Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Посилається на те, що вона 09.11.2002 року уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Апостолівського районного управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом №115. В шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач посилається на те, що на даний час його шлюбні відносини з відповідачем припинені, спільне господарство не ведеться, шлюб носить формальний характер. [PERSON] зазначає, що на даний час між сторонами втрачено почуття любові та взаємної поваги, причиною для розірвання шлюбу є відсутність нормального морального клімату в родині, а тому подальше збереження шлюбу та примирення не можливе і суперечить її інтересам, у звязку з чим просить даний шлюб розірвати. 06 лютого 2018 року у справі проведено підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 23 лютого 2018 року. В підготовче судове засіданні сторони не зявилися, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, відповідач у підготовче засідання не зявився, належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи (а.с.20), про причини неявки вчасно суд не повідомив, відзив на позовну заяву у визначений судом строк не надав. 23 лютого 2018 року в судовому засіданні відповідачем [PERSON] надано медичну довідку про причини неявки у звязку з хворобою до суду 06 лютого 2018 року (а.с.28). В судовому засіданні відповідачу розяснено процесуальні права та обовязки та за клопотанням відповідача розгляд справи відкладено до 14 березня 2018 року для укладення ним угоди з представником. 14 березня 2018 року відповідач в судове засідання не зявився, а також не забезпечив явку до суду свого представника, подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у звязку з проходженням лікування на строк не менше 30 днів. Проте, згідно довідки комунального закладу «Апостолівська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради», наданої на запит суду, встановлено, що [PERSON] знаходився на лікуванні з 13 березня 2018 року по 15 березня 2018 року. Розгляд справи відкладено у звязку з неявкою відповідача до 23 березня 2018 року. 23 березня 2018 року в судове засідання зявилися представник позивача [PERSON], відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON], в даному судовому засіданні за клопотанням представника відповідача оголошувалася перерва для його ознайомлення з матеріалами справи, а також представником відповідача було заявлено клопотання про надання йому строку для підготовки заяв по суті справи, у судовому засіданні було оголошено перерву до 29 березня 2018 року в звязку з необхідністю розгляду судом іншої справи. 29 березня 2018 року в судове засідання зявився представник позивача, позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, звернулася до суду із заявою, в якій просить розгляд справи по суті провести в її відсутності, за участі її представника, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити (а.с.59). В судове засідання зявився відповідач [PERSON] та представник відповідача. Представник відповідача подав письмове клопотання про залишення позовної заяви без руху (а.с.57), яке підтримав відповідач. Представник позивача заперечив щодо заявленого клопотання. В задоволенні заявленого клопотання судом відмовлено на підставі ст.119, 121 ЦПК України (у редакції, що діяла до 15.12.2017 року),\~ст.ст.187, 222 ЦПК України та п.п.11 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, що набрав чинності 15.12.2017 року (далі Закон №2147-VIII від 03.10.2017 року). Крім того, представник відповідача подав письмове клопотання про забезпечення участі в судовому засіданні позивача [PERSON] (а.с.58), яке підтримав відповідач. Представник позивача заперечив щодо заявленого клопотання. Подав суду заяву від імені позивача [PERSON], в якій позивач зазначила, що просить справу про розірвання шлюбу розглянути без її участі, бути присутньою в судовому засіданні не бажає в звязку з тим, що відповідач [PERSON] погрожує їй фізичною розправою шляхом надсилання смс-повідомлень, а також іншим шляхом. Зазначає, що на даний час вимушена лікувати дітей в неврологічному відділенні через сварки, які вчиняв відповідач, що негативно вплинуло на її здоровя та здоровя дітей. Вказує, що її рішення про розірвання шлюбу є незмінним (а.с.59). В задоволенні заявленого клопотання судом відмовлено на підставі ст.223 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017 року). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві. Зазначив, що [PERSON] та [PERSON] проживають окремо, спільного господарства не ведуть, між собою не спілкуються, поведінка відповідача негативно впливає на здоровя позивача та дітей, відповідач жодних дій до примирення не здійснював. Зазначив, що раніше позивач подавала позов про розірвання шлюбу і сторонам надавався строк для примирення. Однак, на даний час рішення позивача про розірвання шлюбу є остаточним і незмінним. Вважає, що розірвання шлюбу буде відповідати інтересам позивача та її волі. Просить позов задовольнити та розірвати шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] Відповідач позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що фактично не проживає разом з [PERSON], з якого часу припинили шлюбні відносини не памятає, однак вважає себе хорошим батьком і чоловіком. Зазначив, що телефонує позивачу, вважає, що збереження шлюбу можливе, оскільки у нього є двоє дітей. Повідомив, що спілкується зараз тільки зі старшим сином. Заперечив надсилання ним погроз позивачу шляхом смс-повідомлень, вказав що його номер телефону позивачу відомий. Просить відмовити у задоволенні позову про розірвання шлюбу. Представник відповідача вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позов не обґрунтований, обставини викладені у позовній заяві не доведені належними, допустимими та достатніми доказами. Зазначив, що представником позивача відповідно до ст.12 ЦПК України не доведено обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог. Посилаючись на п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказує, що умови за яких даний шлюб може бути розірвано в судовому засіданні не встановлено. Вважає подальше збереження шлюбу можливим, оскільки у сторін є малолітні діти. Зазначив, що йому відомо, що мати позивача та мати відповідача вживають дій щодо примирення сторін. Таким чином, представник відповідача вважає, що підстави для розірвання шлюбу відсутні та у задоволенні позову слід відмовити. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Згідно ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 2, 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 19.11.2002 року між сторонами укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Апостолівського районного управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом №115, що підтверджується свідоцтвом про одруження І-КИ № 172928 від 19 листопада 2002 року (а.с.9). У вказаному шлюбі у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що встановлено зі свідоцтв про народження І-КИ № 254578 від 26 травня 2004 року та 1-КИ № 199582 (а.с.10-11). Встановлено, що позивач у жовтні 2014 року зверталася до суду з позовом про розірвання шлюбу, який було залишено без розгляду у травні 2015 року (а.с.61-63). Причиною розпаду сім'ї є те, що спільне проживання сторін та шлюбні відносини між ними припинені. Між сторонами втрачено почуття взаємної поваги, любові, їх шлюб носить формальний характер. Відсутність нормальної моральної обстановки в сімї та, як наслідок, негативний вплив вказаного фактору на психологічний стан позивача змусило її звернутися з позовною заявою до суду про розірвання шлюбу. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. Збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Однак, як встановлено судом, позивач по справі не має наміру зберігати шлюб. Приймаючи до уваги вказане позивачем, суд вважає, що причини, що спонукають її на розірвання шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Частиною 2 вказаної статті встановлено, що органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Таким чином, також і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, з огляду на зміст ст. 5 Протоколу № 7, ст.ст.8, 12 Конвенції. Враховуючи відсутність у позивача бажання зберегти сім'ю, суд приходить до переконання, що подальше збереження шлюбу між сторонами не можливе, а тому шлюб слід розірвати. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved