Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.04.2009 року нею була придбана квартира за адресом: м. Харків, Салтівське шосе[ADDRESS]. Разом із нею поселилася донька [PERSON], яка запевняла, що буде доглядати її, сплачувати комунальні платежі, робити поточний ремонт. В подальшому донька стала вимагати передати їй у власність квартиру, пригрожуючи, що не буде піклуватися про неї. [PERSON] забрала документи на квартиру, а 14.12.2009 року повезла її до нотаріуса. Будучи юридично необізнаною, наляканою та знаходячись у хворобливому стані вона підписала документи, що, як зясувалося пізніше, є договором дарування квартири за вищевказаною адресою. Насправді вона хотіла оформити договір довічного утримання, за яким донька мала забезпечити догляд за нею у квартирі, що є її єдиним житлом. Через деякий час донька, використовуючи погрози, змусила її знятися із реєстраційного обліку за вказаною адресою, запевняючи, що тоді вона отримає ізольоване житло від держави. В червні 2015 року [PERSON] вигнала її із квартири, забрала ключі, зневаживши обіцянки доглядати за нею непрацездатною жінкою, похилого віку, що має тяжкі хронічні захворювання. В той же час вона випадково знайшла копію договору дарування. Після цього вона звернулася до юриста та дізналася про різницю між правовими наслідками договору дарування і довічного утримання. Вона усвідомила, що донька її обманула, використавши психологічне насильство, її хворобливий стан та юридичну необізнаність, змусивши підписати договір дарування замість договору довічного утримання. На теперішній час вона мешкає у знайомих, оскільки донька перешкоджає у користуванні житлом та речами, що знаходяться у вищевказаній квартирі. В уточненій позовній заяві від 03.12.2016 року [PERSON] просить визнати недійсним договір дарування квартири від 14.12.2009 року; зобовязати відповідача усунути перешкоди у користуванні нею житлом за адресом: м. Харків, Салтівське шосе[ADDRESS], шляхом вселення її до вказаної квартири та передачі їй ключів; зобовязати Московський РВ у м .Харкові ГУ ДМС України в Харківській області зареєструвати її за зазначеним адресом. Крім того, [PERSON] вважає, що має право на отримання аліментів з доньки, оскільки позивач не працює, отримує пенсію у розмірі 1224 грн., страждає на тяжке онкологічне захворювання, а тому потребує лікування. Її донька є працездатною особою та має можливість надавати матері матеріальну допомогу. Тому просить також стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи із дати подання позову і довічно. У судовому засіданні позивач та її представник, що діє на підставі довіреності, підтримали вимоги, із підстав вказаних у позові. Позивач вказала, що вона мала на увазі договір довічного утримання, який би зобовязав її доньку доглядати за нею, а не дарування, оскільки ця квартира її єдине житло. Додатково [PERSON] пояснила, що більше року як у неї із [PERSON] склалися вкрай неприязні відносини: донька вчиняє скандали, бійку. Відповідачка її виганяє із квартири, ключі вона має. Вона отримує пенсію близько 1300 грн., а витрачає на ліки 500-600 грн. Їй матеріально допомагає співмешканець [PERSON] У судовому засіданні відповідач та її представник, що діє на підставі договору, позов не визнали. [PERSON] пояснила, що [PERSON] мешкає у спірній квартирі, всі свої речі тримає у своїй кімнаті, де проживає із співмешканцем [PERSON] Конфлікт у доньки із матірю виник через те, що останній пиячить, а [PERSON] його виганяє. Додатково пояснила, що попередня квартира була приватизована на них двох із матірю, після її продажу, нова квартира була оформлена на [PERSON] В той же час мати перебувала на квартирному обліку і їй потрібно було підтвердити відсутність житла, для того щоб її не зняли із черги вони вирішили оформити договір дарування, а також прописати [PERSON] у знайомої. Нотаріуса вони про ці обставини не повідомляли. З 1994 року її мати перебувала на обліку психіатра, але вже довгий час не лікується у диспансері, про це вони також не повідомляли нотаріуса. Представник відповідача просила відмовити у позові, на підставі того, що позивач так і не довела суду, які саме підстави мають бути застосовані для визнання договору недійсним, а також того, що на теперішній час позивач не має перешкод у користуванні спірною квартирою, має ключі. Просить застосувати строк давності. Заперечує проти стягнення із відповідача аліментів, оскільки остання має дохід, що дорівнює доходу позивача, крім того, сплачує за квартиру, має на утриманні малолітнього сина, який має хронічні захворювання. Представники третіх осіб у судове засідання не зявилися, надали заяви про знаходження приватного нотаріуса ХМНО [PERSON]Є у відпустці по догляду за дитиною та про розгляд справи без їх участі. Вислухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом допитана у якості свідка [PERSON] показала, що вона не змушувала матір оформлювати договір дарування, який був укладений для того, щоб [PERSON] залишилася у черзі на отримання квартири від держави; про договір довічного утримання вони не домовлялися; документи на квартиру вона у матері не забирала. Крім того, вказала, що вона не заперечувала проти прописки матері, яка на теперішній час проживає у спірній квартирі, має ключі, замки не змінювалися. Між ними дійсно склалися неприязні відносини, вона захищалася від побоїв матері, викликала поліцію. Пояснила, що вона отримує дохід у розмірі 1235 грн., а також на її утриманні перебуває малолітній син, який має хронічні захворювання. Вони із сином мають статус малозабезпеченої родини. При цьому саме вона, а не [PERSON] сплачує комунальні платежі. На підставі чого, вона не має можливості надавати матеріальну допомогу матері. У судовому засіданні допитані свідки: [PERSON] показала, що знайома із сторонами з 1982 року по роботі, про конфлікт між ними, а також про те, що документи на спірну квартиру знаходяться у [PERSON], їй відомо зі слів [PERSON], яка мешкає у квартирі, має ключі. [PERSON] показала, що знайома із сторонами з 1983 року по роботі, про конфлікт між ними через їхніх співмешканців знає зі слів [PERSON] [PERSON] показала, що [PERSON] мешкає у спірній квартирі, остання розповідала, що її обманули із даруванням. [PERSON] показав, що знайомий із [PERSON] з 2005 року, мешкає із нею. Йому відомо, що сторони продали попередню квартиру та придбали спірну. Ремонт вони із [PERSON] робили за власні збереження, а також кошти [PERSON] Коли у останньої зявився чоловік, то відносини між ними розладилися. Про договір дарування він дізнався у 2013-2014 роках, вважає, що [PERSON] обманули. [PERSON] показала, що вона була сусідкою сторін у попередній квартирі, продовжує спілкуватися. Про конфлікт знає зі слів [PERSON], яка розповідала їй весною 2015 року, що вона хотіла укласти договір довічного утримання, але її обманули і вона підписала договір дарування. Також остання розказувала, що донька виганяє її із квартири. Їй відомо, що [PERSON] наразі мешкає на дачі, а взимку із донькою. У судовому засіданні досліджені матеріали справи: З копії договору дарування квартири за адресою: місто Харків, Салтівське шосе, 147, квартира №59, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером 4204, від 14 грудня 2009 року, вбачається, що [PERSON] (дарувальник) і [PERSON] (обдаровувана) уклали цей договір особисто (а.с.9). Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів №7247601: вказана квартира була придбана [PERSON] 30.04.2009 року (а.с.11). Згідно із копією витягу про реєстрацію права власності №24795034 від 15.12.2009 року: власником квартири за адресом: місто Харків, Салтівське шосе, 147, квартира №59, є [PERSON], на підставі договору дарування від 14.12.2009 року. Що також підтверджується копією технічного паспорту на квартиру за вказаним адресом (а.с.10,25-26). У копії витягу з Державного реєстру актів ЦСГ №00016135194 вказано, що [PERSON] змінила прізвище на Фадєєва на підставі актового запису про шлюб № 661 (а.с.95). Із копії довідок з місця проживання від 17.11.15 р. та від 11.01.16 р. вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] та її син [PERSON], [INFO], [PERSON] була зареєстрована з 10.06.2009 по 17.12.2009 р. та 11.01.2012 р. по 06.06.2012 р. (а.с.24, 101). Відповідно до копії медичного висновку із Психоневрологічного диспансеру №3 від 05.08.1994 року - [PERSON] хворіє (діагноз на підставі Переліку хронічних захворювань Додаток №1 до Наказу МЗ УССР від 03.02.1985 р. №52, розділ V) та не може мешкати у комунальній квартирі, не може проживати в одній кімнаті із членами своєї сімї, в т.ч. у ізольованій квартирі. [PERSON] не хворіє на захворювання визначені п.2 Наказу МЗ ССР від 28.3.83 р. №330 і на підставі п/п 3 п. 44 Переліку не має права на першочергове надання житлового приміщення. Висновок виданий безстроково (а.