Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що в серпні 2012 року на підставі договору купівлі-продажу набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований на земельній ділянці площею 0,24 га цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 6325182001:00:010:0029) за адресою: [ADDRESS]. За власні кошти для особистих потреб вона реконструювала вказаний житловий будинок. 20 вересня 2013 року Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» проведено технічну інвентаризацію реконструйованого нею житлового будинку та виготовлено технічний паспорт на цей об'єкт нерухомості, згідно якого житловий будинок літ. «А-1» має загальну площу 153,40 кв.м. На території домоволодіння також заінвентаризовано гараж літ. «И» загальною площею 44,10 кв.м, льох літ. «Еп» загальною площею 12,30 кв.м. Крім того, на замовлення позивача у тому ж році ТОВ «Харківреконструкція» було підготовлено та видано технічний висновок про стан основних будівельних конструкцій та можливість подальшого зберігання побудованих мансарди та прибудов до житлового будинку літ. «А-1» та господарських будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до вказаного висновку всі основні будівельні конструкції житлового будинку з прибудовою та мансардою, господарські будівлі знаходяться в задовільному технічному стані та придатні для подальшої експлуатації за їх призначенням; будівельні прибудови до житлового будинку та влаштування мансарди не вплинули негативно на несучу спроможність основних конструкцій та можуть бути збережені; будівельні прибудови до житлового будинку та влаштування мансарди відповідають будівельним, пожежним та санітарним нормам. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що реконструйований нею житловий будинок з моменту завершення його будівництва є новоствореним нерухомим майном, просила суд на підставі ст.ст. 321, 331, 376, 386 ЦК України визнати за нею право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 153,40 кв.м., гаражу літ. «И», площею 44,10 кв.м., льоху літ. «Еп», загальною площею 12,30 кв.м. Позивач [PERSON], належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача - Липецької сільської ради Харківського району Харківської області, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, у судове засідання також не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області [PERSON], в судове засідання не з'явилася, подала до суду письмові заперечення, у яких просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Тобто, для того, щоб будівництво не було самочинним, необхідною є наявність таких вимог: земельна ділянка повинна бути відведена для зведення житлового будинку, будівлі, споруди або іншого нерухомого майна; повинен бути належним чином оформлений дозвіл на забудову та належно затверджений проект; при забудові не були допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Виходячи з тексту коментованої статті можна зробити висновок, що вказані вимоги в разі їх порушення можуть виступати самостійними підставами для визнання забудови самочинною, або в різних сполученнях між собою. При цьому в частині другій статті 376 ЦК України прямо зазначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За загальними правилами цивільного законодавства право власності виникає на підставах, не заборонених законом (статті 328-345 ЦК України). Серед них зазначається й така підстава, як набуття права власності на новостворене майно (ст. 331 ЦК України), яка передбачає момент виникнення в особи права власності на новостворене нерухоме майно, що підлягає введенню в експлуатацію. Таким моментом відповідно є момент прийняття такого об'єкту до експлуатації (а якщо він підлягає державній реєстрації - момент державної реєстрації). Самочинно збудований об'єкт не може бути у встановленому законом порядку введений в експлуатацію та відповідно зареєстрований, а тому й у особи, яка його побудувала, не може виникнути право власності на нього. Таким чином, суть самочинного будівництва обумовлює презумпцію неможливості виникнення права власності на неправомірно збудований об'єкт. Як роз'яснено в п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Як встановлено по справі, предметом цивільно-правового спору є розташовані за адресою: [ADDRESS], житловий будинок літ. «А-1» з мансардою та прибудовами, загальною площею 153,40 кв.м., який реконструйований позивачем з належного їй на підставі відповідного договору купівлі-продажу від 17 серпня 2012 року житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 44,10 кв.м., а також гараж літ. «И», площею 44,10 кв.м. Зазначений житловий будинок літ. «А-1», гараж літ. «И» є об'єктами самочинного будівництва, оскільки побудовані позивачем без відповідного дозволу, розробки та затвердження проектної документації. При цьому матеріали цивільної справи не містять будь-яких належних та допустимих, у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що вказані об'єкти самочинного будівництва в установленому законодавством порядку приймалися в експлуатацію чи питання про узаконення цього будівництва взагалі вирішувалося компетентним органом місцевого самоврядування. За таких обставин, враховуючи наведене вище, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають за їх безпідставністю. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить за рахунок позивача.

Outcome: dismissed