Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори про тлумачення заповіту. Ухвалою суду від 15.09.2016 року (а.с.37) замінено відповідача на належного [PERSON], залучено до участі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Третю Запорізьку державну нотаріальну контору. В обґрунтування позову позивач зазначила наступне. 28.02.2016 року помер [PERSON], який за життя, 15.04.2014 року, залишив заповіт, за змістом якого заповів належне йому на праві приватної власності домоволодіння №14, що знаходиться по вул. 12 Квітня, в м.Запоріжжя позивачці [PERSON] За правовстановлюючими документами за померлим [PERSON] були зареєстровані: житловий будинок, розташований за адресою: м.Запоріжжя, вул.12 Квітня 14-В та земельна ділянка, розташована за адресою: м.Запоріжжя, вул. 12 Квітня, 14. Позивач звернулася у шестимісячний термін до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак отримала роз'яснення від 17.06.2016 року №1007/02-14, відповідно до змісту якого видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом буде суперечити нормам чинного законодавства України, оскільки житловий будинок та домоволодіння не є тотожними поняттями та Позивачем не надані документи на домоволодіння, яке належало померлому. Згідно з усталеною практикою, під домоволодінням розуміється два і більше будинків із приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Позивач зазначає, що при складанні заповіту державним нотаріусом було допущено помилку в частині зазначення літери В житлового будинку, розташованого по вул. 12 Квітня у м.Запоріжжі. Через вказану неточність позивач позбавлена можливості успадкувати майно за заповітом, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить суд здійснити тлумачення заповіту, складеного [PERSON], посвідченого 15 квітня 2014 року державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON]; зміст заповіту [PERSON] від 15 квітня 2014 року в частині складу та характеристики спадкового майна, складеного на користь [PERSON], [INFO] тлумачити наступним чином: до складу спадкового майна [PERSON] відноситься житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: місто Запоріжжя, вулиця 12 Квітня будинок 14, літера В та земельна ділянка, площею 0,0313 га, розташована за адресою: місто Запоріжжя, вулиці 12 Квітня, будинок 14, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯИ №471917, кадастровий номер 2310100000:05:001:0645, а також відповідні права щодо цього нерухомого майна, що відповідно до закону можуть бути включені до складу спадщини. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, на підставах, викладених у позові, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала у повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях, вважає позов необґрунтованим, оскільки заповітом було конкретно визначене спадкове майно, жодні неточності, які б не дали змоги визначити буквальне значення слів і понять, зазначених у заповіті відсутні. Просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник Третьої особи у судове засідання не зявився, суду надано письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши повно та всебічно обставини, на які сторони посилаються в обґрунтування позовних вимог і заперечень, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що 28.02.2016 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія 1-ЖС №353975, виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 29.02.2016 року. За життя померлий [PERSON] залишив заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори 15.04.2014 року, відповідно до якого заповів належне йому на праві приватної власності домоволодіння №14, що знаходиться по вул. 12 Квітня, в місті Запоріжжя, [PERSON], [INFO] (а.с.6). У відповідності до ст.1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ст.1218 ЦК України, до спадщини входять всі права і обов'язки, що належали спадкодавцю у момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України. Згідно ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічні відомості містить п.З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», який вказує, що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників - в порядку позовного провадження. Під час розгляду справи встановлено, що за життя спадкодавець [PERSON] набув право власності на наступне майно: будинок, житловий літ. В; адреса нерухомого майна: м. Запоріжжя, вул. 12 Квітня, будинок 14 та на земельну ділянку, площею 0,0313 га (розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. 12 Квітня, 14), кадастровий № 2310100000:05:001:0645. Право власності на зазначене майно виникло на підставі мирової угоди по справі № 2-1291/2006 від 10.03.2006 року, визнаною Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Відповідно до гл.3 Р.ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого 22.02.2012 року, Нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Таким чином, доводи позивача про допущення помилки нотаріусом є необґрунтованими, оскільки законом не встановлено обовязку нотаріуса пересвідчуватися у наявності у заповідача право на майно, що заповідається. Посилання позивача на наявність помилки в тексті заповіту не є підставою для його тлумачення відповідно до положень ст. ст. 213, 1256 ЦК України, оскільки помилки у правочині виправляються за заявою сторони у правочині. Якщо в тексті заповіту була допущена помилка, то Заповідач [PERSON] протягом майже двох років мав можливість усунути зазначену помилку шляхом звернення до нотаріальної контори для внесення змін до заповіту, складеного 15 квітня 2014 року, або складення нового заповіту. Враховуючи, що текст заповіту не містить ані суперечностей, ані неточностей, складений зі слів заповідача, а також з урахуванням того, що при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у зміст заповіту, суд приходить до висновку що текст заповіту від 15.04.2014 року не підлягає тлумаченню, тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed