Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягення заборгованості по орендній платі та визнання права власності на нежитлову будівлю, що знаходиться по вул. Смоленській, в районі будинку № 56 в м. Дніпропетровську та будівлі підприємства торгівлі, що знаходяться в м. Дніпропетровську по вул. Комбрига Петрова, 4 д, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач не сплачує орендну плату за користування вищевказаними обєктами нерухомості та ставить під сумнів належність йому на праві власності даного майна. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з?явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе позовні вимоги позивача задовольнити частково. Відповідно до статті 114 Цивільного процесуального кодексу України: „Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. З матеріалів справи вбачається, що основна частина нерухомого майна, а саме нежитлова будівля по вул. Смоленській, в районі будинку № 56, знаходиться в Індустральному районі м. Дніпропетровська. Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна сторона має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Як вбачається з матеріалів справи, 02 листопада 2015 р. між [PERSON] та [PERSON] були укладені два договори оренди нерухомого майна: нежитлової будівлі загальною площею 250 м2, що знаходиться по вул. Смоленській, в районі будинку № 56 в м. Дніпропетровську та будівель підприємства торгівлі, загальною площею\~104,3 м2, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Комбрига Петрова, 4 д. На умовах, встановлених цими договорами, позивач та відповідач погодили, що вони укладені строком на 2 роки, орендна плата складає 1500 грн. на місяць за кожен обєкт нерухомості, з корегуванням на індекс інфляції. Незважаючи на погодження сторонами всіх істотних умов договорів оренди, [PERSON] не сплачує орендну плату за користування даним майном, у звязку з тим, що позивачем не було підтверджено свого права власності на дану нерухомість. Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, у тому числі є договори та інші правочини. Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У той же час, ст. 615 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобовязання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. У відповідності до цивільного законодавства України однією з умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в Україні повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того щоб бути доведеним перед іншими особами. З аналізу статей 15, 16 Цивільного кодексу України (в редакції від 16.10.2003 р.) вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить суду. Враховуючи те, що відповідно до статті 61 Цивільно процесуального кодексу України: „Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, [PERSON] правомірно відмовився від сплати позивачу орендної плати по договору оренди нежитлової будівлі, що знаходиться по вул. Смоленській, в районі будинку № 56 в м. Дніпропетровську від 02.11.2015 р., оскільки позивачем не було надало жодних документів, що підтверджують право власності на нього. У звязку із тим, що позивач не довів наявність права власності на нежитлову будівлю, що знаходиться по вул. Смоленській, в районі будинку № 56 в м. Дніпропетровську, суд вважає неможливим стягнути із [PERSON] орендну плату по договору оренди нежитлової будівлі, що знаходиться по вул. Смоленській, в районі будинку № 56 в м. Дніпропетровську від 02.11.2015 р. у розмірі 4500 грн. 00 коп. та неможливим визнати за позивачем право власності на нього. Однак, [PERSON] безпідставно ставить під сумнів належність позивачу на праві власності зазначених у договорі оренди будівель підприємства торгівлі, що знаходяться в м. Дніпропетровську по вул. Комбрига Петрова, 4 д. Позивач, за власні кошти, без отримання на це належного дозволу здійснив самочинне будівництво будівель підприємства торгівлі, тобто фактично створив нову річ. Згідно технічного паспорту від 17.12.2015 року, виготовленого ТОВ «Архітектурно-будівельна фірма «Розвиток», будівлі підприємства торгівлі, що знаходяться в м. Дніпропетровську по вул. Комбрига Петрова, 4 д мають наступні технічні характеристики: літ. А-1 - будівля підприємства торгівлі, поз. 1,2, загальна площа по літ. А-1 - 38,0 м2, літ. а ганок; літ. Б-1 - будівля підприємства торгівлі, поз. 1-5, загальна площа по літ. Б-1 - 66,3 м2, № 1 - мостіння. У відповідності до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються без належного дозволу або певним чином затвердженого проекту. Виходячи з викладеного вбачається, що належні позивачу будівлі підприємства торгівлі, що знаходяться в м. Дніпропетровську по вул. Комбрига Петрова, 4 д, є обєктом самочинного будівництва. Згідно ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Здійснивши самовинне будівництво будівель підприємства торгівлі, позивач ніяким чином не порушив права інших осіб. ФОП [PERSON] (кваліфікаційний сертифікат АЕ № 003488) було виготовлено Технічний висновок по інструментальному обстеженню будівельних конструкцій будівель підприємства торгівлі: літ. А-1 - будівля підприємства торгівлі, поз. 1,2, загальна площа по літ. А-1 - 38,0 м2, літ. а ганок; літ. Б-1 - будівля підприємства торгівлі, поз. 1-5, загальна площа по літ. Б-1 - 66,3 м2, № 1 - мостіння, що знаходяться в м. Дніпропетровську по вул. Комбрига Петров, 4 д. Згідно даного обстеження та висновку основні несучі конструкції (фундаменти, стіни, перегородки, перекриття) знаходяться в нормальному і задовільному стані і придатні до подальшої експлуатації за функціональним призначенням та відповідають категорії К-1 та К-2. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржується або не визнається іншою особою. На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] заборгованість за орендну плату по договору оренди будівель підприємства торгівлі, що знаходяться в м. Дніпропетровську по вул. Комбрига Петров, 4 д від 02.11.2015 р. у ромірі 4500 грн. 00 коп. та визнати за позивачем право власності на даний обєкт нерухомості. Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 р. № 1127, рішення судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на таке майно. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial