Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі Відповідач) в якому просить суд зобов`язати Відповідача усунути перешкоди в здійсненні нею права користування своїм майном, а саме житловим будинком [ADDRESS] шляхом знесення гаражу (літ. Ж-1), розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 04.06.2018 р. за р-р №4-177 Позивач є власником Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] . Власником іншої частини вказаного будинку є [PERSON] . Крім цього на підставі державного пакту на право власності на землю від 20.08.1998 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.06.2018 р. р-р. №4-178 [PERSON] та вона є співвласниками земельної ділянки площею 0,0581 га, (кадастровий №1412337200:01:005:1121), розташованої за тією ж адресою. Протягом тривалого часу Позивач та 3 особа [PERSON] не можуть вирішити спірне питання з Відповідачем стосовно розміщення самочинно збудованого гаражу (літ. Ж-1), який раніше належав останньому на праві власності в порядку спадкування після смерті його батька на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 07.06.2012 р. №0541/3459/2012, яке було скасовано рішенням апеляційного суду Донецької області від 23.08.2016 р. і регулярно використовується Відповідачем для обслуговування і ремонту автомобілів, мікроавтобусів з метою отримання прибутку без оформлення підприємницької діяльності. Оскільки Відповідач не є власником спірного гаражу, а його розташування поруч з її житловим будинком з порушенням будівельних норм та правил і урахуванням його цільового призначення є порушенням її права власника нерухомого майна на користування будинком та використання його за призначенням вона звернулась до суду із даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але звернулася із заявою про розгляд справи без її участі за участі представника [PERSON] . Представник Позивача - Темір І.В. в судове засідання не з`явився надавши письмову заяву в якій заперечував проти прийняття відзиву Відповідача, просив судове засідання провести без його участі за наявними матеріалами у справі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась надавши письмову заяву про розгляд справи без її участі, з позовним вимогами згодна, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, надавши в черговий раз заяву про відкладення судового засідання. Крім того Відповідачем подано 28.07.2020 р. відзив на позовну заяву, який судом приймається у відповідності до ч. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України. З відзиву Відповідача вбачається, що він позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що на думку Позивача, він на сьогоднішній момент не є законним власником спірного гаража, а тому вона має право подавати позов з вимогою про його знесення. Такі дії [PERSON] та її матері не є логічними та обґрунтованими. Якщо Позивачка вважає, що її право власності на її земельну ділянку якимось чином порушується через наявність на його земельній ділянці гаражу, Позивачка повинна належним чином роз`яснити суду, у чому саме полягає таке порушення. У позовній заяві такі аргументи відсутні. Факт порушення її прав є взагалі сумнівним з огляду на те, що пройшло більше 8 років з моменту, коли він став власником земельної ділянки та спірного гаражу у порядку спадкування та пройшло вже майже 4 роки з моменту прийняття судового рішення судом апеляційної інстанції і тільки зараз Позивач почала вживати активних дій із захисту свого права. До того ж, ще до моменту подання матір`ю позивача апеляційної скарги на заочне рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області, між ними, як між суміжними власниками земельних ділянок, був підписаний акт погодження меж земельної ділянки. Тобто, на той момент часу, [PERSON] та її матір повністю влаштовували межі земельних ділянок та ними не було заявлено ніяких вимог до нього з приводу припинення порушення їх прав на користування об`єктом приватної власності. Крім того ним не було здійснено перебудов та змін на його земельній ділянці, а тому не є зрозумілими підстави, за яких Позивач вважає свої права порушеними, а це порушує норми статті 376 ЦК України, відповідно до яких вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Позивач не здійснювала жодних заходів з можливого позасудового врегулювання спору. Вона не зверталася ні до нього, ні до компетентних органів з метою зобов`язання його провести перебудову спірного гаражу, а зараз звертається до суду з безапеляційною вимогою про знесення. Вважає, що спірний гараж неможна вважати самочинним будівництвом в розумінні статті 376 ЦК України, адже доказів істотного відхилення від проекту, що порушує права позивача, чи відмови відповідача від проведення перебудови позивачем не надано і не доведено факту порушення її прав. Крім того [PERSON] не додала належних доказів до позовної заяви про те, як само порушується її право на користування земельною ділянкою. Враховуючи той факт, що будівництво спірного гаража здійснювалося ще його батьком, а у нього на даний час не є оформленим право власності на спадкове майно, а саме спірний гараж, не зрозумілим є те, на кому належить обов`язок перебудови або знесення такого самочинно збудованого об`єкта. Крім того, його право власності на самочинно збудований гараж було оспорено матір`ю [PERSON] , коли вона подала апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду у 2016 році. Виходячи з того, що він на сьогоднішній день не є власником об`єкта самочинного будівництва, вимога про знесення гаражу за позовом [PERSON] не може бути пред`явлена до нього. Вважає вимоги Позивача необґрунтованими такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, матеріали інвентарної справи 23307 та оцінивши у сукупності надані докази встановив. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.06.2018 р. за зареєстрованим в реєстрі №4-177, [PERSON] належить на праві власності Ѕ часка житлового будинку номер [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0581 га, кадастровий №1412337200:01:005:1121, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташовані: житловий будинок літ. Д-1, нежитлова прибудова літ. Д1-1, убиральня літ. В-1, два сараї літ. З-1, Г-1, вимощення1, огорожа №2. Загальна площа будинку 142,5 кв. м., житлова площа 67,2 кв.м. (а.с. 33-34). Крім того згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.06.2018 р. за зареєстрованим в реєстрі №4-178, [PERSON] належить на праві власності Ѕ часка земельної ділянки номер [NUMBER] , площею 0,0581 га, кадастровий №1412337200:01:005:1121, яка розташована по [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 35-36). Інша частина вказаного будинку та земельної ділянки належить [PERSON] на підставі договору дарування посвідченому державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-2532 та державного акту на право приватної власності на землю від 20.08.1998 р. зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 1701 №1102 (а.с. 47-48, 46). Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) земельна ділянка [ADDRESS] має суміжну земельну ділянку [ADDRESS] (а.с. 22-28). Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) будинок [ADDRESS] , виготовлений на [PERSON] , [PERSON] 12.07.2017 р. має схематичний план земельної ділянки під забудовою видно, що на земельній ділянці розташований будинок, з північної бокової частини межує з домоволодінням [ADDRESS] ( а.с.37-40). Відповідач [PERSON] звертався у травні 2012 року до Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області із позовом про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування після померлого батька [PERSON] в задоволенні якого рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року №0541/3459/2012, яке постановою Верховного суду від 24.10.2018 р. залишено без змін відмовлено (а.с. 18-21, 41-45). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 182125312 від 24.09.2019 р. вбачається, що право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна [ADDRESS] скасовано 24.09.2019 р. на підставі постанови Верховного суду 0541/3459/12 (а.с. 75). Таким чином Відповідач не набув права власності на нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS] , зокрема на спірний гараж літ. Ж-1. Крім того, позивачем не доведено, що [PERSON] є власником земельної ділянки на якій розташовано спірний гараж. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. При цьому право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення діями відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою. Крім того, вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Невстановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення. Така правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, об`єкт нерухомості вважається самочинним будівництвом за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети, немає належного дозволу на будівництво чи затвердженого належним чином проекту, під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України, залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами чи за її рахунок; приведення земельної ділянки до попереднього стану або відшкодування витрат. З урахуванням змісту цієї статті в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України, позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, та від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17. Аналогічні роз`яснення викладені у пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Такий висновок узгоджується з нормами статей 15, 16 ЦК України, згідно яких кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Таким чином, за позовом громадянина рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК України в разі доведеності ним відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб. Позивач, як на підставу для знесення будівлі гаражу літ. Ж-1, як об`єкту самочинного будівництва, розташованого на ділянці [ADDRESS] посилається на те, що використовуючи спірний гараж Відповідачем порушуються його права, як власника сусіднього домоволодіння, однак не наводить які саме права і за яких обставин. Відповідач не заперечує, що користується спірним гаражем, але ніяким чином своїм користуванням права позивача у здійсненні користування об`єктом приватної власності не порушує. Будь-яких доказів на підтвердження того, що діями Відповідача, порушується право власності Позивача чи законного володіння або є реальна небезпека порушення її права власності чи законного володіння зі сторони [PERSON] , позивачем надано не було. Таким чином, суд встановив, що позивачем не доведено обставин на підтвердження порушення, невизнання або оспорювання його прав Відповідачем в здійсненні права користування належним Позивачу об`єктом приватної власності. Європейській суд з прав людини по справі «Іванова и Черкезов проти Болгарии» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга N 46577/15) от 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Матеріали справи не містять достовірних та достатніх доказів того, що використані усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності за здійснення самочинного будівництва та що неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення перебудови. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що відповідач істотно порушив права позивача, та в наслідок цих дій усунення перешкод можливе лише шляхом знесення спірного об`єкту нерухомості, не взявши до уваги, що знесення є крайньою мірою щодо усунення перешкод, у зв`язку із чим позов задоволенню не підлягає. Інші документи, що містять у справі не спростовують висновків суду. Оскільки у позові відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed