Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання майна особистою власністю одного із подружжя та визнання права власності на майно. Посилається на те, що з відповідачем перебувала в шлюбі з 01.10.1994 року. Від шлюбу мають двох дітей. Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29.01.2013 року шлюб між ними розірвано. В подальшому вона звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя і ухвалою суду від 06.02.2013 року визнано мирову угоду укладену між ними, згідно якої вони поділили добровільно своє спільне майно подружжя. Однак під час поділу майна вона забула врахувати, що відповідачу належить ще земельна ділянка площею 0,0322 га, цільовим призначенням для реконструкції та будівництва магазину в м.Заставна, вул.Рязанська, 1 «А». Вказана земельна ділянка придбана відповідачем як приватним підприємцем та згодом, за погодженням із останнім, вона розпочала за власні кошти будівництво будівлі «Автомагазину». На даний час будівництво не закінчено та не здано в експлуатацію. Вважає, що будівля магазину у вигляді будівельних матеріалів, що були використані в процесі її створення є її особистою власністю. Також вказала, що в лютому 2013 року відповідач позичив у неї кошти в сумі 90000 грн. ,які зобовязався повернути до 25.02.2014 року, а в разі неповернення боргу зобовязався передати в її власність належну йому земельну ділянку площею 0,0322 га, про що надав відповідну розписку. На момент розгляду справи в суді відповідач борг не повернув, а тому земельна ділянка повинна належати їй, як відступне внаслідок невиконання взятих на себе [PERSON] зобовязань. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала в повному обсязі вимоги викладені в позовній заяві та просила її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та пояснив, що дійсно він перебував з позивачем в зареєстрованому шлюбі з 01.10.1994 року до 29.01.2013 року. В лютому 2002 року він став власником спірної земельної ділянки та оформив її на себе як на приватного підприємця. Починаючи з 2004 року позивач, яка була на той час його дружиною, розпочала будівництво автомагазину на вказаній земельні ділянці. Оскільки державний акт був виданий на нього, то і вся документація дозвільного характеру виготовлялася на його імя, хоча і за рахунок позивача. Будівництвом він не займався та не мав до нього відношення, оскільки до 2011 року займався перевезенням пасажирів. У звязку із погіршенням сімейних стосунків вони шлюб між собою розірвали в судовому порядку в січні 2013 року. В подальшому він в лютому 2013 року позичив у позивача 90 000 гривень на власні потреби на строк до 25.02.2014 року, про що надав розписку. В розписці вони добровільно обумовили, що вразі неможливості повернення грошових коштів він спірну земельну ділянку віддасть у власність позивачу. На даний момент він позичені кошти не повернув та не має можливості цього зробити, а відтак не заперечує проти визнання права власності на земельну ділянку за позивачем. Щодо приміщення автомагазину, то пояснив, що оскільки він не вкладав власних коштів в цей обєкт, то і не може претендувати на отримання частки в ньому. В судовому засіданні прокурор вказала, що вона просить відмовити в задоволенні вказаного позову, оскільки згідно рішення Заставнівського районного суду з відповідача стягнуто заборгованість за шкоду завдану злочином. Дане рішення перебуває на виконанні в відділі ДВС Заставнівського РУЮ та заборгованість відповідачем не погашена. Крім того, вважає, що позивач не довела свою участь в здійсненні будівельних робіт спірного нерухомого майна, відтак не має на нього жодних прав. Представник третьої особи відділу ДВС Заставнівського РУЮ Чернівецької області в судовому засіданні також заперечував з приводу можливості задоволення позовних вимог. Пояснив, що на виконанні в установі, яку він представляє перебуває виконавчий лист виданий Заставнівським районним судом Чернівецької області щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за шкоду завдану злочином. Станом на сьогоднішній день зобовязання не виконано в повному обсязі, вжитими заходами встановлено, що боржник є власником спірного нерухомого майна, а тому на нього накладено арешт. Суд, вислухавши думки сторін, прокурора та представника третьої особи, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 01.10.1994 року по 09.02.2013 року, що підтверджується рішенням суду від 29.01.2013 року (а.с. 7). Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06.02.2013 року визнано мирову угоду укладену між сторонами на умовах якої вони поділили спільне майно подружжя. Згідно державного акту на право власності на землю від 19.02.2002 року серія ЧВ №049236 (а.с. 13-14) [PERSON] є власником земельної ділянки розміром 0,0322 га в м.Заставна по вул.Рязанська, 1 «А» для реконструкції та будівництва магазину. Нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки складає 30123,10 гривень, що вбачається з витягу від 11.12.2013 року №1231 (а.с. 15). У відповідності до рішення Заставнівської міської ради №16 від 21.02.2002 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво автомагазину на земельній ділянці в м.Заставна по вул.Рязанська, 1 «А» та зобовязано виготовити технічну документацію. В 2002 році виготовлено робочий проект та отримано відповідні документи дозвільного характеру (а.с. 46-56). 26.02.2013 року відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 90 000 гривень, які зобовязався повернути до 25.02.2014 року. Про укладення між сторонами договору позики свідчить розписка, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 44). В цій же розписці сторони обумовили наслідки невиконання взятого на себе боржником зобовязання, а саме відповідач зобовязався передати у власність позивача спірну земельну ділянку на якій розпочато останньою будівництво автомагазину. Відповідно до положень статей 57, 61 СК України, ст.52 ЦК України, майно приватного підприємства чи фізичної особи підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. З вказаних вимог закону випливає, що спірна земельна ділянка була особистою приватною власністю відповідача [PERSON], якою він вправі був розпоряджатися на власний розсуд, оскільки став її власником будучи приватним підприємцем. Згідно ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі) у строк та в порядку, встановлені договором. Зі змісту ст.598 ч.1 ЦК України вбачається, що зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. До загальних підстав припинення зобовязань відноситься зокрема передання відступного, яке регламентовано ст.600 ЦК України та передбачає, що зобовязання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами. З аналізу ст. 177 ЦК України випливає, що предметом відступного можуть бути гроші та інші відчужувані обєкти цивільних прав, а оскільки розмір відступного встановлюється сторонами, то він не обовязково повинен збігатися з розміром виконання за зобовязанням. Таким чином, судом встановлено, що сторони по справі укладаючи розписку на підтвердження укладення договору позики діяли в рамках та межах чинного цивільного законодавства. Посилання в самій розписці на наслідки невиконання взятого на себе грошового зобовязання у вигляді передачі права власності на земельну ділянку суд розцінює як передбачену сторонами альтернативну підставу припинення зобовязання у формі передачі відступного. Оскільки відповідач не зміг виконати в передбачені строки основного зобовязання, то він повинен був відчужити належну йому на праві приватної власності земельну ділянку. Однак не зміг цього зробити внаслідок накладення арешту на неї. Крім того, суд враховує ту обставину, що сторони між собою уклали вказаний договір 26.02.2013 року, а рішення Заставнівського районного суду, яким задоволено позов прокурора та стягнуто з [PERSON] на користь держави грошові кошти в розмірі 1 171 492,14 грн. в якості відшкодування шкоди завданої злочином винесено 11.09.2013 року, тобто майже за сім місяців до цього. На підставі викладеного, суд вважає, що є підстави для задоволення позову в частині визнання за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку з метою захисту її законних прав. З приводу іншої позовної вимоги суд зазнає наступне. У відповідності до ст.57 ч.1 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ст. 331 ЦК України, до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. На виконання вказаних вимог закону, судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована приватним підприємцем з 28.06.1996 року, що підтверджується довідкою про взяття на облік платника податку від 26.05.2009 року (а.с. 41) та аналогічної довідки від 04.02.2011 року №36/29 (а.с. 42). З довідки про доходи від підприємницької діяльності [PERSON] від 20.02.2014 року №384/17-031 (а.с. 43) вбачається розмір її доходів від провадження господарської діяльності. З накладних вбачається, що саме позивач [PERSON] в період з 11 вересня 2002 року по 24 вересня 2008 року придбавала будівельні матеріали на значні суми. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] в 2008 році особисто у нього замовляла металочерепецю синього кольору розміром 400 кв.м. для перекриття даху приміщення та особисто розраховувалася коштами в розмірі близько 24000 грн. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працював на будівництві спірного обєкту протягом року разом із своїм батьком, вони мурували 2 та 3 поверхи, а також перекривали дах. З приводу будівельних робіт з ними домовлялася позивач та повністю проводила розрахунок за виконану роботу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в кінці 2008 року займався виготовленням та встановленням метало пластикових вікон і дверей. Позивач [PERSON] особисто у нього робила замовлення та розраховувалася. На її замовлення він виготовив близько 30 вікон, які встановив та отримав кошти в розмірі близько 7 тис. євро. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що близько 10 років тому він проводив будівельні роботи в м.Заставна, вул..Рязанська, 1 «А». Замовником робіт була позивач. Будівництво обєкту велося згідно робочого проекту наданого [PERSON] за її кошти, оскільки вона особисто розраховувалася з майстрами за виконану роботу готівкою, кількість яких коливалася в різні часи від 2 до 10 чоловік. Таким чином, суд вважає, що позивач довела той факт, що саме за її кошти, що належали їй особисто, які вона отримала від зайняття підприємницькою діяльністю, здійснено будівництво автомагазину, який розташований в м.Заставна по вул.Рязанська, 1 «А». Оскільки будівництво вказаного нерухомого майна незавершене, то [PERSON] є власником будівельних матеріалів, які були використані в процесі цього будівництва. Нею доведена можливість витрачання коштів в такому розмірі, оскільки її задекларовані доходи дозволяли їй це робити. Інших фактичних даних, які б могли спростувати під час судового розгляду даний висновок судом не здобуто. З огляду на викладене, суд вважає, що за позивачем [PERSON] слід визнати право особистої приватної власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва будівлі автомагазину. Також суд вважає, що встановленим правовідносинам відповідає спосіб захисту порушених прав позивача, який він обрав шляхом предявлення вказаного позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved