Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Прім», зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що згідно з наказом ТОВ «Агро-Прім» № 16-к від 17.05.2011 року вона перебувала на посаді спеціаліста по роботі з пайовиками. У звязку з суттєвим погіршенням стану здоровя та необхідністю лікування, оскільки вона (позивач) є інвалідом [PERSON] групи, 09 жовтня 2014 року нею на імя директора ТОВ «Агро-Прім» було подано заяву про звільнення з займаної посади з 10 жовтня 2014 року (вх. № 39 від 09.10.2014 року) та вже 10 жовтня 2014 року вона знаходилася на лікуванні в Кіровоградському обласному кардіологічному центрі, де перебувала на лікуванні до 20 жовтня 2014 року включно. Також позивач зазначила, що 21 жовтня 2014 року вона дізналася, що її не звільнили, розрахунок з нею не провели та трудову книжку їй не видали, пояснивши вказівкою адміністрації ТОВ «Агро-Прім». Через незаконну бездіяльність відповідача, яка виразилася в залишенні її (позивача) заяви про звільнення без задоволення, вона була вимушена звернутися до суду з вимогою про розірвання трудового договору та зобовязання вчинити дії. Під час розгляду цивільної справи в суді, 30.10.2015 року вона отримала поштовий лист, який містив її трудову книжку та копію наказу про звільнення від 12.10.2015 року № 278-к, яким її незаконно звільнено у звязку з прогулом без поважних причин (з 10 жовтня 2014 року по 12 жовтня 2015 року), відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що відповідачем було порушено трудове законодавство, оскільки вона в своїй заяві про звільнення від 09.10.2014 року повідомила відповідача про наявність у неї [PERSON] групи інвалідності та виникнення перешкод у виконанні трудових обовязків через неможливість перебування на робочому місці у звязку з погіршенням стану здоровя, а тому відповідач був зобовязаний звільнити її на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, вважає, що її звільнення з посади спеціаліста по роботі з пайовиками ТОВ «Агро-Прім» з 09.10.2014 року за прогул без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України має бути визнане незаконним, а формулювання причини звільнення підлягає зміні з п. 4 ст. 40 КЗпП України на ч.1 ст. 38 КЗпП України. Також, позивач зазначила, що відповідач зобовязаний виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 48 998 грн. 25 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8 235 грн. та за не виплачену заробітну плату в розмірі 770 грн. 72 коп., а також заподіяну моральну шкоду в розмірі 20 000 грн., яка обгрунтована душевними стражданнями, повязаними з тим, що вона зазнала великих труднощів із задоволенням своїх нагальних потреб неможливістю звернутися до соціальних служб з питанням перерахунку пенсії, моральними приниженнями, які вона змушена була терпіти, коли телефонувала до керівництва товариства та благала звільнити її за власним бажанням, при цьому, слухала глузування та неприємні висловлювання в свою адресу, моральними стражданнями, оскільки змушена докладати непередбачуваних зусиль для захисту своїх прав в суді. З огляду на викладене вище, з посиланням на ст.ст.38, 232, 233, 235, 237-1 КЗпП України, позивач просила визнати її ([PERSON]В.) звільнення з посади спеціаліста по роботі з пайовиками товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Прім» з 09 жовтня 2014 року у звязку з прогулом без поважних причин ( з 10 жовтня 2014 року по 12 жовтня 2015 року) за п.4 ст.40 КЗпП України незаконним; зобовязати товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Прім» внести зміни до запису №32 у трудову книжку серії БТ-1 №1457964 щодо формулювання причини її ([PERSON]В.) звільнення з посади спеціаліста по роботі з пайовиками товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Прім» з п.4 ст.40 КЗпП України на ч.1 ст.38 КЗпП України; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Прім» на її ([PERSON]В.) користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 48 998 грн. 25 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8 235 грн., не виплачену заробітну плату в розмірі 770 грн. 72 коп., а також заподіяну моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. Представник позивача під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив позов задовольнити. З урахуванням зазначених представником відповідача розрахунків в частині компенсації за невикористану відпустку в розмірі 5 848 грн. 80 коп., представник позивача погодився з визначеним представником відповідача розміром компенсації за невикористану відпустку. Представник відповідача під час судового розгляду справи заперечував щодо задоволення позовних вимог позивача, вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність, зазначивши