Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом та свої вимоги мотивує тим, що вона, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину ААР № 449257, виданого 25.01.1999 другою Сумською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1-74 є власником двокімнатної квартири, за адресою: [ADDRESS] . У подальшому, назву вулиці «40 років КПУ» змінено на вулицю « [INFO] ». В квартирі [ADDRESS] , окрім позивача - власника квартири зареєстровані: донька позивача - [PERSON] , [INFO] ; онук позивача - [PERSON] , [INFO] ; онук позивача - [PERSON] , [INFO] . Проте, ні донька [PERSON] - [PERSON] , ні її онуки - [PERSON] та [PERSON] з січня 2014 року не проживають у житловому приміщенні по [ADDRESS] . [PERSON] у добровільному покинула жиле приміщення по [ADDRESS] більше ніж сім років тому разом зі своїми неповнолітніми дітьми виїхала на постійне місце проживання у місто Севастополь. З часу залишення даної квартири вона не приймала участі у сплаті комунальних платежів та взагалі не цікавилась квартирою. Більш того, [PERSON] ще у 2016 році одержала паспорт Російської Федерації, відповідно до якого зареєстрованим місцем її проживання є [ADDRESS] . Дані обставини є підставою вважати, що донька позивача свідомо обрала своє нове місце проживання та не має наміру повертатись у місто Суми. [PERSON] з часу набуття повноліття ( [INFO] ) і по сьогодні також не приймав участі у сплаті комунальних платежів за квартиру та не цікавився нею. Зазначає, що [PERSON] не вчиняла ні дочці, ані онукам перешкод у користуванні жилим приміщенням по [ADDRESS] , проте останні так і не виявили бажання ні повернутись на проживання у місто Суми, ні прийняти участь у витратах на комунальні послуги та утриманні квартири, ані знятись у добровільному порядку з реєстрації місця проживання у даній квартирі. Дані обставини порушують права позивача як власника майна, що стало підставою для звернення до суду за їх захистом. У зв`язку з цим просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , судові витрати просить залишити за собою. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про визнання позову, оскільки вона та її малолітній син проживають у м. Севастополь. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій не заперечує проти задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України,- за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступні обставини. Судом встановлено, що відповідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, - [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.01.1999 (а.с. 11-12). Згідно акту про не проживання за місцем реєстрації вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). З довідки №с657/5103, виданої МЄІРЦ, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (а.с. 20). З паспорту № [NUMBER] вбачається, що [PERSON] зареєстрована в м. Севастополь (а.с. 25-26). З свідоцтва про реєстрацію місця проживання № 5423 вбачається. що [PERSON] зареєстрований в м. Севастополь (а.с. 30). З паспорту № [NUMBER] вбачається, що [PERSON] зареєстрований в м. Севастополь (а.с. 31-32). У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, - власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України, - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У відповідності до положень статті 16 ЦК України,- особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у випадку, коли особа не проживає у спірному житловому приміщенні, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування. Така позиція висловлена у висновку Верховного Суду у постанові від 29 липня 2020 року у справі №345/1241/19. Відповідно до ст. 82 ЦПК України,- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оскільки відповідачі: [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах [PERSON] , а також [PERSON] позов визнали, суд приймає визнання позову відповідачами, яке на думку суду не суперечить вимогам закону, та обставини позову не потребують доказування відповідно до ст. 82 ЦПК України. Враховуючи зазначені норми чинного законодавства, суд вбачає за необхідне визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved