Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, де просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 14.01.2017 у Кременчуцькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Полтавській області за актовим записом № 20; місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , визначити з нею; після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] »; стягувати з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. На обґрунтування позову зазначила, що 14.01.2017 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. В шлюбі мають неповнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею та перебуває на її утриманні. Вказала, що одруження виявилося невдалим, через різні погляди на життя, на вирішення побутових проблем сумісне життя і збереження сім`ї стали неможливими. Бажання відновити сім`ю немає. Примирення між ними неможливе. Щодо вимог про стягнення аліментів вказала, що відповідач є працездатним та може сплачувати аліменти. Угоди про добровільну сплату аліментів на утримання дитини між нею та відповідачем не досягнуто, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду. З урахуванням викладеного, просила позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила розгляд справи у її відсутність, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Уточнила, що шлюбно-сімейні відносини з відповідачем припинили у лютому 2018 року. Після розірвання шлюбу просила відновити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся шляхом надіслання судової повістки за місцем реєстрації та за місцем перебування. Відзиву на позову заяву та будь-яких клопотань відповідач до суду не надав, клопотань про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції не подавав, у зв`язку з чим суд, відповідно до положень ч.8 ст. 178 ЦПК України, вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області як органу опіки та піклування у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та при винесенні рішення просив врахувати рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 25.10.2021 № 1472 «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] » та висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі наявних у справі доказів, за відсутності заперечень позивач ащодо заочного розгляду справи, суд ухвалив розгляд справи відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочно. Вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований 14.01.2017 у Кременчуцькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області за актовим записом № 20, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . В шлюбі подружжя має неповнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . В судовому засіданні встановлено, що за твердженням позивача з лютого 2018 року сторони припинили шлюбно-сімейні відносини, проживають окремо, у них відсутні спільні інтереси, вони мають різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, спільного господарства вони не ведуть. не підтримують шлюбних відносин. Бажання та намір відновити нормальні сімейні стосунки у позивача відсутні. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі статтею 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із положеннями пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст.111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В ході розгляду справи сторонам роз`яснювалося право заявляти клопотання про надання їм часу для примирення, клопотання учасниками не заявлялися. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивач [PERSON] бажає відновити дошлюбне прізвище « [PERSON] ». За викладених обставин, беручи до уваги ту обставину, що сторони не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, наміру поновлювати сімейні стосунки не мають; приймаючи до уваги думку відповідача, який позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав в повному обсязі, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини з позивачем суд приходить до наступних висновків. Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 25.10.2021 за № 1472 встановлено, що малолітня [PERSON] мешкає разом з матір`ю [PERSON] , у якої наявні всі умови для проживання доньки та її гармонійного розвитку. Спеціалістами служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області було направлено 15.09.2021 листа до ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23», де утримується [PERSON] [PERSON] надав службі у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області письмові пояснення від 20.09.2021, засвідчені належним чином керівником ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23», в яких просив визначити місце проживання доньки [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин 2, 8, 9 ст.7 СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст.8 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В силу ст.141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. Судом встановлено, що батько та мати малолітньої дитини [PERSON] проживають окремо. Позивач [PERSON] має постійне місце проживання, яке відповідає вимогам до житла дитини, здатна забезпечити рівень життя дитині, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Відповідач утримується в ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23», в письмових поясненнях, наданих органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області не заперечував щодо визначення місця проживання доньки [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Отже, враховуючи вік дитини, задовільний стан її здоров`я, ставлення та участь у вихованні матері, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини у матері, яка має можливість утримувати малолітню доньку та забезпечувати її матеріальні і духовні потреби, відсутність належних заперечень батька щодо місця проживання дитини з матір`ю, з метою забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини з нею, що, на думку суду, якнайкраще забезпечить інтереси дитини. З огляду на вік дитини, досягнення домовленості між батьками щодо місця її проживання, зв`ясування її думки є недоцільним. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікунинесуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 27 Конвенції про захист прав дитини батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч.8 ст. 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1-3 статті 181 цього Кодексу способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.2 ст.182 СК розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суду не надано доказів того, що відповідно до ст. 187 Сімейного кодексу України із доходів відповідача відраховуються аліменти на утримання доньки, в порядку ст.188 Сімейного Кодексу України від обов`язку утримувати дитину відповідач не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст.189 Сімейного кодексу України між сторонами не укладено. При визначенні розміру аліментів судом враховуються обставини, передбачені ст.182 СК України: задовільний стан здоров`я дитини та відповідача, оскільки доказів протилежного суду не надано, відсутність доказів непрацездатності відповідача, відсутність відомостей про інших утриманців, інші обставини, які мають істотне значення. Заперечень проти позову суду відповідач не надав. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів є правомірними та підлягають задоволенню, доводи позивача не спростовуються відповідачем. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Відповідно до ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З матеріалів справи вбачається, що з позовом про стягнення аліментів позивач звернулася до суду 13.04.2021. Таким чином, аліменти підлягають стягненню з 13.04.2021, тобто з дня звернення позивачки з цим позовом до суду, і до досягнення дитиною повноліття. Позивачем при подачі позову до суду були понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1816 грн. за вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, які слід стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до ст.141 ЦПК України. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за вимоги про стягнення аліментів, судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача на користь держави згідно ст. 141 ЦПК України Відповідно до п.1. ч.1. ст. 430 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконаню.

Outcome: approved