Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом 10.09.2020, в подальшому уточнивши пред`явлені вимоги, та просила суд встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме: виділити в індивідуальне користування їй житлову кімнату № 7 на плані кватири площею 18,20 кв.м, житлову кімнату № 8 на плані квартири площею 7,60 кв.м.; виділити в індивідуальне користування відповідачу [PERSON] житлову кімнату № 6 на плані квартири площею 12,80 кв.м. У спільному користуванні залишити коридор № 1 на плані кватири площею 6,0 кв.м, кухню № 4 на плані кватири площею 8,70 кв.м, санвузол № 3 на плані кватири площею 1,20 кв.м, ванну кімнату №2 на плані кватири площею 2,30 кв.м. Зобов`язати відповідача [PERSON] звільнити від особистих речей житлову кімнату № 7 на плані кватири площею 18,20 кв.м, житлову кімнату № 8 на плані квартири площею 7,60 кв.м. - у квартирі [ADDRESS] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що вона, [PERSON] , є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією довідки МСЕК сер. МСЕ - ДНА-01. Вона має на праві власності 2/3 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , де вона прописана та фактично проживає. На сьогоднішній день, позивач фактично позбавлена можливості користуватися та володіти своєю часткою в квартирі, оскільки між нею та відповідачем [PERSON] , які є співвласниками вищезазначеної квартири, існують непорозуміння, сварки, суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майном. Відповідач вчиняє перешкоди, щоб позбавити її права користування та володіння, а в подальшому і права власності на 2/3 частки квартири, що є однією з підстав звернення з цим позовом до суду. Так, відповідно до змісту свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 22.06.2016, виданого органом приватизації виконкому Саксаганської районної у місті ради, визначено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належала на праві спільної сумісної власності: [PERSON] - 1/3 частина (дідусь позивача [PERSON] ); [PERSON] (відповідач, дошлюбне прізвище [PERSON] ) - 1/3 частина та [PERSON] (позивач) - 1/3 частина. В подальшому, 16 квітня 2018 року [PERSON] подарував онуці [PERSON] , позивачу, 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка знаходилася у його приватній власності на момент дарування, що підтверджується Договором дарування 1/3 частки квартири, посвідченого державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори 16 квітня 2018 року, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності №120781387 від 16.04.2018 року. Факт дарування здійснювався у присутності чоловіка відповідача по справі [PERSON] , який на момент дарування 1/3 частини квартири був піклувальником [PERSON] , а отже, відповідачці завчасно було відомо про наміри [PERSON] розпорядитися своєю власністю. В результаті чого їй стала належати 2/3 частини квартири, а відповідачу - [PERSON] 1/3 частина квартири. Квартира [ADDRESS] на першому поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з трьох кімнат, житловою площею 38,6 кв.м., з яких: 1-а кімната № 6 на плані квартири, площею 12,80 кв.м.; 2-а кімната № 7 на плані квартири площею 18,20 кв.м.; 3-я кімната № 8 на плані квартири, площею 7,60 кв.м., кухні № 4 на плані квартири, площею 8,70 кв.м., коридору № 1 на плані квартири площею 6,0 кв.м., вбиральні № 3 на плані квартири площею 1,20 кв.м., ванної кімнати № 2 на плані квартири, площею 2,30 кв.м. Загальна площа вищезазначеної квартири складає 57,20 кв. м., що відповідає змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності №120781387 від 16.04.2018, та даним, зазначеним у Свідоцтві №984 на право на житло від 22.06.2016. Після того, як вона стала власницею 2/3 частини квартири, відносини між нею та відповідачем, яка є її сестрою, стали напружені, хоча за життя [PERSON] конфліктів між відповідачем та позивачем не було. Після смерті [INFO] її діда [PERSON] , відносини між нею та відповідачем стали зовсім неприязні, зважаючи, що на них впливав чоловік відповідачки, який почав провокувати скандали, погрожував, наполягаючи, щоб вона подарувала частину своєї частки у квартирі відповідачу, оскільки в них сім`я, а вона мешкає одна. Відповідно до змісту довідки від 27.09.2019 ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС-КР», що здійснює комунальне обслуговування району в якому розташована вище вказана квартира, було проведено розділення особових рахунків на квартиру, згідно плану на квартиру, а саме зазначено: наймач [PERSON] : загальна площа квартири - 35,1 кв.м, житлова площа - 25,8 кв., опалювальна площа - 35,1 кв.м.; наймач 2: [PERSON] : загальна площа квартири - 22,1 кв.м, житлова площа - 12,8 кв., опалювальна площа - 22,1 кв.м. Відповідно до вказаної довідки, вона сплачує всі комунальні платежі за власним особовим рахунком, за загальну площу у квартирі 35,1 кв.м., з яких 25,8 кв.м - житлова площа квартири. Тобто фактично сплачує за кімнати: 2-а кімната № 7 на плані квартири, площею 18,20 кв.м.; 3-я кімната № 8 на плані квартири, площею 7,60 кв.м.; до того ж вона сплачує комунальні платежі за газ, світло та водовідведення за всю квартиру, у разі необхідності може надати відповідні документи до суду. Не зважаючи на те, що вона є власницею 2/3 частини квартири та за особовим рахунком оплачує платежі за загальну площу 35,1 кв.м., вона фактично не може повноцінно користуватися жодною із кімнат квартири. Так, по всій квартирі знаходяться речі відповідача та її чоловіка, а саме: розкиданий одяг, взуття, розібрані деталі меблів, речі постійного користування тощо. [INFO] відповідач народила дитину, з цього часу до речей, що розкидані по всій квартирі, додалися дитячі речі, а також речі по догляду за дитиною, дитячий візочок (коляска) тощо. При цьому, дитячий візочок (коляску) відповідач, після прогулянок з дитиною лишає у «залі» (кімнаті № 7 на плані кватири площею 18,20 кв.м), не миє колеса коляски після вулиці та не переймається тим, що це перегороджує вхід до «спальні» (кімнати № 8 на плані квартири площею 7,60 кв.м.) в якій позивач фактично мешкає, вже не кажучи про те, що це призводить до рознесення бруду по всій квартирі та не дає можливості користуватися кімнатою, як місцем відпочинку чи прийняття відвідувачів. Не зважаючи на те, що чоловік відповідача має власне житло, про що зазначено на першій сторінці Договору дарування 1/3 частки квартири посвідченого державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори 16 квітня 2018 року, а також зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та час від часу разом із дитиною і відповідачем проживають за іншою адресою. При цьому, свої особисті речі, якими по суті відповідач не користується протягом тривалого часу, вивозити до іншого помешкання, або переносити до кімнати № 6 на плані квартири площею 12,80 кв.м., остання відмовляється. Починаючи з жовтня 2019 року відповідач та її чоловік заходять без її дозволу до кімнати, що позначена за № 8 на плані квартири площею 7,60 кв.м., в якій вона відпочиває та зберігає особисті речі, перекладають її речі, кладуть власні речі, які заважають їй пересуватися по кімнаті, чим створюються конфліктні ситуації. В квартирі відповідач не прибирає, а нагромадження речей призводить до скупчення пилу по всій квартирі, з якою їй, як інваліду ІІ групи, важко справлялися, зважаючи, що в кімнаті знаходяться частини меблів в напіврозібраному стані, що були привезені відповідачем та її чоловіком. Цим літом ставлення відповідача до неї стало зовсім нестерпним, відповідач всю квартиру заповнила власними речами (старим одягом, взуттям, постільною білизною, старими речами тощо) таким чином, що для її проживання та вільного пересування по квартирі взагалі не залишилося місця. В результаті цього вона вимушена була звертатися до поліції. Так поліцією зафіксовані та зареєстровані її звернення: ЄО №19430 від 16.07.2020 року; ЄО №19430 від 20.07.2020 року. При прибутті на виклик, представники поліції повідомили їй, що вони не можуть змусити відповідача звільнити прохід у коридорі квартири, а також забрати речі з її кімнати тому, що відповідно до права власності на квартиру [ADDRESS] , відсутнє чітке розділення, які саме кімнати входять до 2/3 частини квартири, на які вона має право власності, а відтак відповідач має право знаходитися та залишати свої речі у всіх кімнатах по квартирі. Після її звернень до поліції, відповідач заборонила їй ходити до «зали» (кімнати № 7 на плані квартири площею 18,20 кв.м), коли вона знаходиться вдома, не зважаючи, що ця кімната є єдиною можливістю вийти з кімнати та потрапити до кухні та вбиральні, а також скористатися холодильником, який знаходиться саме у цій кімнаті. У зв`язку із зазначеним, між ними виник конфлікт, під час якого відповідач відмовилася у добровільному порядку встановлювати порядок користуванням квартирою, який був запропонований позивачем та викладений у прохальній частині цієї позовної заяви. У зв`язку з чим, вона повідомила відповідачу про намір звернутися до суду для встановлення порядку користування житловим приміщенням - квартирою, усунення перешкод у її користуванні. Після чого, 24.07.2020 чоловік відповідача по справі [PERSON] , перевіривши всі речі позивача, забрав з її кімнати документи на квартиру, копії документів, що підтверджують її особу, копію пенсійного посвідчення та інші особисті речі. Злякавшись за своє подальше життя у квартирі та власні речі вона звернулася до поліції, що підтверджується талоном-повідомленням, єдиного обліку №20286 від 24.07.2020 року, однак її речі так і не повернули. Відповідач, постійно провокує сварки, не бажає спілкуватися та знаходити спільну мову, хоча вони є рідними сестрами та раніше мали гарні відносини. Відповідач неодноразово наголошувала на тому, що якщо вона буде комусь скаржитися, вона вивезе з квартири побутову техніку, щоб її покарати, оскільки їй відомо, що вона, як інвалід, живе на пенсію і дозволити собі придбати будь-яку побутову техніку не може. Додатково звертає увагу суд, що вона є інвалідом з дитинства, з трудом може пересуватися самостійно по квартирі. Для пересування їй потрібен вільний простір, а також опора звільнена від сторонніх предметів, в інакшому випадку, при пересуванні вона може отримати травму. Щоб вийти на вулицю, їй потрібно прикладати великі зусилля. Фактично вона нормально не може пересуватися по