Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] отримав від позивачки кошти у розмірі 8500,00 грн. та зобов'язався повернути гроші до 14.12.2014 року. В порушення умов договору позики зобов'язання не виконав, суму позики не повернув. З урахуванням інфляційних витрат та трьох відсотків річних просить суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 14 418 грн 30 коп. В судове засідання позивачка не з'явилася, однак надала суду заяву в якій позов підтримала повністю, наполягала на його задоволенні. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення, яке міститься в матеріалах справи. У зв'язку з наведеним, суд, на підставі ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.11.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, предметом якого було передання відповідачу грошових коштів в розмірі 8500,00 грн. Строк виконання зобов'язань [PERSON] було визначено до 14.12.2014 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов,язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 статті 1051 ЦК України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Надаючи оцінку наданим доказам, суд дійшов до висновку, що письмова розписка від 14.11.2014 року, складена між [PERSON] та [PERSON] про отримання коштів у розмірі 8500,00 грн., є письмовою формою договору позики, та внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а тому вважає, що у відповідача виникло боргове зобов'язання перед позивачем. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики у розмірі 8500,00 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимоги в частині в частині стягнення з відповідача суму боргу із урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за невиконання зобов'язань, суд враховує наступне. На підставі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Дослідивши матеріали справи, суд приймає до уваги наданий до матеріалів справи розрахунок інфляційних витрат та трьох відсотків річних за період з 14.11.2014 - 14.11.2017 р.р., та враховує те, що відповідачем жодних чином не спростовано надані позивачем докази. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, та приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики у розмірі 8500,00 грн., індекс інфляції у розмірі 5323,30 грн., та 3% річних у розмірі 595,00 грн.. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved