Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його батьківства відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO], мотивуючи свої вимоги тим, що 25 грудня 2012 року вона розірвала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Причиною розірвання шлюбу стало те, що подружжя за медичними показниками не могло мати спільних дітей. Шлюбні відносини між нею та [PERSON] були припинені з травня 2012 року. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], вона познайомилась із відповідачем [PERSON], з яким вступила в інтимні стосунки та згодом завагітніла. [INFO] року вона народила сина [PERSON], біологічним батьком якого є відповідач [PERSON], але у зв'язку з тим, що дитина народилась до спливу десятимісячного строку після припинення шлюбу, при реєстрації її народження в Заводському відділі РАЦС в актовому записі про народження батьком дитини був записаний її колишній чоловік [PERSON], відповідно до ч.2 ст.122 СК України. В подальшому, рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 29.01.2015року на підставі висновку молекулярно-генетичної експертизи були задоволені позовні вимоги її колишнього чоловіка [PERSON] про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про нього, як батька дитини. На підставі цього рішення, яке набрало законної сили 11.06.2015року, [PERSON] відділом РАЦС видано повторне свідоцтво про народження її сина [PERSON], де виключені відомості про батьківство [PERSON] та внесені нові дані про батька дитини з її слів, на підставі ч.1 ст. 135 СК України, а саме батьком зазначено [PERSON]. Але, насправді біологічним батьком її сина є відповідач [PERSON], про що він дізнався восені 2012 року та в період її вагітності він піклувався про неї, відвідував її у лікарні, привозив речі та їжу, предмети особистої гігієни. Вони разом чекали народження дитини та будували плани на майбутнє. Однак, у листопаді 2012 року, несподівано для неї, відповідач покинув її та розірвав всі відносини між ними, а після народження дитини він відмовився визнавати себе батьком дитини та приймати участь у його житті та вихованні, хоча батьки відповідача, бабуся та дідусь дитини, спочатку прийняли його як свого рідного онука, відвідували його та спілкувались із ним. В подальшому батьки відповідача також припинили спілкуватися зі своїм малолітнім онуком. Враховуючи, що дитина, відповідно до ст.7 Конвенції «Про права дитини» наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків, вона вирішила звернутись до суду та просить визнати [PERSON] батьком малолітнього [PERSON], [INFO] та внести зміни до актового запису про народження дитини №203 від 14 травня 2013 року, складеного [PERSON] відділом РАЦС, а саме: внести в графу «батько» відомості про батька - [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON].в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надала аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, а також зазначила, що після виключення із актового запису про народження її дитини відомостей про батьківство [PERSON], та враховуючи, що відповідач [PERSON]В відмовився йти до органу РАЦС та подавати заяву про своє батьківство, відомості про батька були внесені з її слів, а саме, батьком її дитини був вказаний [PERSON], який є її батьком та дідусем її сина. Крім того, разом із відповідачем [PERSON] під час її вагітності вони відвідували жіночу консультацію, разом повідомили його батьків про її вагітність та про плани одружитися, однак, їй потрібно було спочатку розірвати шлюб із [PERSON]. Відповідач [PERSON] достовірно знав, що вона вагітна від нього та визнавав своє батьківство. Разом з тим, деякий час вона підтримувала добрі стосунки з батьками відповідача, які відвідували її сина та визнавали його своїм онуком. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився по невідомим суду причинам. Про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином в установленому законом порядку, про що свідчить його розписка в отриманні судової повістки, яка у відповідності до вимог ч.7 ст. 74 ЦПК України були вручена за місцем роботи, враховуючи ту обставину, що від отримання судових повісток, які неодноразово надсилалися на адресу повідомлену суду відповідачем, він ухилявся. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі нотаріально посвідченої довіреності, кожна окремо, позов не визнали та просили відмовити у його задоволені. В подальшому представники відповідача в судове засідання не з»явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися в установленому законом порядку, але від отримання судових повісток в суді відмовилися, посилаючись на те, що на даний час вони вже не є представниками відповідача, але подати заяву з цього приводу для долучення її до матеріалів цивільної справи відмовилися, що вбачається з доповідної записки секретаря судового засідання. Від отримання судових повісток, які неодноразово надсилалися судом на адреси представників відповідача, вони також ухилилися та всі повістки були повернуті до суду з позначкою «за закінченням терміну зберігання». Положеннями ч.2 ст. 169 ЦПК України передбачено, що неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд. Клопотань відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв»язку з неможливістю явки в судове засідання його представників, до суду не надходило. Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] та його представники в установленому законом порядку були повідомлені про день та час розгляду справи, але до суду не з»явилися та причини своєї неявки не повідомили, суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи у їх відсутності, оскільки вони тривалий період часу до судового засідання не з»являються, ухиляються від отримання судових повісток, що суд розцінює як їх зловживання своїми процесуальними правами з ціллю затягування розгляду справи. Представник третьої особи - Заводського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції в судове засідання не з'явився. Про день та час розгляду справи третя особа була повідомлена своєчасно та належним чином в установленому законом порядку. Суду надана заява з проханням розглянути справу у відсутності їх представника, заперечень проти позову не мають(а.с.85 т.1). Суд, заслухавши пояснення сторін,допитавши свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Захист державою сім»ї, дитинства і батьківства закріплені у ст. 51 Конституції України. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХII (789-12) від 27/02/1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 7 вказаної Конвенції передбачено, що дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків. Згідно до ч.7,8 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Положеннями ч.1,2 ст. 122 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров»я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. З свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 25 грудня 2012 року [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 25 грудня 2012 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено актовий запис №84. Після розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON](а.с.8) В судовому засіданні встановлено, що оскільки дитина у позивача народилася [INFO] року, тобто до спливу десяти місяців після припинення її шлюбу з [PERSON], при реєстрації народження дитини, її походження було визначено від подружжя та відомості про [PERSON], з яким позивач [PERSON] раніше перебувала у зареєстрованому шлюбі, було внесено до актового запису про народження, як батька дитини. В подальшому [PERSON] оспорив своє батьківства у відношенні народженої дитини [PERSON] та згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2015 року, яке набрало законної сили 11 червня 2015 року його позовні вимоги були задоволені та виключено з актового запису №203 від 14 травня 2013 року, вчиненого щодо [PERSON] ([PERSON]) [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, відомості про те, що його батьком є [PERSON](а.с.9-15) Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження серії [NUMBER] від 03 грудня 2015 року вбачається, що відповідно до ст.133 СК України на підставі медичного свідоцтва про народження дитини №790/862 від 29 квітня 2013 року та наявного актового запису про шлюб №55 від 22.03.2008 року, актового запису про розірвання шлюбу №84 від 25.12.2012 року, зареєстрованих [PERSON] ВРАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, внесено дані щодо народження [INFO] року [PERSON], батьком якого вказано [PERSON], матір'ю - [PERSON]. Згідно змін, внесених до відомостей актового запису, 14 травня 2013 року при повторній видачі свідоцтва про народження дитини додано відмітку, що прізвище «[PERSON]» змінено на підставі актового запису про розірвання шлюбу №84 від 25.12.2012р. та додано відмітку, що за згодою матері дитині присвоєно прізвище «[PERSON]». Згодом, 03 липня 2015 року згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2015 року з актового запис про народження дитини виключено відомості про батька, та відповідно до ч.1 ст.135 СК України за заявою матері прізвище дитини «[PERSON]» змінено на «[PERSON]», по-батькові «[PERSON]» змінено на «[PERSON]», та внесено дані про батька дитини - [PERSON]. Видане повторне свідоцтво про народження [PERSON], [INFO] серії [NUMBER](а.с.87-92). Згідно свідоцтву про народження серії [NUMBER], виданого повторно [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, [PERSON] народився [INFO] року та його батьками в свідоцтві вказані: батько [PERSON], мати [PERSON](а.с.6). Таким чином, судом встановлено, що після набрання вищевказаним рішенням суду законної сили, запис про батька дитини [PERSON] було здійснено у відповідності до ч.1 ст. 135 СК України, за вказівкою матері. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що має нормальні стосунки як з позивачем, так і з відповідачем. Відповідача [PERSON] вона знає, оскільки вони разом працювали. Раніше вона приблизно протягом 10 років проживала разом із батьком позивача [PERSON]. Про вагітність позивача [PERSON] вона дізналася з її телефонного дзвінка. В подальшому відвідувала позивачку в лікарні, де вона перебувала з причини збереження вагітності. Під час відвідування позивача у лікарні, вона також неодноразово бачила там відповідача, який приходив до лікарні, так як між ним та [PERSON] були добрі стосунки і ця дитина для них обох була бажаною. Позивач та відповідач заводили розмову про те, що батьком майбутньої дитини повинен бути зареєстрований відповідач, так як це його дитина, та планувати проживати разом. Позивач та відповідач деякій час, під час вагітності позивачки, проживали разом у його батьків, але на цей час позивач ще перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, з якою ніяких стосунків не підтримувала. Коли народилася дитина, батьки відповідача приходили її навідувати, а також приходили на святкування дня народження, коли дитині виповнився один рік. Що потім сталося між ними їй невідомо. Відповідач ніколи не відмовлявся від майбутньої дитини, не говорив, що це не його дитина. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що підтримує дружні стосунки з позивачкою [PERSON], відповідача не знає. Зі слів позивача їй відомо, що вона перебувала в інтимних стосунках з відповідачем. Після народження дитини, батьки відповідача регулярно відвідували позивача, спілкувалися з дитиною, ходили на прогулянки. На перший день народження дитини батьки відповідача також приходили, зробили дитині подарунок і пропонували свою допомогу позивачу [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є хрещеною матір'ю сина позивача [PERSON]. Відповідача [PERSON] вона також знає, але стосунків з ним не підтримує. З відповідачем її познайомила позивач [PERSON] у той час, коли між ним були добрі стосунки. Відповідач знав про те, що позивач вагітна від нього і провідував останню в лікарні під час її перебування там з приводу збереження вагітності. З батьками відповідача вона познайомилась на дні народження дитини, з матір'ю відповідача вона також зустрічалася і раніше, коли та приходила до позивача [PERSON] і бавилась з дитиною. Батьки відповідача казали, що [PERSON] це їх онук. Статтею 128 СК України визначено спосіб вирішення питання позашлюбного батьківства, положеннями якої передбачено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, відомості про батька [PERSON] відносно дитини [PERSON], [INFO] були внесені відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів зазначено, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм Сімейного кодексу, зокрема ч.2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Відповідно до п. 9 вказаної Постанови Пленуму ВСУ, питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі, коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК України може визнати факт, для з»ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні(в залежності від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). З метою дотримання вимог ст.ст.10,60 ЦПК України та у відповідності до ч.1 ст.143 ЦПК України за клопотанням позивача [PERSON] по справі неодноразово призначалась судово-генетична експертиза для вирішення питання, чи є відповідач [PERSON] батьком дитини [PERSON], [INFO] (а.с.141 т.1; а.с.215 т.1; а.с.24 т.2). Однак, судово-генетична експертиза не була проведена, оскільки, незважаючи на те, що як відповідач, так і його представники були належним чином повідомлені про час та місце проведення експертизи(а.с.151,152 т.1; а.с.223,224 т.1; а.с.40,41 т.2), [PERSON] для відбору біологічних зразків до експертної установи не з'явився, у зв'язку з чим провести експертизу не надавалося можливим(а.с.154 т.1; а.с.225 т.1; а.с.51 т.2). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] знав про наявність в суді цивільної справи щодо визнання його батьківства, а також знав про призначення судово-генетичної експертизи, однак, ухилився від явки для її проведення та суду не надано будь-яких доказів неявки відповідача для проведення експертизи з поважних причин. Положеннями ст.146 ЦПК України передбачені наслідки ухилення особи від участі в експертизі, а саме: у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Вищезазначені докази, наявні в матеріалах справи, процесуальна поведінка відповідача, як сторони у цивільному процесі, та його представників свідчать про те, що відповідач фактично ухиляється від участі у проведенні судово-генетичної експертизи, яка необхідна для з'ясування наявності чи відсутності кровного споріднення між відповідачем та дитиною. Отже, суд вважає, що відповідач [PERSON] ухилився від проведення судової генетичної експертизи, яка тричі призначалася судом за клопотанням позивача [PERSON], а тому, в силу ст.146 ЦПК України, з урахуванням інших наявних у справі та оцінених доказів, суд вважає за можливе визнати факт його батьківства доведеним. При цьому суд виходить з вимог ч.2 ст.128 СК України, відповідно до яких підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. При вирішенні спору по суті суд, окрім інших доказів, також враховує апеляційну скаргу відповідача [PERSON], яка була підписана ним особисто та подана на ухвалу Заводського районного суду м.Запоріжжя про відкриття провадження у даній цивільній справі, яка міститься на а.с.30-35 т.1, і вважає за можливе визнати її належним та допустимим доказом. Зі змісту цієї апеляційної скарги вбачається, що відповідач [PERSON] в ній посилається на те, що позивачем [PERSON] не надано жодного доказу про будь-яке ухилення з його сторони від реєстрації дитини. Зазначає, що він не знав про народження дитини та позивач не пропонувала йому подати заяву про визнання свого батьківства. Неможливість внесення до актового запису відомостей про батька дитини обгрунтував тим, що в графу «батько» був внесений [PERSON] Крім того, в апеляційній скарзі відповідач [PERSON] зазначав, що наразі, коли [PERSON] виключений з актового запису як батько дитини, він може подати заяву про визнання свого батьківства стосовно малолітнього [PERSON] Разом з тим, відповідач зазначив, що хоче вирішувати майнові та немайнові права малолітнього [PERSON], піклуватися про нього, має намір визначити його ім'я, оскільки при наданні дитині імені не була врахована його думка як батька, він має намір через органи опіки та піклування встановлювати графік побачень для себе та своїх батьків з сином та мати інші права стосовно його дитини. Отже, відповідач особисто визнав своє батьківство стосовно малолітнього [PERSON] і навіть вказував на те, що має намір визначити місце проживання дитини разом із ним, оскільки інших дітей він не має, працює, тоді як мати дитини [PERSON] не має самостійного заробітку, а тому дитина не може бути залишена з такою особою. Крім того, в своїй апеляційній скарзі відповідач [PERSON] також зазначав, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що її права не визнані, порушені або підлягають захисту та те, що він відмовляється подавати заяву про визнання себе батьком, а тому вважає, що в їх випадку взагалі відсутній спір про право. Суд вважає, що цей доказ з достовірністю підтверджує визнання відповідачем свого батьківства і викладені ним відомості засвідчують походження дитини саме від відповідача. Від безпосередньої участі в судових засіданнях відповідач ухилився, незважаючи на те, що суд відповідно до п.4 ч.1 ст.169 ЦПК України вирішував питання про його виклик до суду для дачі особистих пояснень по справі, про що було відомо представникам відповідача, які були присутні в судовому засіданні під час вирішення цього питання.Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки(ч.3 ст.27 ЦПК України). Суд, оцінивши процесуальну поведінку відповідача [PERSON], приходить до висновку, що він навмисно ухилився від явки до суду та від проведення судово-генетичної експертизи, яка призначалась за клопотанням позивача саме для визнання факту батьківства або спростування цього факту. У той самий час, відповідач фактично визнав своє батьківство стосовно малолітньої дитини, що народилась у позивача [PERSON], про що ним особисто зазначено в тексті апеляційної скарги, поданої на ухвалу суду про відкриття провадження у справі. Таким чином, суд приходить до переконання, що відповідач ухиляється від участі в генетичній експертизі, оскільки побоюється її результатів, які б могли підтвердити його батьківство за фактом кровного споріднення з дитиною [PERSON], враховуючи позицію його представників, які в суді позовні вимоги про визнання батьківства не визнали. Враховуючи вищенаведене та відповідно до норм ст.146 ЦПК України, яка є винятком із загального правила, сформульованого у ч.4 ст.60 ЦПК України, суд може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена. При цьому суд враховує, що жодних доказів на підтвердження неможливості прибуття для проведення призначеної судом експертизи з поважних причин відповідач [PERSON] суду не надав. Відповідно до ст.ст.212-214 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивач [PERSON] в обгрунтування своїх позовних вимог посилалася на показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Оцінюючи показання цих свідків суд приходить до переконання про можливість взяти їх до уваги, оскільки не вбачає будь-якої заінтересованості вказаних осіб у наслідках розгляду спору, так як всі вони є сторонніми особами як стосовно позивача, так і стосовно відповідача і вирішення позову по суті, в подальшому жодним чином не торкнеться їх прав. Показання зазначених свідків є послідовними і узгоджуються між собою, ніяких суттєвих суперечностей у їх показаннях не виявлено. Оскільки підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, ухилення відповідача від проходження судово-генетичної експертизи, за наявності інших доказів, що засвідчують походження дитини від відповідача, зокрема, показання свідків та особисте визнання ним батьківства, про що зазначено в вищевказаній апеляційній скарзі, є підставою для задоволення позовних вимог. При цьому суд виходить з вимог ст. 10,60 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають істотне значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, не скористався своїм процесуальним правом сторони у процесі і ним та його представниками не надано суду жодних доказів, якщо такі у нього малися, що спростовують доводи позивача та надані нею докази в обгрунтування позовних вимог, а навпаки, відповідач взагалі вважав, що у їх з позивачем випадку відсутній спір про право, так як відсутні докази того, що він відмовляється подати заяву про визнання його батьком дитини, яка народжена позивачем, посилаючись на те, що саме позивач ніколи не бажала з'явитися з ним до відділу ДРАЦС, а самостійно він не має змоги подати заяву про визнання свого батьківства стосовно малолітнього [PERSON]. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до переконання про необхідність задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved