Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності, який в ході розгляду справи було уточнено, в обґрунтування позову зазначивши наступне. 26.04.2017 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], за № 1320. Вказана квартира належала позивачу на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], від 13.10.2011 року за № 1244, та на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], від 07.03.2017 року за № 724. Позивач зазначає, що під час укладення договору з відповідачем, вона вважала, що укладає договір довічного утримання, за яким відповідач мав би доглядати за нею, забезпечувати харчуванням, допомагати по господарству та здійснювати оплату комунальних послуг, та, у разі виконання даних зобовязань, мав би право користування вказаною квартирою, а після її смерті отримати квартиру у свою власність. Зазначені умови були оговорені між сторонами до укладення договору та позивач під час підписання договору не ознайомилася з його змістом, оскільки повністю довіряла відповідачу, в тому числі з тих підстав, що має вади зору та слуху. Оскільки з боку відповідача, який після укладення договору змінив своє ставлення до неї, не було вчинено обумовлених дій, а також посилаючись на те, що в силу віку та стану здоровя, позивач не розуміла змісту укладеного договору, та бажаючи укласти з відповідачем договір довічного утримання, помилково уклала договір дарування належної їй квартири, позивач просить суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між нею та відповідачем недійсним, та визнати за нею право власності на вказану квартиру. У судове засідання позивач та її представник не зявилися, суду надали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, без фіксації судового процесу, у яких зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Згідно раніше наданих пояснень, представник позивача позовні вимоги підтримав на підставах, викладених у позові Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, заперечень на позов суду не надав. Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] до судового засідання не зявилася, на запит суду надала відповідь, відповідно до якої заперечує проти позовних вимог позивача та у задоволенні позову просить відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст.ст.\~197,\~224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до умов договору дарування квартири від 26.042017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], за № 1320, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON], а [PERSON] прийняв належну на праві власності [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Квартира [ADDRESS] на момент укладення договору дарування належала позивачу на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], від 13.10.2011 року за № 1244, та на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], від 07.03.2017 року за № 724. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 85935727 від 26.04.2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 26.042017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], за № 1320. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди\~щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається\~договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Пленум Верховного Суду України в п. 19\~постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9\~розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки\~неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.03.2016 року у справі № 6-93цс16 та від 27.04.2016 року у справі 6-372цс16. В ході розгляду справи судом встановлено, що договір дарування квартири [ADDRESS] від 26.04.2017 року був укладений позивачем у віці 80 років, тобто у похилому віці, що підтверджується копією паспорта позивача серії СА № 191729, виданого Пологівським РВ УМВС України в Запорізькій області 10.04.1996 року. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] станом на момент вчинення оспорюваного правочину, іншого житла, окрім квартири [ADDRESS] не мала, що підтверджується довідкою № 04-26/5-6836 від 20.06.2017 року, виданою Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області від 21.09.2017 року, а також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 85919113 від 26.04.2017 року. Незадовільний стан здоровя позивача [PERSON], через який вона погано бачить та чує, підтверджується матеріалами справи, а також показами допитаних в ході розгляду справи свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також, на підставі наданих показів вказаних свідків, судом встановлено обставини, які підтверджують, що позивач [PERSON] мала наміри укласти з відповідачем [PERSON] договір довічного утримання, оскільки не мала фізичної можливості себе доглядати. Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачу) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. Так, судом встановлено, що позивач, укладаючи договір дарування дійсно помилялася відносно фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, вона вважала, що укладає договір довічного утримання. Договір, який був укладений між сторонами, був укладений на певних умовах, а саме, що відповідач зобовязався виконати на користь позивача дії майнового та немайнового характеру, і це не може вже вважатися договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON], суд враховує вік позивача, на момент укладання договору, стан її здоровя, потреба в той час і в майбутньому сторонньої допомоги, відсутність фактичної передачі спірного майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та приходить до висновку, що позивач дійсно мала намір укласти саме договір довічного утримання. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved