Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] являється її сином, є таким, що з її згоди зареєстрований в даному житловому приміщенні, однак, з 2013 року до даного часу, фактично в квартирі [ADDRESS] не проживає; участі в утриманні житла не приймає, в спірному будинку вказує, що речей відповідача не має. Посилається, в обгурнтування вимог на те, що їй одній важко утримувати житло, вона вільно не може розпоряджатися квартирою, просить позовні вимоги задовольнити - визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, в наданих суду поясненнях посилалася на обставини вищенаведені та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином\~судовою повісткою, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи у його відсутності не надходило, а тому справу, зі згоди позивача та його представника розглянуто в порядку заочного розгляду на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ст.ст.280,281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, його представника, показання свідка, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ст.4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом, належними доказами по справі встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2007 року посвідченого нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.4), що також підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] у відповідності до довідки виписки з домової книги про склад сімї та реєстрацію від 26.03.2018 року КЖРЕП №6, як син власника позивача [PERSON] (а.с.8). З свідоцтва про народження відповідача [PERSON], [INFO], вбачається, що його батьками зазначено: [PERSON], [PERSON] (а.с.6). Актом №95 КЖРЕП №6 від 26.03.2018 року встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO] проживає за межами країни (а.с.7). Вказаний доказ є спів мірним і з показами свідка [PERSON], який під присягою суду пояснив, що він проживає за адресою: [INFO] та є сусідом власника квартири №1 - позивача [PERSON] Сина позивача - [PERSON] знає, він проживав раніше в квартирі [ADDRESS], проте приблизно 5-6 років він його не бачив, в квартирі [ADDRESS] не проживає. Позивач [PERSON] є пенсіонером ІІ групи інвалідності, загальне захворювання, згідно пенсійного посвідчення (а.с.11). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ч. 1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 156 ЖК України, ч. 1\~ст. 405 ЦК України\~члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Конституцією України\~(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Відповідно до ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON], як син позивача, з 2013 року не проживає в [INFO] понад один рік, належних відповідачу речей не має, комунальні послуги не сплачує. Отже, відповідно до зазначених вимог Закону відповідач є особою, яка втратила\~\~право на користування спірним житлом. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 5 ч. 1\~ п. 9 Закону України «Про судовий збір»,\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів. Встановлено судом, що позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням №2037502609, виданого 24.06.2010 року довічно (а.с.11), тобто позивач звільнена від сплати судового збору. Згідно ст. 141 ч. 6\~ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved