Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] [INFO]. Позивач мотивує вимоги тим, що [INFO] померла її дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Серія [NUMBER]. Після смерті [PERSON] залишилася малолітня донька [PERSON] [INFO] та малолітній син [PERSON] [INFO]. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 18 липня 2017 року, опікуном [PERSON] призначено [PERSON] Відповідач [PERSON] ніяких взаємин з сином не підтримує, не бере участі у його вихованні, розвитку, матеріально не забезпечує. Дитина проживає разом з бабусею яка займається його вихованням та матеріальним забезпеченням. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, що підтверджується нотаріально-завіреними заявами про позбавлення [PERSON] його батьківських прав щодо сина [PERSON], виключення відомостей про нього як про батька з свідоцтва про народження та залучення до виховання сина та передання його на виховання бабусі [PERSON] Відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов'язків, а тому має бути позбавлений батьківських прав відносно сина в судовому порядку. Позивач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився. Надали суду заяву про підтримання позовних вимог позивача та розгляд справи за їх відсутності. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об'єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов'язань, існують позитивні зобов'язання, пов'язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов'язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матірю [PERSON] яка померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Серія [NUMBER]. Після смерті [PERSON] залишилася малолітня донька [PERSON] [INFO] та малолітній син [PERSON] [INFO]. Батьком [PERSON] являється [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві. Серія [NUMBER]. Відповідач [PERSON] ніяких взаємин з сином не підтримує, не бере участі у його вихованні, розвитку, матеріально не забезпечує. Дитина проживає разом з бабусею [PERSON], яка займається його вихованням та матеріальним забезпеченням. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, що підтверджується нотаріально-завіреними заявами приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Устинової І.Є. та зареєстрованими в реєстрі за № 1678, 1679 про позбавлення [PERSON] його батьківських прав щодо сина [PERSON], виключення відомостей про нього як про батька з свідоцтва про народження, залучення до виховання сина та передання його на виховання бабусі [PERSON] Крім того при ухваленні рішення, суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.12.2018 року № 16, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] [INFO]. З огляду на викладене, взявши до уваги надані докази, суд вважає встановленим, що відповідач самоусунувся від виконання свої батьківських обов'язків відносно малолітнього сина. У задоволенні вимоги про призначення [PERSON] опікуном над її малолітнім онуком [PERSON] суд відмовляє виходячи з наступного. Відповідно до ст. 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Частиною третьою ст. 243 СК України визначено, що опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Відсутність подання Органу опіки про призначення [PERSON] опікуном над малолітнім [PERSON] як того вимагає ч. 3 ст. 60 ЦК України, унеможливлює встановлення над ним опіки. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість заявлених вимог позивача, а тому позов підлягає до задоволення в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: partial