при цьому на обґрунтування заперечень, що 09.10.2014 року позивачем подано заяву про звільнення з роботи, згідно зі ст. 38 КЗпП України, з 10.10.2014 року в звязку з неможливістю перебування її на робочому місці за станом здоровя, так як вона є інвалідом [PERSON] групи. Починаючи з 10.10.2014 року позивач на роботі не зявлялася та будь-яких повідомлень про причини неявки на роботу підприємству не надавала. Враховуючи стан здоровя позивача, зокрема, її неодноразові випадки перебування у стані тимчасової непрацездатності, телефонне повідомлення останньої про те, що вона хворіє та відсутність на роботі, припускалося, що [PERSON] перебуватиме в стані тимчасової непрацездатності, тому питання оформлення звільнення відкладалося до моменту її появи на роботі та надання документів на підтвердження поважності причин такої відсутності, оскільки за загальним правилом, звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається. Разом з тим, враховуючи відсутність [PERSON] на роботі протягом тривалого часу, товариство надіслало їй листа із пропозицією зявитися на роботу або повідомити про причини відсутності на робочому місці починаючи з 10.10.2014 року, який отриманий останньою 19 вересня 2015 року та який залишився без відповіді. З огляду на грубе порушення трудової дисципліни, 12 жовтня 2015 року позивача звільнено з роботи, у звязку з прогулом без поважних причин та зважаючи на наявність письмової згоди позивача на пересилання трудової книжки поштою, товариство направило позивачу трудову книжку та копію наказу про звільнення поштою. Таким чином, з огляду на відсутність належних доказів того, що позивач працювала чи була відсутньою на роботі з поважних причин весь двотижневий строк попередження про звільнення, а так само, відсутність доказів повідомлення товариства про причини своєї відсутності на роботі, правові підстави для визнання звільнення незаконним та внесення змін до запису у трудовій книжці позивача про її звільнення відсутні. Крім того, позивачем не надано суду доказів наявності в даному випадку вимушеного прогулу, як не надано і доказів того, що зі сторони товариства створюються перешкоди у виплаті їй коштів про звільненні, а ому вимоги про стягнення з товариства коштів є передчасними, оскільки позивач не зверталася за їх отриманням. Щодо вимушеного прогулу, представник відповідача зазначив, що останній в даному випадку місця немає, оскільки стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу має місце у звязку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, в свою чергу, товариством позивачу було оформлено трудову книжку та направлено її (трудову книжку) поштою в день звільнення, в цей же день, повідомлено позивача про належну їй суму при звільненні, в т.ч., за невикористану відпустку. Більш того, товариство за власної ініціативою провело виплату позивачу належних їй при звільненні коштів, шляхом направлення їй засобами поштового звязку грошових переказів. При цьому, оскільки позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від вимог щодо визнання звільнення незаконним та з огляду на необґрунтованість, безпідставність та недоведеність останніх, вимоги про стягнення моральної шкоди на думку представника відповідача також не підлягають задоволенню. Крім того, представник відповідача зазначив про пропуск позивачем місячного строку для звернення до суду з позовом, оскільки з наказом про звільнення позивач була ознайомлена через свого представника 13 жовтня 2015 року у судовому засіданні по справі №405/4081/15-ц, а з даним позовом звернулася до суду 23 листопада 2015 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду. Враховуючи викладене, представник відповідача просить суд застосувати строки звернення до суду, встановлені ст. 233 КЗпП України та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, приймаючи до уваги заперечення проти позову представника відповідача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, зокрема, записами в трудовій книжці позивача серії БТ-І №1457964, та не заперечувалося представниками сторін, що [PERSON] на підставі наказу ТОВ «Агро-Прім» №16-к від 17 травня 2011 року перебувала на посаді спеціаліста по роботі з пайовиками ТОВ «Агро-Прім». 09 жовтня 2014 року [PERSON] подала директору ТОВ «Агро-Прім» заяву, яка зареєстрована товариством 09 жовтня 2014 року за вх.№39, в якій просила звільнити її з займаної посади спеціаліста по роботі з пайовиками згідно зі ст.38 КЗпП України з 10 жовтня 2014 року в звязку з неможливістю перебування на робочому місці за станом здоровя, так як вона є інвалідом [PERSON] групи, про що надано відповідну довідку. Судом також встановлено, що в період з 10 жовтня 2014 року по 20 жовтня 2014 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні та 21 жовтня 2014 року була виписана під нагляд лікарів. 21 жовтня 2014 року позивач дізналася про те, що її не звільнили, розрахунок з нею не провели, трудову книжку не видали, на підставі чого, позивач 21 жовтня 2014 року направила на адресу відповідача заяву, в якій просила видати їй трудову книжку відповідно до її заяви про звільнення від 09 жовтня 2014 року, яку (трудову книжку) просила надіслати їй за адресою [ADDRESS]. Зазначена заява була отримана відповідачем ТОВ «Агро-Прім» 29 жовтня 2014 року, що підтверджується інформацією Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» Кіровоградська дирекція від 26 січня 2015 року №22/26-04, та тим самим спростовуються твердження представника відповідача про те, що товариство зазначений лист позивача не отримувало. Судом також встановлено, що наказом №278-К від 12 жовтня 2015 року «По особовому складу» [PERSON], спеціаліста по роботі з пайовиками, було звільнено з 09 жовтня 2014 року, у звязку з прогулом без поважних причин (з 10 жовтня 2014 року по 12 жовтня 2015 року), відповідно до ч.4 ст.40 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за 29 днів невикористаної щорічної відпустки за період з 04 серпня 2013 року по 09 жовтня 2014 року. Відповідний запис про звільнення було внесено до трудової книжки позивача серії БТ-І №1457964, порядковий номер запису №32. Підставою для звільнення в наказі зазначено: акт про відсутність [PERSON] на робочому місці; доповідні записки; рекомендоване повідомлення про вручення [PERSON] поштового відправлення (листа ТОВ «Агро-Прім» про необхідність надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі) від 19 вересня 2015 року; табелі обліку робочого часу за жовтень 2014 року жовтень 2015 року. Крім того, листом від 12 жовтня 2015 року, за наявності письмової згоди позивача на пересилання трудової книжки поштою, відповідач направив на адресу позивача трудову книжку та копію наказу про звільнення, які отримані позивачем 30 жовтня 2015 року, що підтверджується відстеженням пересилання поштових відправлень від 18.11.2015 року, штрихкодовий ідентифікатор: 2500616434268. В листі відповідач також повідомив позивача про нараховану їй суму при звільненні, яка становить 2 976 грн. 56 коп., при цьому, які саме складові входять до зазначеної суми, в листі, -не зазначено. Звільнення позивача з посади спеціаліста по роботі з пайовиками ТОВ «Агро-Прім» у звязку з прогулом без поважних причин за ч.4 ст.40 КЗпП України, а так само формулювання причин звільнення, серед інших вимог, - є предметом оскарження позивачем. Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст.38, 39 КЗпП України). Строковий трудовий договір підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених ч.1 ст.38 КЗпП України. Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. З аналізу зазначеної правової норми слідує, що передбачений ч.1 ст.38 КЗпП України перелік поважних причин, за наявності якиї власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, не є вичерпним, тим самим, відзначається, що поважною причиною для звільнення працівника може бути визнана і будь-яка інша життєва обставина, яка спонукає працівника на таке звільнення. Із змісту заяви позивача на адресу відповідача від 09 жовтня 2014 року вбачається, що позивачем в заяві самостійно було визначено строк, а саме: з 10 жовтня 2014 року, і підстави для звільнення: наявність [PERSON] групи інвалідності та виникнення перешкод у виконанні трудових обовязків через неможливість перебування на робочому місці у звязку з погіршенням стану здоровя. Зазначені позивачем в заяві підстави для звільнення, а також погіршення стану здоровя підтверджуються довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ №863728, за якою [PERSON], 20.11.1966 року, повторно встановлена [PERSON] група інвалідності, загальне захворювання, інвалідність встановлена на строк до 01.07.2016 року, пенсійним посвідченням серії АЗ №325401; виписними епікризами комунального закладу «Кіровоградський обласний кардіологічний диспансер», за якими [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 02.01.2014 по 13.01.2014 року, з 26.05.2014 по 04.06.2014 року та в період з 10.10.2014 по 20.10.2014 року з діазнозом: «ИБС: стабильная стенокардия напряжения 111 ФК, аортосклероз с минимальным клапанным стенозом устья аорты, пароксизмальная форма МА, ЖЭ 4А по Лауну. ГБ 11, степень 3, риск 4. Гк 09.10.14 год с цереброваскулярной симптоматикой. СН 11 А с сохраненной СФЛЖ. Хроническая недостаточность мозгового кровообращения. ТИА (2009 год в бассейне ПСМА). Вестибулопатический синдром, церебрастенический синдром. Хроническая вертеброгенная цервикалгия на фоне остеохондроза шейного отдела позвоночника. Крім того, представник позивача не заперечував того факту, що 10 жовтня 2014 року позивач не була на роботі, при цьому, дії останньої цілком узгоджувалися із змістом її заяви про звільнення, а так само відповідали положенням норм КЗпП України , в т.