Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить: усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення до даної квартири та зобов'язати [PERSON] надати ключі від вхідних дверей до квартири; зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод у вільному доступі та користуванні квартирою [ADDRESS]. Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником 1/2 квартири [ADDRESS]. Співвласниками даної квартири є також її сини [PERSON] та [PERSON], яким належить по 1/4 цієї квартири. У 2002 році [PERSON] виписався із даної квартири і переїхав проживати за адресою: [ADDRESS]. Сама ж позивач, після реєстрації шлюбу із громадянином [PERSON], у 2004 році переїхала проживати до останнього. У 2013 року відповідач [PERSON] заселився до квартири [ADDRESS], мотивуючи тим, що у квартирі [ADDRESS] проводить ремонт. Однак в цій квартирі залишився проживати і по даний час і заселив до квартири свою дружину. У 2014 році позивач вирішила повернутися на свою власну житлову площу до квартири [ADDRESS]. Однак відповідач [PERSON] перешкоджає позивачу користуватися належною їй квартирою, а саме: вчиняє скандали, самочинно змінив серцевину замка від вхідних дверей до квартири, ключі від замка не дає, що позбавляє позивача можливості забрати свої речі, ображає брутальною лайкою, застосовує силу, завдаючи фізичного та душевного болю. Крім того, як зазначає позивач, відповідач [PERSON] намагався силоміць відправити її до психіатричної лікарні. Позивачем було подано заяву до працівників поліції з приводу не допуску відповідачем до квартири та її побиття. Позивач вважає, що дії відповідача [PERSON] порушують її права, як співвласника квартири [ADDRESS] (раніше Шелушкова) у м. Житомирі, щодо володіння та користування своєю власністю. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Вказала, що її син [PERSON] чинить перешкоди в користуванні її власністю, не допускає до квартири, вказує, що дозволить проживати лише за наявності рішення суду. Неодноразово зверталася до поліції щодо перешкод у користуванні житлом та побиття її сином. Чоловік позивача є людиною похилого віку, приживає з ним у його квартирі, однак через хворобу чоловіка потребує окремого проживання, що викликало необхідність вселитися до належної їй квартири. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву не надав, у судове засідання не з'явився, повідомлявся про час і місце розгляду справи у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Судові повістки направлялися на адресу реєстрації місця проживання згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, письмових пояснень щодо спору не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 17.12.1993 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Виконкому Житомирської міської Ради народних депутатів, зареєстрованого Житомирським обласним державним комунальним підприємством по технічній інвентаризації 30 грудня 1993 року за реєстром №13035 у реєстрову книгу за №120, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала на праві приватної, спільної (сумісної) власності [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] №120 (а.с.6). Як вбачається з матеріалів справи, після смерті - [PERSON], яка померла [INFO] року, власником 1/4 частини квартири [ADDRESS] стала її дочка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09.06.2015 року Першою Житомирською нотаріально конторою, зареєстровано в реєстрі за №5-287, та зареєстрованого в КП «Міжміське обласне бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради (а.с.7), що також підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.9) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10-11). Тобто позивач та відповідач, а також третя особа є співвласниками квартири [ADDRESS]. Згідно ч.1 ст.321, ст.391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перешкоджає у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] , через неприязні відносини, які існують між ними. Так, згідно відповіді Житомирського МВ УМВС України у Житомирській області №3447 від 23.10.2014 року, №3944 від 08.11.2014 року, №5106 від 05.12.2014 року, №8520 від 20.01.2015 року на звернення [PERSON] щодо неправомірний дій її синів відносно неї вбачається, що дані матеріали не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань в зв'язку з тим, що не містять ознак кримінального правопорушення, передбаченого Кримінальним кодексом України. Крім того, в листах зазначено, що з синами позивача буде проведено бесіду профілактичного характеру, щодо недопущення вчинення антигромадської поведінки в суспільстві та побуті (а.с.17-19, 21). Згідно відповіді начальника Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області Сороки М.С. №29718/15 від 25.11.2015 року на звернення [PERSON] з приводу того, що її син [PERSON] не допускає її до помешкання, що за адресою: [ADDRESS] та вчиняє неправомірні дії вбачається, що дані матеріали були зареєстровані в ЖЄО №1047 від 15.11.2015 року, але оскільки не містили ознак кримінального правопорушення, тому перевірка по даному зверненню була закінчена. Крім того, в листі зазначено, що з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду та винесено протоколи офіційного застереження про недопустимість антигромадської поведінки (а.с.20). Відповідно до листа слідчого Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області Пилипчук Ю.Г. вбачається, що заява [PERSON] від 20.11.2015 року, зареєстрована до ЖЄО за №1638 та в подальшому зареєстровано до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015060020005696 від 20.11.2015 року за ст. 125 ч.1 КК України де було визнано гр. [PERSON] потерпілою та на даний час триває досудове розслідування (а.с.22). Згідно із роз'ясненнями п.1 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння (п. 33). Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, визначеним ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Суд вважає, що існування перешкод у вселенні [PERSON] позбавляє її як власника майна права користуватися та розпоряджатися належним їй на праві спільної часткової власності квартирою [ADDRESS]. З огляду на викладене, враховуючи, що квартирою [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності, а власник має право безперешкодно користуватись своїм майном, суд дійшов висновку про захист прав позивача [PERSON], як власника 1/2 частини спірної квартири, шляхом вселення її до цієї квартири із зобов'язанням відповідача [PERSON] надати ключі від вхідних дверей до квартири. Водночас, суд зазначає, що вимога про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод у вільному доступі та користуванні квартирою, не підлягає задоволенню, оскільки судовому захисту підлягає порушене або невизнане право. Така вимога позивача заявлена на майбутнє, ґрунтується на припущеннях без існування реальних підстав для висновку про можливість вчинення відповідачем таких дій у разі вселення позивача до помешкання. При цьому, така вимога є занадто широкою для трактування та може вміщати в себе невизначене коло обставин для висновку про наявності перешкод у користуванні квартирою позивачем. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню, понесені нею і документально підтверджені витрати зі сплати судового збору за вимогою немайнового характеру.

Outcome: partial