Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому з уточненням просить визнати недійсним п.5 договору позики від 23 серпня 2011 р., укладеного між нею та відповідачем [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №1719. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 23 серпня 2011 р. між нею та [PERSON] було укладено безвідсотковий договір позики на суму 100 000 грн. з терміном повернення до 15 вересня 2011 р. включно, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, [PERSON], за реєстровим № 1719. Договір було укладено під впливом тяжкої обставини - терміновою потребою в лікуванні мого зятя [PERSON] У зв'язку з травмою головного мозку в період 2010 - 2012 р.р. він перебував на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній психіатричній лікарні десять (10) разів, зокрема він проходив курс лікування з 9 вересня 2011 р. по 28 вересня 2011 р. На сьогодні [PERSON] є інвалідом другої групи. До укладення договору вона подала в банк заявку для оформлення іпотечного кредиту під заставу свого будинку, але банківські перевірки потребували часу, якого в неї не було. Тому прийняла рішення позичити кошти в роботодавця доньки - [PERSON], який погодився, і повернути їх йому, як тільки банк надасть кредит. [PERSON] наполіг на заставі її будинку. В день оформлення позики з [PERSON] в нотаріуса трапились дві події: перша - дзвінок її чоловіка про те, що померла його мати [PERSON]; друга - нотаріус відмовив в оформленні застави на будинок через те, що нею не приватизовано земельної ділянки. У зв'язку з цим [PERSON] зі своїми юристами настояли на включенні до договору п. 5 наступного змісту: «Сторони домовились, що у випадку, коли [PERSON] не поверне вказану суму до 15.09.2011 року включно, вона зобов'язується оплатити [PERSON] збитки і моральну шкоду, завдані простроченням виконання зобов'язання, в розмірі 50 (п'ятдесят) відсотків від суми позики». Договір позики укладено 23.08.2011 р. з умовою повернення боргу до 15.09.2011 р. (п. 2 договору), тобто сума 100 000 грн. позичалась на 23 дні. За прострочення повернення боргу позичальник сплачує 50% суми позики, що є еквівалентом 50 000 грн. Отже, допустивши прострочення, позичальник зобов'язаний сплатити 2,17 відсотка за один день користування коштами, що рівнозначно 793,5 відсоткам річних, при тому, що на той момент максимальна ринкова банківська позикова ставка сягала 25% річних. Якщо б не тяжкі обставини - хвороба зятя, та й ще й звістка про смерть матері чоловіка, вона б ніколи не уклала договору на таких кабальних умовах. При цьому на час укладення договору її дочка, [PERSON] проходила післяопераційну реабілітацію. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просять задоволити та дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідача у судовому засіданні згідно з письмовими запереченнями проти позову заперечив з підстав відсутності надання позивачем доказів укладення договору під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах та просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу та показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що 23 серпня 2011 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено безвідсотковий договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 1719. Згідно з даним договором [PERSON] (позичальник) позичила у [PERSON] (позикодавець) 100 000 грн., які зобов'язувалась повернути до 15 вересня 2011 р. включно. Крім цього, до договору було включено п.5 наступного змісту: «Сторони домовились, що у випадку, коли [PERSON] не поверне вказану суму до 15.09.2011 року включно, вона зобов'язується оплатити [PERSON] збитки і моральну шкоду, завдані простроченням виконання зобов'язання, в розмірі 50 (п'ятдесят) відсотків від суми позики». Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. У ч.1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з вимогами ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. За роз'ясненнями, що містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Судом встановлено, що зять позивача [PERSON] у зв'язку з травмою головного мозку в період 2010 - 2012 р.р. перебував на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній психіатричній лікарні 10 разів, зокрема він проходив курс лікування з 9 вересня 2011 р. по 28 вересня 2011 р., зокрема і на момент підписання позивачкою договору позики (23.08.2011р.). В цей же день, позивач дізналася про смерть свекрухи [PERSON] Вказані обставини підтверджуються зібраними по справі доказами і суд розцінює їх як тяжкі для позивачки обставини. Суд також вважає підставними доводи позивачки про укладення договору позики на вкрай невигідних умовах, оскільки договір позики укладено 23.08.2011 р. з умовою повернення боргу до 15.09.2011 р., тобто сума 100 000 грн. позичалась на 23 дні. За прострочення повернення боргу позичальник сплачує 50% суми позики, що є еквівалентом 50 000 грн. Отже, допустивши прострочення, позичальник зобов'язаний сплатити вже 150 000 грн. Враховуючи обставини справи та аналізуючи наведені вище положення закону, суд прийшов до висновку, що позивач відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України довела належними та допустимими доказами відповідно до вимог ст.ст.57-59 ЦПК України наявність тяжкої обставини, за відсутності якої п.5 договору позики було б вчинено не на таких умовах та такий вчинено на вкрай невигідних умовах. Доводи представника відповідача жодним чином не підтверджені та спростовуються встановленим судом обставинам справи. За умовами ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання п.5 договору позики від 23 серпня 2011 р. є підставним та підлягає до задоволення. Розподіляючи судові витрати відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення 243,60 грн. судового збору, сплаченого при подачі позову до суду згідно з квитанцією, наявною в матеріалах справи. На підставі ст.ст.16, 203, 215, 217, 233 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: approved