ч. ч.1 ст.38 Кодексу. В свою чергу, пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір (строковий або безстроковий) може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку незявлення працівника на роботі або самовільного її залишення та відсутність працівника на роботі більш ніж три години протягом одного робочого дня без наявності на те поважних причин. Приймаючи до уваги, що трудовий договір припиняється, серед іншого, у випадку його розірвання з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39 КЗпП України), то невихід працівника на роботу в період після визначеної ним відповідно до Закону дати припинення трудового договору у звязку з реалізацією належного йому права на розірвання трудового договору з власної ініціативи, за наявності для того законних підстав, але до видачі відповідного наказу про звільнення з роботи, не може вважатися прогулом без поважних причин в розумінні п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Таким чином вирішення питання правомірності звільнення позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин у період з 10 жовтня 2014 року по 12 жовтня 2015 року залежить від вирішення питання про розірвання трудового договору за його (позивача) ініціативою. Хвороба або інвалідність, а так само наявність інших поважних причин, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору являються підставами для розірвання, як строкового, так і трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39 КЗпП України). З огляду на викладене вище, враховуючи наявність поважних причин, зумовлених неможливістю продовжувати роботу, серед яких: погіршення стану здоровя позивача, що супроводжувалося періодичним лікуванням в медичних установах в умовах стаціонарів, наявність у позивача [PERSON] групи інвалідності, вимоги позивача про розірвання з 10 жовтня 2014 року трудового договору з його ініціативи з зазначених вище підстав були законними і обґрунтованими, у звязку з чим невихід позивача на роботу після вказаної в заяві дати, в тому числі після закінчення часу звільнення позивача від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю в період з 10 по 20 жовтня 2014 року, не може вважатися прогулом без поважних причин, так як розірвання трудового договору з підстав, передбачених ст.ст. 38, 39 КЗпП України згоди на це роботодавця не вимагає, а трудові обовязки працівника припиняються. Підсумовуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що звільнення позивача [PERSON] з посади спеціаліста по роботі з пайовиками ТОВ «Агро-Прім» з 09 жовтня 2014 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у звязку з прогулом без поважних причин з 10 жовтня 2014 року по 12 жовтня 2015 року, - є незаконним. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Встановивши, що звільнення проведено незаконно, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити формулювання причин звільнення відповідно до ст.ст. 38 чи 39 КЗпП України. З огляду на зазначене, та для відновлення порушених прав позивача, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, є необхідним зобовязати відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Прім» внести зміни до запису №32 у трудову книжку серії БТ-1 №1457964 щодо формулювання причини звільнення [PERSON] з посади спеціаліста по роботі з пайовиками товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Прім» з п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин на ч.1 ст.38 КЗпП України з ініціативи працівника. Позивачем [PERSON] предявлено також вимоги до відповідача ТОВ «Агро-Прім» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 48 998 грн. 25 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8 235 грн. 00 коп., невиплачену заробітну плату в розмірі 770 грн. 72 коп. на підставі ст.235 КЗпП України, та на підставі ст.237-1 КЗпП України моральну шкоду в розмірі 20 000 грн., які підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України роботодавець зобовязаний розрахуватися із працівником в день звільнення, а також віддати йому трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення та провести з ним повний розрахунок. Відповідно до ч. ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Стаття 43 Конституції України забороняє примусову працю та надає можливість кожному заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується, тим самим, у встановлених законодавством порядку та випадках працівник вправі з власної ініціативи припинити трудові відносини з роботодавцем, після чого працевлаштуватися до іншого роботодавця або, на свій розсуд, займатися іншими видами діяльності. Відповідно до ч.ч.3, 5 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, при цьому, виплата працівникові середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки провадиться тільки тоді, коли вона не була йому видана своєчасно з вини власника або уповноваженого ним органу і тому позивач протягом цього часу фактично не працював. Середній заробіток обчислюється так само, як і при поновленні працівника на роботі, однак виплачується він за весь час вимушеного прогулу через затримку з вини власника або уповноваженого ним органу видачі трудової книжки. Аналізуючи положення ст.235 КЗпП України, за яким оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема, в зв'язку з незаконним звільненням, затримкою видачі трудової книжки, - він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш як два місяці, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 р., зокрема, відповідно до п.8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачем надано розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за яким, відповідно до довідки про доходи позивача за 20-14 рік, виданої ТОВ «Агро-Прім», розмір виплат за останні два календарні місяці (серпень, вересень, 2014 року) роботи, що передують звільненню становить 7 000 грн. 00 коп. серпень, 2014 року - 3 500 грн., вересень, 2014 року 3 500 грн.; середньоденна заробітна плата становить 137 грн. 25 коп., яка розрахована з 7 000 грн. / 51 робочий день (серпень, 2014 року 25 робочих днів, вересень, 2014 року 26 робочих днів, виходячи з шестиденного робочого тижня, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу за період серпня, вересня 2014 року; загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 137 грн. 25 коп. х 25,5 середньомісячне число робочих днів х 14 місяців (за період з жовтня 2014 року по листопад 2015 року) = 48 998 грн. 25 коп. Суд приймає до уваги зазначений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, представником відповідача зазначений розрахунок не заперечувався та не оспорювався, з підстав невизнання відповідачем заявлених позивачем позовних вимог, при цьому, судом також відзначається, що позивач після подання відповідачу 09 жовтня 2014 року заяви про звільнення з роботи з посади спеціаліста по роботі з пайовиками на підставі ст.38 КЗпП України за ініціативою працівника, відповідачем в строк, зазначений в заяві, не була звільнена, зазначена бездіяльність відповідача щодо вирішення питання про звільнення позивача тривала протягом року (з 10.10.2014 року до 12.10.2015 року), а так само, відповідачем безпідставно не зясовувалися причини відсутності позивача на роботі протягом тривалого періоду часу, крім того, після звернення позивача 21 жовтня 2014 року з заявою до відповідача про видачу їй трудової книжки відповідно до її заяви про звільнення від 09 жовтня 2014 року, відповідач трудову книжку позивачу не видав, а так само не вирішував питання про звільнення позивача і після 21 жовтня 2014 року, видавши наказ про звільнення позивача з 09 жовтня 2014 року з підстав п.4 ст.40 КЗпП України, лише 12 жовтня 2015 року, позивач в свою чергу, не мала обєктивної можливості протягом зазначеного строку, за відсутності у неї трудової книжки працевлаштуватися на іншу роботу, перебувала у вимушеному прогулі, у звязку з чим вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача ТОВ «Агро-Прім» компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8 235 грн. та невиплачену заробітну плату в розмірі 770 грн. 02 коп. При визначенні розміру компенсації за невикористану відпустку позивач виходила з наступного розрахунку: тривалість відпустки, що становить 30 календарних днів, відпустка не була використана в період 2013, 2014 років, а всього 60 календарних днів х на середньоденну заробітну плату в розмірі 137 грн. 25 коп. = 8 235 грн. Представник відповідача під час судового розгляду справи, зазначивши на відсутності у відповідача доказів щодо виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за період 2013, 2014 років в кількості 60-ти календарних днів, не погодився з розрахунком компенсації за невикористану відпустку, наданим позивачем, зазначивши при цьому, що останній суперечить Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 р., за яким обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки, в той час як позивачем проведений розрахунок, виходячи з двох останніх місяців, які передували звільненню. Крім того, представник відповідача зазначив під час судового розгляду про розрахунок компенсації за невикористану відпустку, який визнаний та не заперечувався представником позивача, та приймається судом до уваги, як достовірний, та за яким компенсація за невикористану відпустку становить 5 848 грн. 80 коп., яка розрахована наступним чином: за три останніх місяці, 2013 року (жовтень, листопад, грудень) та за девять місяців, 2014 року (січень-вересень), а всього 12 календарних місяців, заробітна плата позивача становить 34 704 грн. 26 коп. / 356 робочих днів (без врахування святкових та неробочих днів) = 97 грн. 48 коп. середньоденна заробітна плата х 60 календарних днів = 5 848 грн. 80 коп., при цьому, зазначена сума обрахована без утримання податку на доходи в розмірі 18% та військового збору в розмірі 1,5%. В частині вимог позивача щодо невиплаченої позивачу заробітної плати в розмірі 770 грн. 20 коп., розмір якої підтримано представником позивача під час судового розгляду справи, та не заперечувався представником відповідача, за відсутності у відповідача доказів щодо виплати зазначеної суми позивачу, вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Крім того, позивачем предявлено також вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку остання оцінила в розмірі 20 000 грн., та розмір якої обґрунтувала тим, що вона зазнала великих труднощів із задоволенням своїх нагальних потреб неможливістю звернутися до соціальних служб з питанням перерахунку пенсії, моральними приниженнями, які вона змушена була терпіти, коли телефонувала до керівництва товариства та благала звільнити її за власним бажанням, при цьому, слухала глузування та неприємні висловлювання в свою адресу, моральними стражданнями, оскільки змушена була докладати непередбачуваних зусиль для захисту своїх прав в суді. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) шкоди покладається на власника або уповноважений ним органом незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Приймаючи до уваги вищезазначене, а також те, що зазначеними вище діями відповідачем порушено законні права позивача у сфері трудових відносин, чим завдано позивачу душевних страждань та переживань, через бездіяльність відповідача у вирішенні питання звільнення позивача, остання не мала можливості працевлаштуватися, крім того, отримуючи пенсію по інвалідності, не мала змоги звернутися до відповідних державних органів за перерахунком пенсії, крім того, позивач змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зазнала також моральних принижень з боку відповідача, моральних страждань, які виразилися в тому, що вона змушена була докладати значних зусиль для захисту своїх законних прав у сфері трудових відносин, враховуючи також характер та обсяг заподіяних позивачу душевних страждань, тривалості негативних наслідків морального характеру, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також, виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, суд вважає, що розмір морального відшкодування позивачу належить визначити в розмірі 3 000 грн. 00 коп., який, на думку суду, буде адекватним моральним стражданням позивача. При цьому, судом не приймаються до уваги доводи представника відповідача про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, визначеного ст.233 КЗПП України, які мотивовано тим, що з наказом про звільнення позивач ознайомилася через свого представника 13 жовтня 2015 року у судовому засіданні по справі №405/4081/15-ц, з позовом до суду звернулася лише 23 листопада 2015 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, встановленого ст.233 КЗпП України з тих підстав, що наказ про звільнення, який був направлений відповідачем позивачу за адресою [ADDRESS] позивач безпосередньо отримала 30 жовтня 2015 року, що підтверджується відстеженням пересилання поштових відправлень від 18.11.2015 року, штрихкодовий ідентифікатор: 2500616434268. Належних доказів того, що саме позивач отримала наказ про звільнення від 12 жовтня 2015 року, раніше зазначеної дати, зокрема, 13 жовтня 2015 року, на що вказує представник відповідача, останнім суду не надано. Відповідно до ст.88 ЦПК України при вирішення питання про розподіл судових витрат по справі, враховуючи, що позивач при предявлені до суду позову в листопаді, 2015 року, відповідно до положень Закону України «Про судовий збір», була звільнена від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з відповідача ТОВ «Агро-Прім» на користь держави за ставками судового збору, визначеними Законом України «Про судовий збір», які діяли станом на листопад, 2015 року, та з урахуванням того, що позивачем предявлено позовні вимоги майнового та немайнового характеру, в загальному розмірі 974 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial