Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані її син [PERSON] та донька [PERSON] , які в квартирі не мешкають з червня 2014 року, їх особистих речей у квартирі немає, за комунальні послуги вони не сплачують. Реєстрація в її квартирі сина та доньки перешкоджає їй оформити субсидію. У зв`язку з чим просить визнати [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Українськ, м.Селидове, Донецької області, Україна, громадянина України; [PERSON] , [INFO] , уродженку м.Українськ, м.Селидове, Донецької області , Україна, громадянку України такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26.02.2019 року відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце слухання справи. Згідно ст.ст.\~223,\~280 ЦПК України\~суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідачів з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 04.02.2009 року, виданого Селидівською біржою нерухомості та зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації м.Селидове 27.02.2009 року за № 414 та 1/2 частки квартири згідно договору дарування квартири від 25.01.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Новогродівської державної нотаріальної контори за реєстровим номером № 46. Згідно довідки № 1 від 18.02.2019 року, виданої ОСББ «Промінь м.Українськ», [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] ; в квартирі зареєстровані, її син [PERSON] , 1983 року народження та донька [PERSON] , 1994 року народження, з 2014 року за місцем реєстрації не мешкають. З акту № 3491 від 15.01.2019 року вбачається, що [PERSON] [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 2014 року за місцем реєстрації не мешкають. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 391 ЦК України\~передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтями 47, 48\~Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Частиною 1 статті 383\~ЦК України та ст.\~150\~Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156\~Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст.\~156\~Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст.\~317\~ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до частини другої\~статті 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.72 ЖК\~визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] не мешкають в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ст.\~405\~ч.\~2\~ЦК України є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved