Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що є субєктом підприємницької діяльності і на підставі трудового договору в неї працювали продавцями непродовольчих товарів [PERSON] і [PERSON], а 12.12.2014 р. в результаті проведення переобліку було виявлено недостачу в розмірі 15700 грн., яка виникла за період їх роботи. Також мотивує позов тим, що [PERSON] і [PERSON] погодилися з розміром недостачі та зобовязалися її відшкодувати, про що власноручно написали розписки, де [PERSON] зобовязалася відшкодувати 7885 грн. рівними частинами за період з 29 грудня 2014 року по вересень 2015 року, а [PERSON] у розмірі 7900 грн. рівними частинами на протязі 10 місяців, починаючи з 1 лютого 2015 року по 1 грудня 2015 року. Однак, [PERSON] вказане зобовязання виконала, а [PERSON] 12.01.2015 р. було відшкодовано 812 грн., 29.01.2015 р. - 500 грн., у лютому 2015 року - 400 грн. та у березні 2015 року - 400 грн., а в подальшому вона перестала виконувати вказане зобовязання й на даний час має заборгованість по відшкодуванню завданої матеріальної шкоди в сумі 5873 грн., тому позивачка просить суд стягнути з [PERSON] на її користь 5873 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 2000 грн. витрат на правову допомогу. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві. Також позивачка в суді пояснила, що [PERSON] отримувала заробітну плату за відпрацьовані дні приблизно 15 робочих днів на місяць, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Крім того, суду пояснила, що дійсно вона не укладала з [PERSON] та [PERSON] договір про повну матеріальну відповідальність, але оскільки ті погодилися з виявленою недостачею, про що написали розписки, то просила стягнути з відповідачки невідшкодовану суму 5873 грн. Відповідач [PERSON] позов не визнала та суду пояснила, що дійсно працювала у позивача продавцем в магазині «Сонечко» з 13.09.2011 р. по 30.12.2014 р. Також посилається на те, що позивачка не вела належного обліку товарно-матеріальних цінностей в магазині і в кінці грудня 2014 р. нарахувала недостачу, з якою вона (відповідачка) не погодилася, але під тиском [PERSON] 29.01.2015 р. написала розписку на суму недостачі, де зобовязалася погасити 7900 грн. боргу, так як остання погрожувала записати у трудовій книжці, що її звільнено за недовірою. Крім того, мотивувала заперечення тим, що з нею не укладався договір про повну матеріальну відповідальність, тому вважає, що у позивачки не було підстав стягувати вказану суму і просила відмовити у задоволенні цього позову. Також відповідачка суду пояснила, що дійсно працювала приблизно 15 днів у місяць і отримувала заробітну плату близько 900 грн. Допитана в суді свідок [PERSON] показала, що до вересня 2015 року працювала у [PERSON] продавцем в магазині «Сонечко» в м. Глухів, де до кінця грудня 2014 року разом з нею позмінно працювала [PERSON] (по два дні), при цьому при зміні вони не передавали одна одній наявний в магазині товар і не приймали його одна від одної. Також свідок суду пояснила, що договір про повну матеріальну відповідальність з нею не укладався, а десь 27 чи 28 грудня 2014 року вони разом з власником провели в магазині інвентаризацію, хоч документ за результатами її проведення не складався, в ході якої було виявлено недостачу, але вважає, що вона могла виникнути із-за неналежного обліку товарно-матеріальних цінностей в магазині. Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення позивачки, відповідачки та її представника, свідка [PERSON], суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Так, в суді встановлено, що на підставі трудового договору, укладеного 13.09.2011 р. між [PERSON] та [PERSON], остання працювала продавцем непродовольчих товарів у магазині «Сонечко» до 30.12.2014 р. (а.с. 3). Із розписки [PERSON] приватному підприємцю [PERSON] вбачається, що вона зобовязується виплатити 7900 грн. боргу, який виник із-за недостачі в магазині за період з 13.09.2011 р. по 29.12.2014 р., рівними частинами протягом 10 місяців, починаючи з 1 лютого 2015 року по 1 грудня 2015 року. Відповідно до п.5 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли цю шкоду завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в т.ч. при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування. Тобто, в даному випадку йдеться про недостачу (витрату) матеріальних цінностей, виданих працівнику як предмет або засіб праці. А з матеріалів справи вбачається, що позивачка просить стягнути з відповідачки недостачу товарів, а не виданих їй матеріальних цінностей як предметів або засобів праці. Також в суді встановлено, що позивачка не укладала з відповідачкою договір про повну матеріальну відповідальність. А ч.1 ст. 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку. За таких обставин, суд вважає, що за заподіяну шкоду на [PERSON] може бути покладено\~відповідальність лише у розмірі її середньомісячного заробітку. В той же час, зі змісту позовної заяви вбачається, що всього відповідачка відшкодувала позивачці 2112 грн. шкоди, заподіяної недостачею товару в магазині «Сонечко», з яких: 812 грн. 21.01.2015 р., 500 грн. - 29.01.2015 р., 400 грн. у лютому 2015 року, 400 грн. у березні 2015 року. Разом з тим, середній заробіток відповідачки на час її звільнення з роботи (29.12.2015 р.) становив менше ніж сплачені нею позивачці 2112 грн., й дані обставини сторонами не заперечуються, а тому відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Оцінивши докази у справі в їх сукупності та зважаючи на те, що на час звернення до суду з цим позовом та розгляду справи відповідачка вже відшкодувала заподіяну шкоду у розмірі, що перевищує її середній заробіток, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити за його необґрунтованістю. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то виходячи з положень ст. 88 ЦПК України не підлягають задоволенню й вимоги позивачки про стягнення 2000 грн. витрат на правову допомогу. До того ж, доказів понесення нею таких витрат суду не надано. Також зважаючи на те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, тобто, рішення постановлено на користь відповідачки, то відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з позивачки необхідно стягнути на користь відповідачки 500 грн. понесених судових витрат по оплаті правової допомоги, що підтверджується долученою до справи квитанцією адвоката від 17.12.2015 р. (а.с. 45). На підставі викладеного та

Outcome: approved