Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Позов обґрунтувала наступним тим, що з 20.07.2002 по 26.05.2009 [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від шлюбу має неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. З моменту розірвання шлюбу та на даний час дитина проживає за адресою: [ADDRESS] разом з матір'ю [PERSON], яка самостійно матеріально утримує та піклується про доньку, з часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. У зв'язку із частими захворюваннями дитини, а також у зв'язку із прийняттям участі дитиною у конкурсній програмі Міжнародного фестивалю східних танців у державі Ізраїль, виникла необхідність у отриманні дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, оскільки батько необґрунтовано ухиляється від надання останнього. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, заперечення на позовну заяву не надав, до суду надійшов документ служби кур'єрської доставки, згідно якого відповідач за зазначеною адресою не знаходиться (а.с. 18). На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 20 липня 2002 року по 26 травня 2009 року (а.с. 10). Шлюб розірвано на підставі Свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER], актовий запис № 133 від 26.05.2009 (а.с.12 ). Від шлюбу подружжя має неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO] (а.с. 11). З моменту розірвання шлюбу та в даний час дитина проживає разом з матір'ю за адресою [ADDRESS]. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться (що також підтверджується наданою довідкою Криворізької гімназії № 91 - а.с. 13), матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Згідно пояснень позивача, дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню кругозору дитини, ознайомлення з культурою інших народів, стимулюванню вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя. Тимчасовий виїзд дитини за межі України (екскурсії, відпочинок) зумовлений потребою нормального фізичного, духовного і морального розвитку. Також, згідно наданих до матеріалів справи документів (а.с. 21 - 31), [PERSON] професійно займається східними танцями, а згідно довідки Всеукраїнської громадської організації «Українська асоціація виконавців східного танця» від 13.04.2016, [PERSON] має намір прийняти участь у конкурсних програмах та навчальних майстер-класах Міжнародного фестивалю східного танцю в державі Ізраїль в період з 20.05.2016 по 16.08.2016 (а.с. 20). Отже, в даному випадку в інтересах дитини є тимчасовий виїзд за межі України, однак, батько дитини, [PERSON], відмовляється надати згоду на виїзд дитини за межі України, мотивуючи тим, що така згода раніше вже була надана (а.с. 14). Однак, зважаючи на те, що у раніше наданій [PERSON] нотаріально посвідченій заяві не вказано конкретно дати перетинання дитиною державного кордону України, вона не приймається органами Державної прикордонної служби України. Суд вважає, що така позиція батька неповнолітньої дитини [PERSON] шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. За змістом ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 (з наступними змінами), громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених законом. Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 (з наступними змінами), предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, підписаною Україною 21.02.1990, ратифікованою Україною 27.02.1991, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Щодо визначення правил підсудності розгляду даної справи необхідно зазначити, що за загальним правилом, визначеним у ст. 109 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Однак, в даному випадку із змісту позовних вимог слідує, що позивача просить надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини, яка проживає та зареєстрована за місцем проживання позивачки, а тому відповідно до ст. 110 ЦПК України законодавець надає право позивачці вибрати підсудність розгляду справи, якщо вимоги стосуються інтересів неповнолітніх дітей. Зазначена правова позиція підтверджується також і судовою практикою, зокрема, рішенням Апеляційного суду Волинської області від 21.10.2014 у справі № 161/10526/13-ц. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved