Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом [PERSON] про розірвання шлюбу обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він із 03.06.2006 р. перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] Однак спільне життя з відповідачем не склалося, через постійні сварки шлюбні відносини починаючи з 2013 р. було припинено. У зв'язку з військовими подіями у м. Донецьку, [PERSON] у 2014 р. разом із сином переїхала на постійне місце проживання до м. Києва, але оселилась окремо від позивача. Його намагання наладити стосунки і зберегти сім'ю не отримали позитивних наслідків, відтак подальше збереження шлюбу є неможливим. Позивач і відповідач в судове засідання не з'явились. До суду, кожен окремо, подали заяви про розгляд справи без їх присутності, в яких просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та розірвати шлюб. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши наявні докази та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 червня 2006 р. між [PERSON] та [PERSON] у Донецькому міському відділі реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб за актовим записом № 404, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 10.04.2012 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пролетарського РУЮ у м. Донецьку. Причиною розпаду сім'ї сторін стали різні погляди на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння та поваги один до одного. Сторони не ведуть сумісне господарство, шлюбні відносини фактично припинені. Подальше збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам обох із подружжя. Таким чином, шлюб носить лише формальний характер та суперечить інтересам обох із подружжя. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до ч.3, 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 Сімейного Кодексу України , позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи та оцінюючи всі вищевикладені обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що шлюб підлягає розірванню, так як сторони мають різні інтереси та погляди, шлюбні відносини існують лише формально, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть, тому шлюб повинен бути розірваний. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідач не заявляла клопотань про відновлення дошлюбного прізвища, суд вважає за необхідне залишити їй після розірвання шлюбу фамілію «[PERSON]». На підставі викладеного та

Outcome: approved