу прямування, часовий проміжок перебування не має змоги. В уточненій позовній заяві позивач зазначила, що донька [PERSON] має намір вступити до європейського навчального закладу вже в 2019 році, тому позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей до Угорщини, Польщі, Великої Британії, Словенії в період з 01 серпня 2018 р. до 23.06.2020 р. В іншій частині свої первісні вимоги щодо всіх країн Євросоюзу не підтримує і просить розглядати справу за її відсутністю, оскільки проживає в Хмельницькій області. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку згідно зі ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не сповістив, відзиву на позов не подав. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Представник 3 особи- Служби у справах дітей по Новобаварському району Департаменту служб у справах дітей Харківскої міської ради в судове засідання не з'явився, направив клопотання про можливість розгляду справи за його відсутністю та прийняти рішення на розсуд суду, в інтересах неповнолітніх дітей. Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 21.06.2018 р. справа за позовом [PERSON] передана за підсудністю на розгляд Жовтневого районного суду. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до наступного. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.01.1997 р., мають трьох дітей [PERSON], [INFO], неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 30.04.2014 р. шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з відповідача аліменти на користь позивача. Місцем постійного проживання неповнолітніх дітей визначено з матір'ю, проти чого відповідач не заперечує, спір щодо цього відсутній. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За приписами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальних захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 зазначає, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При цьому, суди при постановлені рішення про надання згоди на тимчасові поїздки дитини при відсутності згоди одного з батьків мають виходити з того, що це здійснюється в інтересах малолітньої дитини, наявні підстави та умови для надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон у визначені країни, з визначеною метою, без згоди та супроводу відповідача, котрий чинить перешкоди у такому виїзді та з обов'язком повернути дитину в Україну по завершенню визначеного судом тимчасового терміну перебування за кордоном. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Як зазначено позивачем у позовних вимогах, батько дітей [PERSON] матеріальної допомоги на дітей не надає, участі у їх вихованні не приймає, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов'язків , а тому при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька ніяких змін у спілкуванні батька та порядку його участі у вихованні дитини не відбудеться. В заяві [PERSON] зазначала, що відповідач перебуває за межами України, місце його перебування невідомо, ускладнює отримання у нього дозволу на кожну поїздку у скорочені строки. Діти проживають з матір'ю і знаходяться на її утриманні, позивач забезпечує їх повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, має намір та можливість здійснити повноцінний відпочинок дитині за кордоном.Крім того, дочка сторін [PERSON] має бажання вступити до європейського навчального закладу Позивачем надана довідка Щепетівської дитячої художньої школи, якою підтверджено, що [PERSON] була включена в групу, що їде на міжнародний фестиваль-конкурс у Болгарію з 01.08. по 10.08.2018 р. Через відсутність згоди батька на виїзд дитини за кордон бронювання отеля було скасовано. Отже, з урахуванням установлених судом обставин, тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] у супроводі матері відповідатиме найкращим інтересам дітей. Оскільки період, з якого позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон сплив, з урахуванням часу набрання рішення законної сили, суд вважає за можливе визначити його з 15.01.2019 р. На підставі викладеного і

Outcome: approved