Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з ФОП [PERSON] на її користь заборгованість у розмірі 120000 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 20.05.2016 року між нею та фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу б/н, відповідно до якого відповідач зобовязався передати у її власність товар у виді твердопаливного котла ATMOS DC100. Строк передачі у власність товару складає 2 місяця з моменту укладення договору. При укладенні договору вона передала відповідачу кошти у розмірі 120000 грн., що складає повну вартість твердопаливного котла ATMOS DC100. За закінченням двохмісячного строку та на теперішній час відповідач [PERSON] свої зобовязання за вказаним договором не виконала та не передала їй твердопаливний котел ATMOS DC100. Також, відмовляється повертати їй сплачені гроші за котел. Позивач у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в позовній заяві зазначив про розгляд справи у його відсутність. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення, надав суду пояснення, що відповідачка дійсно отримала визначені кошти та зобовязана була передати позивачці котел, однак постачальник відповідача, що знаходиться у м.Київ зазначає, що на даний момент відсутній котел за параметрами, необхідними позивачу. В інших постачальників котел, визначений договором від 20.05.2016р., має значно вищу ціну, а отже умови договору відповідач на даний момент виконати не може. Позивач чекати ще невизначений період згоди не дає. Повернути кошти позивачу відповідач на даний момент також не має можливості. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 20 травня 2016 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір б/н, відповідно до п.п. 1.1. якого відповідач зобовязався передати у власність позивача товар у виді твердопаливного котла ATMOS DC100. Вартість котла за договором складає 120000 грн. Продавець зобовязався передати у власність товару протягом 2 місяців з моменту укладення договору (п. 2.1). На виконання умов вищезазначеного договору, позивачем було сплачено відповідачу вартість товару у розмірі 120000 грн. (п. 2.2. договору). Зазначені вище факти щодо укладення договору та передачі коштів визнаються сторонами. Покупець [PERSON] умови Договору виконала в повному обсязі, проте продавець [PERSON] умови Договору не виконувала та не передала у власність покупця твердопаливний котел ATMOS DC100, вартість якого складає за договором 120000 грн. Також, відповідач відмовляється добровільно повернути позивачу гроші за товар у сумі 120000 грн. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За положеннями ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За таких обставин, оскільки договір не було виконано, а позивачем було передано в рахунок товару грошову суму у розмірі 120000 грн., то позовні вимоги підлягають задоволенню. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов'язання є грошовими. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Зобов'язальні правовідносини, що можуть бути віднесені до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань (наприклад, обов'язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов'язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.). Між сторонами укладено договір, згідно якого одна сторона зобовязується передати у власність іншій стороні товар, а інша сторона зобовязується сплатити вартість товару. Таке зобовязання, у тому числі, зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобовязанням. Відповідно до ст..655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 статті 665 ЦК України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідачі визнали позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved