Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], визначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що з 19 липня 1996 року позивачці та її сину [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира F 7 по вул. В.Чорновола (Куйбишева),39 у м. Полтаві загальною площею 80,8 кв.м. 09 липня 2014 року відповідач [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у [INFO] (Куйбишева),39 у м. Полтаві, оскільки на той час був її чоловіком, шлюб вони зареєстрували 07 березня 1990 року. Відповідач з липня 2017 року у вказаній квартирі не проживає та забрав свої особисті речі і пішов жити в інше місце. Зазначила, що в лютому 2019 року нею до суду подано позовну заяву про розірвання шлюбу. Оскільки позивач та третя особа не мають можливості вільно розпорядитися належною їм квартирою, а відповідач не проживає в квартирі фактично більше двох років, не приймає участі у її утриманні, належних йому речей у квартирі не зберігає, вона та син позбавлені можливості в оформленні субсидії по оплаті комунальних послуг через реєстрацію відповідача, тому вирішила звернутися до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням, так як збереження реєстрації є недоцільним. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, до суду надійшла заява про розгляд справи без їхньї участі, позовні вимоги підтримали, прохали їх задовольнити . Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не зFявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, що про свідчить повідомлення про вручення йому судових повісток про виклик до суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] у судове засідання не зFявився надіслав до суду заяву, у якій зазначив, що проти позовних вимог не заперечує . Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з»явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З цих підстав суд, відповідно до ст.ст. ч.4 ст. 223, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва на право власності на житло від виданого 19 липня 1996 року Відділом приватизації житла квартира F [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Даний правочин зареєстрований 17 липня 1996 року у КП ПБТІ «Інвентаризатор» в реєстровій книзі F 128 під номером 17209 (а.с. 5) З копії свідоцтва про шлюб серії ІІ-КЕ F 297089 вбачається, що 07 березня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, актовий запис F 493 (а.с.6) Відповідно до довідки F 542 від 01 лютого 2019 року виданої КП «ЖЕО F 2», за адресою [ADDRESS] зареєстровані три особи (а.с.8). Згідно акту від 01 лютого 2019 року, який підписали сусіди [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 28 липня 2017 року (а.с. 11). Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що слідує зі змісту ст. 391 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Конституцією України у ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року F475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів F2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника, місце його реєстрації та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Оскільки [PERSON] за місцем реєстрації у квартирі F[ADDRESS] не проживає, власних речей не зберігає близько двох років, а саме з липня 2017 року, що підтверджено зібраними по справі доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням F квартирою F 7 будинку F 39 по вул. В. Чорновола (Куйбишева) в м.Полтава, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З позовної заяви вбачається, що позивач прохає стягнути з відповідача витрати понесені ним на правничу допомогу повFязану з розглядом справи у сумі 5 000 грн. Відповідно до п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат повFязаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу підтверджується копією квитанції F 010 від 11.02.2019 р. виданої адвокатом [PERSON]І.(а.с.10) Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правову допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повFязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов [PERSON] задоволено у повному обсязі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн. Разом з тим, з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача [PERSON] судові витрати по справі у вигляді судового збору у сумі 768 грн.40 коп. (а.с.1).

Outcome: approved