Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача - [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 06.03.2003 року, між сторонами укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області зроблено актовий запис № 129. Під час перебування у шлюбі, у подружжя народились троє дітей [PERSON], [INFO], [PERSON] та [PERSON] [INFO]. Позивач зазначає, що в останній час відносини між сторона погіршились, зникло взаєморозуміння. Із за постійних сварок на необґрунтованих претензій чоловіка, подружнє життя у неї з відповідачем не склалося, а також зазначає, що вони люди різних характерів та поглядів на життя. Позивачка просить розірвати шлюб, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітніх дітей в твердій сумі, до досягнення нею повноліття, та залишити дитину на проживання разом із нею. В ході розгляду справи, позивач уточнила позовні вимоги, а саме, просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 1/3 частини на утримання дітей зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 березня 2016 року. У судове засідання позивач не зявилась, подавши заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує повністю та просить суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, не зявився, причини неявки суду не повідомив. Як зазначено у ч. 2 ст. 197 ЦК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень та у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 06.03.2003 року, між сторонами укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області зроблено актовий запис № 129, що підтверджується оригіналом свідоцтва про одруження серії І-ФМ № 062025. З матеріалів справи та письмових поясненнях вбачається, що почуття любові та поваги у подружжя втрачені, вони не підтримують шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, спору з приводу спільного майна не мають. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено у ході розгляду справи, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між сторонами суперечить їх інтересам та може негативно відображатися на їх здоровї, та здоровї їх дитини, на підставі чого суд прийшов до висновку, що шлюб укладений між сторонами слід розірвати. Судом встановлено, що у шлюбі у подружжя народилося троє дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. Як зазначено у ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Враховуючи те, що відповідач не заперечував щодо визначення місця проживання їх спільних дітей, а позивач просить суд визначити місце проживання із нею, суд вирішує визначити місце поживання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO] - місце проживання їх матері [PERSON]. Що стосується вимоги позивача про стягнення з аліментів, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ФМ № 165147, виданим 09.01.2004 року. [PERSON] та [PERSON] [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії І-ФМ № 039290 та 039291, які видані 19.06.2006 року. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні аліментів, відповідно до ст. 182 СК України та розяснень, що містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. № 3 суд враховує: стан здоровя та матеріальне становища дитини; стан здоровя та матеріальне становища платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Беручи до уваги наведене, виходячи з вимог ч. 2 ст. 182, ст. 183 СК України та враховуючи той факт, що відповідає має постійне місце роботи та працює на ТОВ «Дейбіл Сьоркіт Юкрейн Лімітед» оператором автоматичної лінії підготовки та паяння та отримує заробітну плату, не повідомив суду про наявність інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інших обставин, що мають істотне значення, суд прийшов до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 183 СК України після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Outcome: approved