Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про виселення з квартири. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS] , що стверджується договором дарування серія ВМА № 147830 від 18.12.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.12.2008 року. В квартирі прописаний із 09 серпня 2005 року її колишній чоловік [PERSON] , [INFO] , що підтверджується будинковою книжкою. 03 вересня 2018 року рішенням Чортківського районного суду шлюб між ними розірвано. Підставою розірвання шлюбу стало те, що за час спільного проживання відповідач проявляв негативні риси свого характеру, що проявлялося у частих сварках, образах в її адресу. Вона неодноразово просила відповідача змінити своє ставлення, з метою збереження сім`ї пробачала йому. Але на час розгляду справи судом про розірвання шлюбу та і до цього часу його поведінка знову погіршилася, він систематично вчиняє скандали в сім`ї, що призвело до погіршення її фізичного і психологічного стану. Вона втратила до чоловіка почуття поваги та любові. В добровільному порядку відповідач не бажає покинути вказане житло, окрім того, грубо порушує правила співжиття у домоволодінні, вчиняє домашнє насильство щодо неї, з ним неможливо проживати і його присутність перешкоджає нормальному життю рідних. Оскільки, неодноразові звернення в поліцію результатів не дають, тому просить виселити його із квартири. В судовому засіданні\~позивачка [PERSON] та її представник адвокат Голоден О.М. позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] \~та представник\~відповідача [PERSON] \~позовні вимоги\~не визнали\~та просили\~відмовити в\~задоволенні позовних\~вимог,\~крім того\~зазначає,\~що квартира\~придбана під\~час шлюбу,\~з позовом\~про поділ\~майна не\~звертався.\~Вказав,\~що позивачка\~постійно провокує\~його на\~конфлікти.\~Вважає,\~що такі\~дії позивача\~спрямовані на\~позбавлення його\~права користування\~квартирою,\~яка є\~його єдиним\~житлом. Вислухавши сторін, свідків, повно та об`єктивно дослідивши обставини справи та здійснивши перевірку їх доказами, судом встановлено наступні обставини справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , що стверджується договором дарування серія ВМА № 147830 від 18.12.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.12.2008 року. Відповідно до будинкової книжки на квартиру [ADDRESS] \~прописаний із\~09\~серпня 2005\~року [PERSON] ,\~ [INFO] . 03 вересня 2018 року рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області справа № 608/724/18 номер провадження 2/608/380/2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Постановами Чортківського районного суду від 19 вересня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1\~ст.173-2 та ч.1\~ст.173-2 КУпАП\~та накладено адміністративні стягнення у виді штрафу в розмірі по 170 грн. за вчинення насильства в сім`ї відносно своєї дружини [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що являється сином сторін, батько має власні заощадження від продажу кооперативної квартири, має гараж, машину, земельну ділянку, також після спадкування, батьків брат віддав йому частину коштів за спадщину. Батько часто випиває, періодично лікується, погрожує фізичною розправою матері та йому. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка є її тіткою, почали тісно спілкуватися з 2002 року коли позивачка перебуваючи закордоном висилала гроші на купівлю квартири та ремонт, квартиру було куплено виключно за кошти позивачки, які вона заробила за кордоном, купляв квартиру син, свідок з чоловіком допомагали наводити порядок в квартирі та робити ремонти. Відповідач проживав окремо, ніякої участі в придбанні квартири та проведенні ремонту не приймав. Свідок [PERSON] підтвердила суду, що позивачка неодноразово приходила до неї ночувати, бо відповідач вчиняв сімейний скандал. Коли позивачка поїхала за кордон то син [PERSON] пішов від батька та рік проживав разом з нею та її сімєю. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи та необхідність задоволення позовних вимог з наступних мотивів. Частиною 2\~статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.Згідно\~статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до\~статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно\~статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно\~статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Відповідно до\~статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 157 ЖК України\~визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою\~статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1\~статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми\~ст. 116 ЖК України, вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; використання його не за призначенням; систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб мають попередньо вживати заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Враховуючи встановлені судом обставини справи, вимоги закону, суд вважає, що відповідач вселився та продовжує проживати у належній позивачці на праві приватної власності квартирі не у встановленому законом порядку, а тому підлягає виселенню з нього без надання іншого житлового приміщення. Посилання відповідача на те, що дана квартира придбана також і за його гроші та він приймав участь у проведенні ремонту, суд не приймає до уваги, оскільки ці обставини не можуть бути доказами правомірності набуття відповідачем права користування спірною квартирою та жодних доказів з цього приводу відповідачем суду не надано, так само як і не заявлено відповідних позовних вимог. Щодо доводів відповідача про порушення його права на повагу до житла, суд зазначає таке. Національне законодавство України та, зокрема, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) як його складова, гарантують дотримання і захист права на повагу до житла. Разом з тим ч. 2 ст. 8 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Аналіз положень\~глави 32 ЦК України\~свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач проживав у спірному житловому приміщенні в якості члена сім`ї власника (колишній чоловік позивачки) і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої\~статті 406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] є власником спірної квартири. Відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої\~статті 406 ЦК України. Тому враховуючи вище наведене, суд вважає, що позивачем надано суду докази існування вищевказаних визначених чинним законодавством підстав для виселення відповідача, а саме, докази\~\~притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одній квартирі. За таких умов позов слід задовольнити, шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] \~\~без надання іншого житлового приміщення. Також суд вважає, що судові витрати слід покласти на сторони в межах ними понесених. На основі встановленого та

Outcome: approved