Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої вимоги мотивує тим, що 02 лютого 2013 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дубровицького районного управління юстиції у Рівненській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №4. Від даного шлюбу у сторін народилася дочка - [PERSON], [INFO]. Через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейні обов'язки та виховання дитини, спільне життя між сторонами, не склалось. З вересня 2014 року шлюбні відносини між ними фактично припинені. Протягом тривалого часу відповідач матеріально сім'ю не забезпечує, а тому дитина знаходиться на повному утриманні позивача. До початку судового засідання, від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позов підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча про розгляд справ був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення (21,24). Відповідно до ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Оскільки від відповідача до суду не надійшло жодних заперечень проти позову, тому суд, дослідивши докази належного повідомлення про дату та час розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та постановлення заочного рішення по справі. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 02 лютого 2013 року. Шлюб зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дубровицького районного управління юстиції у Рівненській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №4. Дана обставина стверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 02.02.2013 року (а.с.5). Від даного шлюбу у сторін народилася дочка - [PERSON], [INFO], батьком дитини є - [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 28.08.2013 року). Між сторонами втрачено любов та взаємоповагу, шлюб існує формально, сім'я розпалася остаточно, зберегти її - неможливо. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду. Суд встановив, що за таких обставин примирення є неможливим, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що у відповідності до положень ст.112 СК України є підставами для розірвання шлюбу. Актом обстеження матеріально-побутових умов [PERSON], складеним комісією у складі депутата міської ради [PERSON] та представників громадськості [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] проживає у приватизованій квартирі в [ADDRESS], разом зі своєю дочкою [PERSON] та батьками. Батько дитини [PERSON] з вересня 2014 року у квартирі не проживає та не бере участі у вихованні дочки, яка на даний час знаходиться на утриманні матері (а.с.15). Згідно ч.1 ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до ст.182 СК України повинен враховувати стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, а також інші обставини, що мають істотне значення. Проте, суду не надано відповідачем доказів того, що він є непрацездатним, а також не надано підтвердження того, що на своєму утриманні має інших непрацездатних осіб. Тому, виходячи з вищевказаних норм Сімейного кодексу України, приймаючи до уваги, що неповнолітня дитина позивачки проживає разом із нею та перебуває на повному її матеріальному утриманні і домовленості між нею та відповідачем про способи виконання обов'язку утримувати дитину не досягнуто, суд вважає вимоги позивачки про стягнення із відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дочки правомірними. Згідно ч.1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Оскільки відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги на її утримання, тому з відповідача слід стягувати аліменти в примусовому порядку в розмірі 1\\4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, оскільки такий розмір аліментів буде відповідати інтересам дитини, обставинам справи і вимогам закону. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Тому, на підставі викладеного,

Outcome: approved