Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила суд визнати дії протиправними та зобов`язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» - Кадирова Владислава Володимировича включити грошові вимоги кредитора до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк». Позовні вимоги мотивує тим, що 20.05.2014 між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір №00001007252394 банківського вкладу (депозиту) «8 років разом on-line» у доларах США. Крім цього, позивачем у ПАТ «Дельта Банк» були відкриті поточний рахунок, операції за якими можуть здійснюватися із використанням електронних платіжних засобів № [NUMBER] у доларах США та поточний рахунок № [NUMBER] , відкритий теж у доларах США. Відповідно до довідки №26.4-07-541 від 26.02.2015 року залишки коштів на рахунках позивача становлять: № [NUMBER] - 200000,00 доларів США; [NUMBER] - 14486,90 доларів США; № [NUMBER] - 71434,44 доларів США. Постановою Правління НБУ від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.11.2015 №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку. Рішення від 02.10.2015 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Дельта Банк» опубліковано у газеті «Голос України» від 08.10.2015 та АТ «Дельта Банк» розпочато прийняття вимог кредиторів з 09.10.2015 по 09.11.2015. 06.11.2015 позивачем на адресу відповідача була направлена заява про включення до реєстру кредиторів на повернення банківських вкладів та відсотків. Відповідно до довідки відповідача № 05-3247564, кредиторські вимоги позивача не включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта Банк» з огляду на те, що кредиторські вимоги не були заявлені в строк. Позивач у своєму позові зазначає, що 03.02.2016, не погоджуючись з даною позицією відповідача, звернулась із вказаним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва. Постановою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017, позовні вимоги [PERSON] задоволено, визнано бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., яка полягає у невключені грошових вимог кредитора [PERSON] до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк» протиправною та зобов`язано включити грошові вимоги кредитора [PERSON] до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк». Після набрання постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2017 законної сили, відповідач вніс кредиторські вимоги позивача до відповідного реєстру в четверту чергу на суму 6048181,88 грн. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.01.2019 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017 скасовано, провадження у справі закрито в зв`язку з тим, що спір не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а належить до цивільної юрисдикції. Позивачка дізналась про закриття провадження стосовно її адміністративного позову в частині заявлених нею кредиторських вимог з постанови Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.01.2019 року, яка була їй вручена 09.09.2019. Вказаним рішенням підтверджено право позивачки на частину заявлених нею позовних вимог у адміністративному судочинстві. Оскільки права позивачки були порушені, а також останньою було понесено збитки, вона звернулася до суду з відповідним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.10.2019 було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву. Будь-яких процесуальних документів на адресу суду не надходило. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи і це не оспорювалось сторонами, 06.11.2015 позивачем на адресу відповідача була направлена заява про включення до реєстру кредиторів на повернення банківських вкладів та відсотків. Відповідно до довідки відповідача № 05-3247564, кредиторські вимоги позивача не включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта Банк» з огляду на те, що кредиторські вимоги не були заявлені в строк. Позивач у своєму позові зазначає, що 03.02.2016, не погоджуючись з даною позицією відповідача, звернулась із вказаним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва. Постановою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено, визнано бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., яка полягає у невключені грошових вимог кредитора [PERSON] до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк» протиправною та зобов`язано включити грошові вимоги кредитора [PERSON] до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк». Після набрання постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2017 законної сили, відповідач вніс кредиторські вимоги позивача до відповідного реєстру в четверту чергу на суму 6048181,88 грн. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.01.2019 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017 скасовано, провадження у справі закрито в зв`язку з тим, що спір не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а належить до цивільної юрисдикції. Відповідно до ч. 5 ст 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду. Як вбачається із матеріалів справи, а саме із оголошення про ліквідацію та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» випливає: «Відповідно до постанови Правління НБУ від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.11.2015 №181, «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирову В.В. на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017. Рішення від 02.10.2015 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Дельта Банк» опубліковано у газеті «Голос України» від 08.10.2015 та АТ «Дельта Банк» розпочато прийняття вимог кредиторів з 09.10.2015 по 09.11.2015. Позивачка звернулася до відповідача із заявою про включення до реєстру кредиторів на повернення банківських вкладів та відсотків 06.11.2015. Отже, із викладеного вище випливає, що Фонд приймав кредиторські вимоги з 09.10.2015 по 09.11.2015 (включно). [PERSON] заявила свої кредиторські вимоги 06.11.2015, тобто вчасно. Вказані кредиторські вимоги були вручені за довіреністю представнику АТ «Дельта Банк» 07.11.2015. Відтак, судом, в даному випадку, жодних порушень вказаних вище норм чинного законодавства з боку позивачки не встановлено. Відповідно, вказана підстава не може бути підставою для відмови у включенні кредиторських вимог [PERSON] до загального реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта Банк». Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» щодо не включення в Реєстр акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта Банк» кредиторських вимог [PERSON] , суд дійшов наступних висновків. Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI). Частиною першою статті 3 Закону № 4452-VI визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Щодо тимчасової адміністрації було встановлено, що на виконання постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 №51 в публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію. Пунктом 54 ч. 1 ст. 2 Закону слідує, що кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов`язань. Згідно із ч. 2 ст. 49 Закону передбачено, що протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; (пункт 2 частини другої статті 49 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 16.07.2015 р. N 629-VIIІ); 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Відповідно до ч. 8 ст. 49 Закону вбачається, що вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними. На підставі наведеного, оскільки права позивачки як кредитора банку були порушені відповідачем в результаті його незаконних та безпідставних дій, то вказані вимоги підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб включити до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк» кредиторські вимоги [PERSON] , суд дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону, основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону серед яких, зокрема, ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодування за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників, підвищення рівня фінансової грамотності населення відповідно до цього Закону. За змістом п.17 ч.1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку. Відповідно до частини 4 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 (з наступними змінами і доповненнями) «будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури». Згідно із статтею 54 Закону, «рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду». Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно із статтею 52 Закону, Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов`язаних із консолідованим продажем активів Фондом; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування, а також для забезпечення повернення банкнот і монет, переданих Національним банком України на зберігання та для проведення операцій з ними; 6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано; 7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку; 8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку; 10) вимоги за субординованим боргом. Вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до пов`язаної з банком особи у порядку, визначеному частиною п`ятою цієї статті. Як вбачається з матеріалів справи, залишки коштів на рахунках позивача становлять [NUMBER] - 200000,00 дол. США, [NUMBER] - 14486,90 дол. США, № [NUMBER] - 71434,44 дол. США. Вказані кошти так і не були повернуті Банком та не повернуті як станом на дату заявлення позивачкою кредиторських вимог до банку, так і станом на момент розгляду справи. В статті 612 ЦК України вказано, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Оскільки заявлена Позивачкою сума кредиторських вимог підтверджується фактичними даними, первинними документами та преюдиціальними судовими рішеннями, то кредиторські вимоги [PERSON] мають бути включені до загального реєстру. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29). Оскільки позовні вимоги задоволені, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 9605,00 грн. судового збору. На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 2, 12, 16, 38, 48, 49, 52, 50, 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст.ст. 612, 625, 1071, 1073 ЦК України,

Outcome: approved