Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу до відповідача [PERSON], посилаючись на те, що уклала шлюб із відповідачем 06 жовтня 2007 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачем не склалося оскільки вони мають протилежні погляди на шлюб, сім'ю, сумейні відносини та сімейні обов'язки. На протязі останнього року їх відносини погіршилися та це призвело до того, що вони перестали проживати разом. На даний час їх шлюб носить лише формальний характер, тому позивачка була змушена звернутись до суду і просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. Позивачка в судове засідання не з'явилася, але надала до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, а тому суд ухвалив про розгляд справи у відсутності позивача. Відповідач в судове засідання не з'явився, але надав до суду письмову заяву в якій просить розглянути справу без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує, а тому суд ухвалив про розгляд справи у відсутності відповідача. Даючи оцінку дослідженим доказам у справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про шлюб, позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований 06 жовтня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Новоукраїнського районного управління юстиції Кіровоградської області, актовий запис № 118 (а.с. 7). У відповідності із ст.112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з подружжя, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У відповідності до Постанови ПВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судом з'ясовано фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховується наявність малолітніх дітей. Між сторонами склалися неприязні стосунки, вони мають різні погляди на життя, шлюб, сім'ю, а також протилежність характерів, що негативно впливає як на позивача, так і на відповідача, а також на їх малолітнього сина, у зв'язку із чим збереження подружнього життя між сторонами є неможливим. Вирішуючи позов, суд враховує, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на засадах добровільності, взаємоповаги, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. У відповідності до ст.ст. 21,24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування особи до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини, й цим правом скористалась позивач, оскільки не бажає проживати у формальному шлюбі, який фактично є припиненим. У відповідності із ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім'ї та відновлення шлюбних відносин є неможливим, відповідач визнав позов, у зв'язку з чим як позивач, так і відповідач заявили про неможливість збереження подружніх стосунків, заява позивача про розірвання шлюбу відповідає її дійсній волі, сторонами не заявлялось клопотання про надання строку для примирення, примушування до осіб до шлюбу є неприпустимим, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Оскільки позивачка не довела, що шлюб розпався з вини відповідача, то згідно ст.88 ЦПК України, понесені витрати на сплату судового збору слід залишити за позивачкою, як ініціатора розірвання шлюбу.

Outcome: approved