Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача - [PERSON] з вимогами про надання дозволу для тимчасового виїзду за кордон з неповнолітніми дітьми без згоди батька. Представник позивача позовні вимоги підтримує, просить надати дозвіл для тимчасового виїзду за кордон неповнолітніх дітей: [PERSON] - [INFO] та [PERSON] -[INFO] у супроводі матері [PERSON] до досягнення дітьми шістнадцятирічного віку, без згоди батька [PERSON] посилаючись на те, що позивач має намір поїхати з дітьми до Італійської Республіки, оскільки у позивача укладений трудовий контракт в цій країні, де вона працює на посаді архіваріуса. Однак , місцезнаходження відповідача не відоме, тому оформити згоду батька на виїзд неповнолітніх: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] неможливо. Відповідач в судове засідання не з'явився. Враховуючи згоду представника позивача, суд вважає, що позовну заяву слід розглянути без участі відповідача та постановити заочне рішення. Представник третьої особи вважає, що надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон до шістнадцятирічного віку може порушити права відповідача як батька на виховання і спілкування з дітьми. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 березня 2010 року. Шлюб між сторонами розірвано, згідно рішення Зборівського районного суду від 06 квітня 2017 р. Рішення набрало законної сили. Позивач тимчасово проживає у Республіці Італія у м. Ачерра, провінція Неаполь, де зареєстрована за місцем проживання та працює, згідно офіційно укладеного на невизначений час трудового договору. Згідно пояснень представника позивача, відповідач очевидно тимчасово проживає в Італії, однак точне місцезнаходження його не відомо. Сторони спільно не проживають та не спілкуються, в зв'язку з чим позивач не може отримати згоду від батька для виїзду дітей за кордон. Позивач та відповідач є батьками неповнолітніх дітей, які народилися в їх шлюбі - [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO]. Діти народилися в Республіці Італія та є громадянами України, що стверджується витягами з реєстру актів про народження м. Ачерра (провінція м. Неаполь, Італія) та довідками про реєстрацію особи громадянами України Генерального консульства України в Неаполі. Позивач, відповідач та діти зареєстровані за місцем проживання у [ADDRESS]. Фактично діти в даний час проживають за вказаною адресою з тіткою, старша дитина [PERSON] відвідує загальноосвітню середню школа, молодша - [PERSON] у 2018 р. досягає шкільного віку Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з такого: статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Однак позивач просить надати дозвіл на виїзд дітей без згоди батька до досягнення дітьми шістнадцятирічного віку, тобто фактично дозвіл на постійний виїзд. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Виходячи з положень зазначених норм закону дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Така думка висловлена у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 р. у справі №6-15цс17. Водночас, згідно ст. 150 Сімейного кодексу України, ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі. Пункт 1 статті 9 Конвенції про права дитини, яка є чинною для України з 27.09.1991 р., забезпечує право дитини не розлучатисяся з батьками всупереч їх бажанню. Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Тому суд вважає, що зазначені вище права позивача та дітей підлягають захисту. Враховуючи вік дітей, які є громадянами України, проживають в Україні, період навчання у виховних та навчальнихі закладах, позов слід задовольнити частково на надати дозвіл на виїзд дітей в Італійську Республіку на час літніх канікул - з 25 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року включно.

Outcome: partial