Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 15.12.2007 року по 22.11.2016 року. Від цього шлюбу мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу вона з донькою вимушена постійно проживати у селищі Олександрівка Мар`їнського району Донецької області, але наразі в ній виникла нербхіжність для тимчасового виїзду на підконтрольну територію України разом із донькою, а саме - до багатьох родичів, на відпочинок і оздоровлення, тому їй необхідне дозвіл від батька дитини на його поїздки доньки через лінію розмежування. Однак відповідач чине їй перешкоди у цьому - уникає та не надає нотаріально засвідченої згоди на виїзд та в`їзд на тимчасово окуповану територію України. З зазначених підстав просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України, до Російської Федерації, Республіки Туреччини та інших країн світу, без згоди його батька. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву з проханням справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив на позов, як то передбачає ст. 280 ЦПК України, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. На підставі ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну» за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Так, з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] . Оскільки батько життям дитини не цікавиться, не приймає участі в її вихованні, суд вважає можливим надати дозвіл на вивезення неповнолітньої дитини за кордон без згоди її батька.

Outcome: approved