Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним вище позовом до АТ «Райфайзен банк «Аваль» про відшкодування матеріальної шкоди, зазначаючи те, що вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12.03.2012 року встановлено, що 25.09.2006 року працівник АТ «Райффайзен Банк «Аваль» Фисенко А.О. прийняла від [PERSON] 40000,00 грн. на підставі договору №26351563476 для внесення їх на рахунок № [NUMBER] , ввірене чуже майно грошові кошти, на рахунок не внесла, а умисно розтратила, незаконно передавши їх [PERSON] , спричинивши в такий спосіб [PERSON] матеріальну шкоду на загальну суму 40000,00 гривень. Просить стягнути з відповідача на відшкодування матеріальної шкоди 40000,00 грн. та судові витрати на оплату правничої допомоги в сумі 3000,00 грн.. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, її інтереси були представлені представником адвокатом Зайцевим М.П., який в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки [PERSON] вже зверталась до суду з подібними позовними вимогами, який судами різних інстанції вже розглянуто. Відповідачем виплачено позивачу вже 4929,40 грн. та 70311,04 грн. на виконання виконавчого листа №662/2292/13-ц від 06.03.2014 року, що підтверджується платіжними дорученнями доданими до відзиву. Крім того при зверненні до суду позивач пропустила загальну позовну давність у три роки, на підставі чого просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши доводи представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 22.05.2017 року №1-1/12 [PERSON] працівниками банк «Райффайзен Банк «Аваль» завдано матеріальну шкоду на суму 40000,00грн., яка також встановлена вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12.03.2012 року. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі Zolotas проти Греції (№ 2) Європейський суд з прав людини зазначив, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin I Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року)». Незаконне привласнення працівником банку коштів, які належать [PERSON] на праві власності, порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтю 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до статті 5 цього ж Протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу). Цей же принцип закріплено у статті 41 Конституції України. Згідно зі\~статтею 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі. Відповідно до частини першої\~статті 1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 727/8980/15 (провадження № 14-332цс18), розглядаючи таку саму категорію справ, суд повинен взяти до уваги ту обставину, що майнову шкоду завдано позивачу внаслідок неправомірних дій посадової особи банку, спрямованих на заволодіння грошовими коштами. Посадова особа перебувала з банком у трудових відносинах, діяла в робочий час у приміщенні банку та від імені банку, неналежним чином виконувала свої службові обов`язки, а саме: підписала від імені відповідача договір про банківський вклад, однак, прийнявши від позивача грошові кошти, не внесла їх у касу банку. У тих випадках, коли шкоди завдано працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, зобов`язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша\~статті 1172 ЦК України). Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої\~статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою-роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Таким чином суд приходить до висновку, що представником відповідача не доведено суду та не підтверджено жодним доказом, що у виплачені Банком суми в розмірі 4929,40 грн. та 70311,04 грн. позивачу, входить сума заявлена позивачем в розмірі 40000,00 грн.. Клопотання представника відповідача про застосування позовної давності до заявлених вимог задоволенню не підлягає. Зі змісту ст.ст. 256, 257\~ЦК України вбачається, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року, який набрав законної сили 22 липня 2014 року, встановлено осіб які порушили право позивача, суд враховує факт набрання вироком законної сили. Разом з тим, зі скасуванням Вироку Чаплинського районного суду Херсонської області від 12.03.2012 року в частині цивільного позову ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 20.02.2018 року справа №1-1/12, у позивача, відповідно до ст.261 ЦК України, розпочався перебіг позовної давності, оскільки позивач знову дізналася про порушення свого права, за захистом якого звернулася. Доказом цього є також позовна заява (а.п. 1), яку було подано ще в кримінальному провадженні, датована 03.09.2007 роком. Тому, з огляду розумності та справедливості, строк не є пропущеним. Таким чином, позов підлягає задоволенню. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позов задоволено, а позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 704,80 грн. має бути стягнуто з відповідача. Крім того, на підтвердження понесення судових витрат, позивачкою надано квитанцію про оплату правової допомоги в сумі 3000 грн., у зв`язку з чим, вказана сума також підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі ст.ст.12, 22, 1166, 1172, 1192 ЦК України, ст.28\~КПК України (ред.1960 р.),

Outcome: approved