Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким визнати визнати [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку № 32а по вулиці Грушевського м. Борислава Львівської області з зняттям з реєстрації. Позовні вимоги мотивує тим, що вона, [PERSON] є власником 67/100 часток будинку по вулиці Грушевського,32 що у м. Бориславі Львівської області. [PERSON] є власником 33/100 частки будинку по вул. Грушевського, 32 у м. Бориславі Львівської області Фактично даний будинок поділений між ними і проживають окремо так як будинок має два окремі входи, за оплату комунальних послуг оплачують окремо і мають окремі особові рахунки. Крім цього, у них у кожного є своя будинкова книга де зареєстровані місцем проживання члени кожної сім'ї. 05.04.2014 року в даному будинку зареєструвала своє проживання відповідачка її дочка [PERSON], [INFO], після навчання в м. Тернополі.? З того часу як відповідачка, зареєструвався у будинку і ще будучи живою мама [PERSON] як власник житла надала свою згоду то фактично між ними був укладений договір найму жилого приміщення. Відповідачка вселилася у будинок та проживала у ньому до 2016 року після чого виїхала і точного адресу її перебування не відоме. 26 грудня 2016 року власник житла [PERSON] померла і [PERSON] стала власником житла. З часу залишення місця проживання відповідачем минуло два роки. тому відповідачка втратила право користування жилим по вулиці Грушевського, 32 м. Борислава Львівської області. Даний факт не проживання відповідача підтверджується АКТом обстеження фактичного місця проживання відповідача [PERSON] від 14.06.2018 року. Реєстрація відповідачки у квартирі яка не проживає і не сплачує за комунальні послуги заподіюють їй шкоду, так як змушена оплачувати збільшену оплату за комунальні послуги, неможливістю виробили субсидію. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Не заперечила проти винесення судом заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON]\~у судовому\~засіданні не\~зявилася,\~про причину\~неявки суд\~не повідомила, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву. Крім того, відповідач повідомлявся про день та час розгляду справи в порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у його відсутністі. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позвача, оглянувши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 67/100 часток будинку по вулиці Грушевського,32 що у м. Бориславі Львівської області, яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.12.2018 року реєстраційний № 1-182 після смерті матері [PERSON], яка померла 26 грудня 2016 року. [PERSON] є власником 33/100 частки будинку по вул. Грушевського, 32 у м. Бориславі Львівської області Дданий будинок поділений між власниками, будинок має два окремі входи, за оплату комунальних послуг оплачують окремо і мають окремі особові рахунки. Крім цього, у них у кожного є своя будинкова книга де зареєстровані місцем проживання члени кожної сім'ї. 05 квітня 2014 року в даному будинку зареєструвала своє проживання відповідачка дочка позивача [PERSON], [INFO], після навчання в м. Тернополі.? З того часу як відповідачка, зареєструвався у будинку і ще будучи живою мама позивача [PERSON] як власник житла надала свою згоду то фактично між ними був укладений договір найму жилого приміщення. Відповідачка вселилася у будинок та проживала у ньому до 2016 року після чого виїхала і точного адресу її перебування не відоме. 26 грудня 2016 року власник житла [PERSON] померла і позивач [PERSON] стала власником житла. Реєстрація відповідача [PERSON] у квартирі яка не проживає і не сплачує за комунальні послуги заподіюють позивачу шкоду, так як змушена оплачувати збільшену оплату за комунальні послуги, неможливістю виробили субсидію. Відповідно до акту обстеження будинку по вулиці Грушевського,32 що у м. Бориславі Львівської області від 14 червня 2018 року, складеним комісією ПП «Борислав Комфорт», стверджується факт, що відповідач [PERSON] не проживає в даному будинку з 2016 року. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України наймач або член його сімї може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, за умови, що не проживає в ньому без поважних причин понад шість місяців. Умовою визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є відсутність особи без поважних на те причин. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Слід звернути увагу, що судом з'ясовано, що відповідач не мешкає у будинку за місцем реєстрації понад шість місяців, не сплачує комунальні платежі, поштова кореспонденція, надіслана відповідачу за адресою реєстрації, нею не отримується, при цьому відсутні поважні причини її відсутності в будинку, а тому суд вважає , що відповідач є таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, і усунення перешкод позивачу у користуванні житлом має відбутися шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач не проживає на спірній житловій площі понад шість місяців без поважних причин, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В решті вимоги про зобов'язання зняти відповідача з реєстрації у спірному будинку суд відмовляє, виходячи з наступного. Порядок та умови зняття з реєстрації місця проживання визначені у\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним\~\~органом\~\~іноземної\~\~держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав\~\~для\~\~проживання\~\~або перебування\~\~особи\~\~у спеціалізованій\~\~соціальній\~\~установі,\~\~закладі\~\~соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Отже, однією з підстав зняття особи з реєстрації є рішення суду про втрату права на користування житловим приміщенням, тобто, питання про зняття особи з реєстрації виникає в процесі виконання такого рішення суду, оскільки орган, який здійснює реєстрацію місця проживання та зняття з реєстрації при наявності такого рішення зобов'язаний зняти особу з реєстрації і лише у випадку відмови в цьому може виникнути спір. Враховуючи те, що позивачем не доведено, що її право порушено чи будуть порушені у зв'язку з невиконанням даного рішення, тому вимога про зобов'язання зняти з реєстрації заявлена ними передчасно і на даний час відсутні підстави для її задоволення. Крім того, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути 768,40 гривень судового збору.

Outcome: partial