Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину нерухомого майна. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що 23 квітня 1994 року вона уклала шлюб з [PERSON] .. Рішенням Берегівського районного суду від 27.03.2019 року шлюб між ними розірвано. За період перебування у шлюбі у них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 21.06.1996 року на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Мирончук О. М. і зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №2-472, [PERSON] та [PERSON] придбали за спільні кошти подружжя житловий будинок з господарськоми будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (раніше 18). Зважаючи на вказані обставини, позивач просить суд здійснити поділ спільно набутого, шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності на 1/2 частину житлового будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (раніше 18). Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 13.01.2020 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. Згідно ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, у межах заявлених вимог, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21.06.1996 року [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений державним нотаріусом Берегівської державної нотаріальної контори Мирончук О. М. і зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №2-472, придбали за спільні кошти подружжя житловий будинок з господарськоми будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (раніше 18). Вказані факти сторонами не оспорюються та визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). Відповідно Закону, за відсутності будь-якого застереження, факт визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст.82 ЦПК України, є обов`язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 69 СК України, встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У пунктах 23 - 24 названої Постанови також роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Зважаючи на вказані законодавчі положення, суд приходить до висновку, що житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін, оскільки такий був придбаний подружжям [PERSON] та [PERSON] в період перебування їх шлюбу, а тому позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК, слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого ним при подачі позову судового збору. Також, відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача в користь позивача 50 відсотків сплаченого судового збору.

Outcome: approved