Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила стягнути з останнього на свою (позивача) користь борг в розмірі 1\~924\~651 грн. 68 коп., зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що 01 серпня 2013 року між нею та відповідачем по справі було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач взяв у неї в борг грошові кошти в розмірі 50\~000 доларів США, які зобовязався повернути до 01 вересня 2014 року. Станом на 14 червня 2015 року курс гривні до долара США становить 24, 97 грн. за 1 долар США, тим самим, відповідач повинен повернути їй (позивачу) позику в розмірі 1\~248\~500 грн. 00 коп. (50\~000 доларів США х 24, 97 грн. = 1\~248\~500 грн. 00 коп.). Крім того, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ, та загальний розмір процентів за користування позикою з 01.08.2013 року по 15.06.2016 року становить 609\~143 грн. 15 коп. (1\~248\~500, 00 грн. х 48, 79% = 609\~143 грн. 15 коп.). Також, позивач зазначив, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України відповідач повинен сплатити 3% річних у розмірі 67\~008, 53 грн. (1\~248\~500, 00 грн. х3% х652 дні = 67\~008, 53 грн.), з тих підстав, що відповідач повинен був повернути позику 01.09.2014 року, однак станом на 21.09.2015 року відповідач борг не повернув, тобто станом на 15.06.2016 року прострочення виконання грошового зобовязання становить 653 дні. З огляду на викладене, позивач зазначила, що загальний розмір боргу з урахуванням процентів за користування позикою, трьох процентів річних та індексу інфляції становить 1\~924\~651, 68 грн. (1\~248\~500, 00 грн. + 609\~143, 15 грн. + 67\~008, 53 грн. = 1\~924\~651, 68 грн.), який просила стягнути з відповідача на свою користь, а також стягнути з відповідача понесені нею (позивачем) судові витрати по справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, судом повідомлена про час та місце судового розгляду справи, при цьому, 12 грудня 2016 року подала до суду заяву за вх. №31482 від 12 грудня 2016 року про розгляд справи без її участі, позов підтримала, просила його задовольнити. Крім того, будучи присутньою в попередніх судових засіданнях позивач позов підтримала з підстав, зазначених у ньому, просила позов задовольнити. Представника відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги визнав частково, не заперечував щодо позову в частині стягнення основної суми боргу, в частині стягнення процентів за користування позикою та 3% відсотків річних на підставі ч.2 ст.625 ЦПК України позовні вимоги не визнав. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, та, крім того, за змістом ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо ж визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд, відповідно, суд вважає, що в межах заявлених позивачем позовних вимог законних підстав для їх задоволення не має, а часткове визнання відповідачем безпідставного позову суперечить закону, на підставі чого в задоволенні позову позивачу слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.55, 124 КонституціїУкраїни, а також ст.3 ЦПК України, ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб'єктивних цивільних прав це закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів судом передбачений ст.16 ЦК України, при цьому, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, та, відповідно, з цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний останнім спосіб. При цьому, враховуючи норми ч.2 ст.11, ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, який вважає, що його субєктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Підставу позову складають власне не норми матеріального права, які просить застосувати позивач, а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин. Так, предметом позовних вимог позивача [PERSON] є стягнення боргу за договором позики від 01 серпня 2013 року в розмірі 50\~000 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 14.06.2015 року становить 1\~248\~500 грн. 00 коп., а також проценти на рівні облікової ставки НБУ за період з 01.08.2013 року по 15.06.2016 року в розмірі 609\~143 грн. 15 коп. та 3% річних в порядку ч.2 ст.625 ЦК України станом на 15.06.2016 року в розмірі 67\~008 грн. 53 коп. Як на підстави позовних вимог позивач зазначила, що 01 серпня 2013 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, за яким вона передала відповідачу кошти в розмірі 50\~000 доларів США на строк до 01 вересня 2014 року та у строк, встановлений в договорі, а саме: 01 вересня 2014 року відповідач кошти не повернув. На підтвердження укладення договору позики від 01 вересня 2014 року під час судового розгляду справи позивачем надано оригінал розписки від 01 серпня 2013 року. Крім того, під час судового розгляду справи ( в судовому засіданні 23.09.2016 року, журнал судового засідання від 23.09.2016 року) позивач [PERSON] також зазначила, що вона займається підприємницькою діяльністю, з 2012 році зареєстроване товариство «Ейстрансбуд», де вона є керівником, товариство займається перевезенням вантажів.