Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядження своїм майном на власний розсуд, шляхом виселення. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2282. Відповідач не є членом її родини, та між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] відсутні будь-які домовленості чи правочини щодо подальшого проживання відповідача [PERSON] в належній позивачу [PERSON] квартирі [ADDRESS]. Позивач у призначене судове засідання не зявилась надала заяву про розгляд справи зі її відсутністю, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач у призначене судове засідання не зявилась, надала заперечення щодо позовних вимог в яких зазначила, що вона є членом сімї позивача, ключі від квартири позивач має, та вона не заперечує на спільне проживання з позивачем. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступне. Згідно витягу з Державної реєстрації речових прав на нерухомість майна про реєстрацію права власності [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2282. Згідно умови п. З укладеного між відповідачем та позивачем договору купівлі- продажу від 17 червня 2014 року, продаж квартири було вчинено за 439 140 гривень 00 копійок, які представник відповідача [PERSON] отримала для свого довірителя від позивача [PERSON] в повному обсязі. Уклавши і підписавши із позивачем договір купівлі-продажу квартири, представник відповідача [PERSON] підтвердила і засвідчила, що розрахунок за продану квартиру з нею проведено в повному обсязі і до позивача (покупця) [PERSON] відсутні будь-які претензії фінансового характеру. Згідно п.10 сторони домовились, що представник продавця передає покупцю відчужувану квартиру для вільного та безперешкодного користування нею та повний комплект ключів одразу після підписання та посвідчення договору. Право власності виникає у покупця з моменту державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно умови п. 11 договору купівлі-продажу, сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов укладеного ними договору. Сторони засвідчили, що вимоги законодавства про зміст і правові наслідки укладеного ними правочину їм розяснено нотаріусом; у момент підписання договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли ними керувати; розуміють природу укладеного ними договору, свої права та обовязки за ним; вільно володіють українською мовою. Сторони підтвердили, що договір купівлі-продажу квартири не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, не укладеного під впливом помилки, насильства чи збігу тяжких обставин, не визнані в установленому для того порядку (повністю або частково) недієздатними, не перебувають у хворобливому стані, що перешкоджає усвідомленню при укладенні договору. Сторони також заявили, що не приховують фактів, які б могли мати істотне значення та були свідомо приховані ними. Вищезазначений договір не визнаний недійсним. Відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Харківській області відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO]. Цей факт і не заперечується відповідачем у запереченнях на позовну заяву. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року за № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Частиною 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями ст. 317 Цивільного кодексу України визначено, що кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його родини, інших осіб та розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження або втручання в права власника можливі на\~\~\~\~підставах, передбачених законом. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що «частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Під час розгляду справи суду не було надано доказів на підтвердження перебування позивача та відповідача в сімейних відносинах, при розгляді справи мають бути застосовані нормист. 386, \~ст. 391 ЦК України, за якою позивач як власник квартири має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Посилання відповідача на застосування норм\~ст. 405 ЦК України\~не узгоджуються з обставинами справи, оскільки відповідач не є членом сім'ї позивача відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, позивач та відповідач постійно не мешкали, спільного господарства не вели, угоди про порядок користування не укладали. В той час, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] відсутні будь-які домовленості чи правочини щодо подальшого проживання відповідача [PERSON] в належній позивачу [PERSON] квартирі [ADDRESS]. Таким чином, проживання відповідача в належній позивачу на праві власності квартирі перешкоджає позивачу володіти і вільно користуватися цим житлом, що є порушення її права власності в розумінні норм ст. ст. 319, 321, 384 ЦК України. Посилання відповідача на те, що вона згодна мешкати разом з позивачем суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст. ст. 317,319, 321,384 ЦК України позивач позбавлений права володіння, користування, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, що призводить до порушення права власності позивача. Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод власнику майна в користуванні шляхом виселення. На підставі викладеного,

Outcome: approved