Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації, про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначила наступне. 08 вересня 2005 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 482. Від цього шлюбу у них народився син [PERSON], 29.01.2010 року. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося оскільки вони втратили один до одного почуття поваги та любові, крім того вони люди різних характерів та поглядів на життя. Зараз кожен із них живе своїм життям та своїми інтересами. Після припинення шлюбних відносин їх син залишається проживати із позивачем, спору з цього приводу між ними не виникає. Вважає що примирення між ними неможливе. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали з підстав, зазначених у письмових запереченнях. Відповідачем було заявлене клопотання про надання строку для примирення у шість місяців, оскільки він вважає, що наявні шляхи для примирення та бажає зберегти сім'ю. У судовому засіданні 14.03.2017 року відповідач пояснив суду, що вважає, що їх сім'ю можна зберегти, він близько семи місяців не проживає спільно із жінкою, періодично намагається примиритися, однак вона не бажає іти на примирення, проте він вважає, що зі спливом часу вона змінить своє рішення. Позивач пояснила суду, що вона боїться свого чоловіка, він декілька разів застосовував щодо неї заходи примусу та фізичного впливу, примирятися не бажає, вважає, що їх подальше подружнє життя є неможливим, тому просила не надавати строк для примирення. З урахуванням пояснень сторін та їх представників, суд дійшов висновку, що відповідач зводить примирення лише до матеріальних аспектів шлюбу, та не зважає на його духовний бік, всі його намагання примиритися протягом семи місяців не надали результату, відтак суд дійшов висновку, що подальше збереження шлюбу буде суперечити вільному волевиявленню позивача, тому судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про надання часу для примирення та вирішено розглянути позов по суті. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з наданих позивачем доказів, 08 вересня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 482, про що 08.09.2005 року було видане відповідне свідоцтво про шлюб серії І-ФМ № 003486. Від цього шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося оскільки вони втратили один до одного почуття поваги та любові, крім того вони люди різних характерів та поглядів на життя. Зараз кожен із них живе своїм життям та своїми інтересами. Після припинення шлюбних відносин їх син залишається проживати із позивачем, спору з цього приводу між ними не виникає. Вважає що примирення між ними неможливе. В судовому засіданні позивач пояснила суду, що вона боїться свого чоловіка, він декілька разів застосовував щодо неї заходи примусу та фізичного впливу, примирятися не бажає, вважає, що їх подальше подружнє життя є неможливим. Відповідач пояснив суду, що вважає, що їх сім'ю можна зберегти, він близько семи місяців не проживає спільно із жінкою, проте іншої жінки не має, періодично намагається примиритися, однак позивач не бажає іти на примирення, проте він вважає, що зі спливом часу вона змінить своє рішення. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із ст. 55 СК України вбачається, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Враховуючи наведене, та з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а отже, укладений між сторонами по справі шлюб підлягає розірванню. Витрати із сплати судового збору в частині позову про розірвання шлюбу у відповідності до\~ст. 88 ЦПК України\~слід покласти на відповідача. Що ж стосується судових витрат в частині визначення місця проживання дитини, то оскільки за заявою позивача цю частину позову судом за ухвалою від 14.03.2017 року було залишено без розгляду, то у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не підлягає поверненню.

Outcome: approved