До неї також звернувся відповідач та попросив в борг кошти, на той час у неї кошти були та вона позичила останньому 50\~000 доларів США, та як їй відомо, кошти необхідні були відповідачу на особисті справи, строк позики визначили до 01 вересня 2014 року, однак після 01 вересня 2014 року відповідач кошти не повернув, при цьому, останній не відмовляється їх повернути, однак вказав, що коштів у нього зараз не має. Позивач також вказала, що 01 серпня 2013 року кошти в розмірі 50\~000 доларів США не були передані відповідачу однією сумою, так як вона і раніше, починаючи з 2012 року неодноразово позичала в борг кошти відповідачу на різні суми без оформлення при цьому будь-яких розписок, так як вона відповідача знає, вони працювали разом та кошти відповідач повертав, однак, коли загальна сума переданих в борг відповідачу окремими сумами коштів становила 50\~000 доларів США, вона попросила відповідача написати розписку, на що останній погодився та написав 01 серпня 2013 року відповідну розписку. Вказала, що 01.08.2013 року певна сума коштів також передавалася в борг відповідачу, але в якому саме розмірі, вона не памятає. Вказала, що частина коштів від загального розміру 50\~000 доларів США, які передавалися відповідачу, були її власні заощадження, інша частина коштів, - дохід підприємства, при цьому вона (позивач) вела письмові записи щодо переданих в позику грошових коштів, та, крім того, очолюване нею підприємство звітувало в податкову, подаючи звіти про отримані підприємством доходи. При цьому, в судових засіданнях оголошувалася перерва для надання позивачем [PERSON] записів, вчинених позивачем, з метою дослідження їх в судовому засіданні щодо встановлення розміру коштів, які передавалися в борг відповідачу [PERSON], а так само часу їх передання. Разом з тим, позивач [PERSON] в подальші судові засідання не зявлялася, подала заяву про подальший розгляд справи за її відсутності, інших доказів не подавала. Представник відповідача під час судового розгляду справи також повідомив, що відповідач був зареєстрований як приватний підприємець, також займався перевезенням вантажів як по Україні, так і за кордон, на даний час подав документи про припинення підприємницької діяльності. Вказав, що відповідач з позивачем були компаньйонами, займалися підприємницькою діяльністю перевезенням вантажів, при цьому передавали один одному в користування як машини, так і кошти в борг. Представник відповідача також зазначив, що дійсно позивачем позичалися кошти відповідачу, при цьому кошти позичалися частинами, та коли відповідач 01 серпня 2013 року писав розписку про отримання в борг коштів, то в цей день кошти не передавалися. Відповідач також вчасно не міг повернути позивачу кошти з підстав їх відсутності у відповідача, що зумовлено скрутним фінансовим становищем. Не заперечував представник відповідача і щодо відкритих у виконавчій службі виконавчих проваджень, за якими боржником є відповідач [PERSON], та на даний час відповідачем вирішуються питання щодо інших боргових зобовязань, відповідачу на даний час кошти не повернуті. З огляду на зазначене, судом відзначається, що відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2\~ст. 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами\~ст. 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 536 ЦК України\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги. Відповідно до ч. ч. 2, 3\~ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, до грошового зобов'язання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день ухвалення судового рішення. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчиненийу письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на якіна посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, в свою чергу, відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.ч.2, 3, 4 ст.60 ЦПК України). Відповідно до\~статті 57 ЦПК України, доказами є будь які фактичні\~\~дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних, як свідків , показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта. Згідно\~зі ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. З огляду на викладене вище, на позивача, поряд із обовязком довести факт порушення свого субєктивного права відповідачем, також покладено обовязок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон повязує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову. Із цих положень випливає необхідність доведення для задоволення позову таких фактів: наявність обставин, з якими закон повязує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його субєктивного права відповідачем, в свою чергу недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог. Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів в їх сукупності, якими (доказами) є лише оригінал розписки від 01 серпня 2013 року, наданий під час судового розгляду справи позивачем [PERSON], оцінюючи також пояснення позивача та представника відповідача, надані під час судового розгляду справи, за якими судом встановлено, що при укладенні між сторонами у формі розписки договору позики від 01 серпня 2013 року грошові кошти в розмірі 50\~000 доларів США за договором позики від 01 серпня 2013 року не передавалися, належних доказів щодо передачі коштів на суму 50\~000 доларів США до 01 серпня 2013 року позивачем не надано, тим самим вказаний договір позики є безгрошовим, оскільки насправді грошові кошти за ним не передавалися, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено шляхом подання суду належних та допустимих доказів заявлену підставу позову, напідставі чого недоведеність позивачем зазначених підстав позову, є підставою для відмови позивачу в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed