Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя мотивуючи свої вимоги тим, що 05.06.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі було придбане майно, а саме : автомобіль Citroen C4 д.н. [NUMBER] , вартістю 10000 доларів США. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27.03.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Станом на 01 серпня 2018 року вартість автомобіля відповідно до інформації яка міститься на сайті avto.ria.com складає 5500 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 147766,85 грн. З урахуванням вищевикладеного позивач просить поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності та стягнути з відповідача на її користь вартість Ѕ частки автомобіля у сумі 73883,42 грн. До суду представником відповідача 25.09.2018 року було подано відзив на позовну заяву відповідно до якого у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, оскільки не надано жодного доказу на обґрунтування фактичних обставин справи. Так, станом на 18.09.2018 року транспортного засобу за відповідачем не зареєстровано, що підтверджується Витягами з ЄДР МВС України . Вартість майна визначена позивачем на підставі припущень на яких не може ґрунтуватися доказування. 03.10.2018 року позивачем [PERSON] до суду було подано відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якої позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги просила задовольнити з урахуванням уточнених позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав згідно вказаної статті є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 05.06.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі, а саме ----- року подружжям було придбане автомобіль Citroen C4, д.н. [NUMBER] , 2007 року випуску. Цивільно правова відповідальність [PERSON] на транспортний засіб Citroen C4, д.н. [NUMBER] була забезпечена згідно Полісу № АА/3057442 обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з 28.04.2011 року по 27.04.2012 року. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27.03.2018 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. Згідно довідки Головного сервісного центру МВС України від 10.10.2018 року № 31/684аз автомобіль Citroen C4, д.н. [NUMBER] , 2007 року випуску, легковий хетчбек, № кузов [NUMBER] д.н. [NUMBER] був зареєстрований на праві власності з 27.07.2011 року по 01.09.2018 року на ім`я [PERSON] . 01.09.2018 року вказаний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу № 8041/2018/1087686 від 01.09.2018 року виданого ТСЦ № 8041 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, перереєстровано на ім`я нового власника [PERSON] . Станом на 09.10.2018 року власником автомобіля є [PERSON] . Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини і навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.63 цього СК Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п.1 ст.61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно із статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 23, 24 постанови пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові кошти та майно, належне подружжю та іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.. Згідно п. 24 вищезазначеної Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стороною відповідача не було надано суду належних та допустимих доказів того, що автомобіль Citroen C4 д.н. [NUMBER] було придбано винятково за особисті кошти відповідача набуті ним до шлюбу. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Верховний Суд наголошує на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. (Постанова Верховного суду від 02.12.2018 року справа № 286/2349/16-ц провадження № 61-16641св18). Враховуючи вищевикладене, суд вирішуючи спір, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню оскільки майно, а саме: автомобіль Citroen C4 д.н. [NUMBER] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з відчудженням відповідачем [PERSON] вказаного майна, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню вартість Ѕ частки автомобіля у сумі 73883,42 грн. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. По даній справі відповідач має сплатити позивачу судовий збір в розмірі - 1123,03 грн.

Outcome: approved