с.27). Частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З розяснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Саме така Правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6 9 цс 13). У даній справі, судом встановлений факт відсутності волевиявлення [PERSON] під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідача квартири, яка є її єдиним житлом. Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність доньки лише за умови довічного утримання, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. На підставі наведеного, суд вважає, що вимоги про визнання договору дарування від 14.12.2009 року підлягають задоволенню. Відносно заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд встановив наступне. Стаття 256 ЦК України вказує, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 3-4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач [PERSON] вказала у позові, та підтвердила під час судового розгляду справи, що вона дізналася про порушення своїх прав у червні 2015 року, коли загострився конфлікт між сторонами, вона випадково знайшла копію оспорюваного договору, який до цього зберігався у доньки. На підставі наведеного, суд вважає, що перебіг позовної давності за вимогами починається з червня 2015 року, коли позивач довідалася про порушення свого права, а тому заява представника відповідача не підлягає задоволенню. Стосовно вимог про зобовязання відповідача усунути перешкоди у користуванні [PERSON] житлом за адресом: м. Харків, Салтівське шосе[ADDRESS], шляхом вселення її до вказаної квартири та передачі їй ключів, слід зауважити наступне. У судовому засіданні як сторони так і свідки вказали, що [PERSON] проживає за вказаним адресом, має ключі, замки у квартирі не змінювалися. Позивачкою не доведено наявність перешкод у користуванні нею зазначеною квартирою. А тому вказані вимоги не підлягають задоволенню за відсутністю спору. Щодо вимог про зобовязання Московський РВ у м .Харкові ГУ ДМС України в Харківській області зареєструвати позивачку за вищевказаним адресом, то такі вимоги є передчасними. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлений порядок реєстрації місця проживання. Позивачкою не надано доказів, що вона виконала вимоги вказаного Закону і звернулася із заявою, або їй було відмовлено, чи існують перешкоди для її реєстрації за зазначеним адресом, тому такі вимоги не підлягають задоволенню. Відносно вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача в розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи із дати подання позову і довічно, суд встановив наступне. Згідно із медичною документацією [PERSON] перебувала на лікуванні із захворюванням шлунку, операцією: з 17.10.13 по 21.11.13 р., з 10.02.14 по 12.02.14 р. (а.с.28-30). У консультативному висновку лікаря КЗОЗ Харківська МКЛ від 21.02.16 р. вказано, що [PERSON] встановлений діагноз: забій мяких тканин голови, лиця (а.с.121), який суд оцінює критично, оскільки не надано доказів, коли і при яких обставинах отримані ушкодження. У листі КЗОЗ Харківська міська дитяча поліклініка №7 вказано, що [PERSON], [INFO], неодноразово перебував на лікуванні (а.с.97). Довідку №271 та висновок ЛКК №271 про те, що дитина [PERSON] потребує домашнього догляду, суд не приймає до уваги, оскільки строк її дії сплив 20.03.2016 року (а.с.99-100). Відповідно до повідомлення від 10.10.2015 року [PERSON] призначено соціальну допомогу як представнику малозабезпеченої сімї з 01.09.2015 р. по 29.02.2016 р. в сумі 1285.40 грн. З повідомлення до особової справи №38077 вбачається, що [PERSON] призначено субсидію на ЖКП листопада 2014 р. по квітень 2015 р., з травня 2015 р. по квітень 2016 р. (а.с.98, 102-104). Згідно із відомостями ДФС України від 11.01.16 р. відсутня інформація про доходи [PERSON] за період з 01.10.2015 по 31.12.2015 р. (а.с.105). Стаття 202 Сімейного кодексу України (далі СК) визначає, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 205 СК суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] мають однакові доходи, крім того, відповідач має на утриманні малолітнього сина, який має хронічні захворювання, має статус малозабезпеченої сімї, отримує субсидію. Також зі слів позивачки та свідка [PERSON], який є її співмешканцем, вбачається, що останній надає [PERSON] матеріальну допомогу. Враховуючи викладене, суд вважає, що у вимогах про стягнення аліментів слід відмовити.

Outcome: partial