сходах, відходити від дому на великі відстані вона може тільки за допомогою третіх осіб, а саме її сусідів, що їй допомагають. Як вбачається з плану квартири, а також з документів на право власності на нерухоме майно, кімнати 8 та 7 повністю відповідають 2/3 від житлової площі кв. [ADDRESS] . При встановлені запропонованого нею порядку користування квартирою, не порушуються права відповідача на її 1/3 частини квартири, тим паче, що саме за цю площу позивач сплачує комунальні платежі та має окремий особовий рахунок для цього, про що зазначено вище. Вона не відмовляється підтримувати родинні відносини з відповідачем та її сім`єю, а також спільно користуватися житловою площею квартири, однак із-за того, що ситуація між нами на сьогодні є досить неприязною, позивач вважаю за необхідне визначати порядок користування квартирою, що допоможе в подальшому уникнути сварок між нею та відповідачкою, а також зведе нанівець намагання чоловіка відповідача посягати на її частину квартири та її власне майно. Ухвалою суду від 05 листопада 2020 року (головуючий суддя - Євтушенко О.І.) відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження в порядку загального позовного провадження. 24 листопада 2021 року відповідач [PERSON] подала відзив на уточнену позовну заяву, в якому просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те, що вона є власником на праві спільної сумісної власності 1/3 частини трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] про право власності на житло, а отже, може розпоряджатися квартирою для свого проживання та членів своєї сім`ї. Позивач порушує її права з 2018 року, встановила двері в житлову кімнату № 8 на плані квартири, площею 7,6 кв.м., а отже, доступу до зазначеної кімнати вона не має, що позбавляє її права володіння та користування на частку її квартири. До приватизації квартири, нею, за допомогою її чоловіка [PERSON] , була сплачена вся заборгованість, а також в подальшому систематично оплачуються всі належні їй комунальні платежі. Її дід, перед смертю, бажав подарувати свою частку квартири позивачу та відповідачу, розділивши порівну, але тому, що її чоловік [PERSON] на момент складання договору дарування 1/3 частки квартири від 18.04.2018 був піклувальником її діда, він не мав права підписувати договір дарування на її користь (члена сім`ї піклувальника), а отже, 1/3 частки квартири діду прийшлось подарувати її сестрі [PERSON] . Жодного разу її чоловік [PERSON] не погрожував позивачу та не наполягав на передаруванні її частини квартири відповідачу, а навпаки, підтримував відповідача та позивача після смерті їх діда. Не дивлячись на її заперечення, чоловік придбав у кредит мобільний телефон її сестрі, позивачу у справі, сплативши кредит. Враховуючи його високі моральні якості, опікунська рада визначила його опікуном за нашим хворим дідом. Дякуючи його щирості в квартирі з`явились: пральна машина, нова пічка, бойлер, нові крани, каналізаційне водовідведення, скло у вікні, лічильник газу. На її пропозицію розділити витрати на ремонт квартири порівну, позивачка відмовилась, посилаючись на відсутність коштів, враховуючи, що ми отримуємо однакову пенсію. На протязі спільного проживання з чоловіком [PERSON] , вони мешкали в кімнаті гуртожитку, яку орендував останній. Однак, 21 травня 2020 року рішенням окружного адміністративного суду, справа 160/745/20 зупинено експлуатацію будівлі цього гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , до повного усунення порушень. На сьогоднішній день, вона з чоловіком вимушені проживати в орендованій квартирі. Наші візити до квартири за адресою: [ADDRESS] частики якої належить їй, закінчуються сварками між її сім`єю та позивачем, на боці якої виступають три сусідки, що не дає змоги їй користуватися 1/3 часткою квартири, а тим більше виховувати там дитину-немовля. За час проживання в квартирі позивач привела квартиру в антисанітарний стан. Відмовляється прибирати в ній та заважає, за допомогою трьох сусідок, прибрати в квартирі. Всі належні позивачу документи знаходяться у позивача, а отже посилання останньої на зберігання документів позивача у її чоловіка є хибними, про що свідчить надання позивачем до суду завірених належним чином копій правовстановлюючих документів. Вважає, що всі звинувачення позивача на адресу її та чоловіка є безпідставними та абсурдними. Вважає, що запропонований позивачем порядок користування квартирою є неможливий, оскільки порушить її права та свободи. В свою чергу, 13 січня 2021 року позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив в якому вказала, що твердження відповідача зазначені у відзиві на позов не відповідають дійсності, оскільки двері кімнаті №8 завжди відкриті, при цьому у вказаній кімнаті досі знаходяться особисті речі відповідачки (її особистий одяг, предмети побуту) до яких остання має постійний доступ і перекладає їх, як вважає за необхідне, а отже доступ до них необмежений. Замок на дверях зазначеної вище кімнати використовується позивачем за необхідності переодягатися з метою відвідування лікарні, зважаючи, що це одна з трьох кімнат у квартирі, до того ж найменша, де постійно знаходиться позивач та її особисті цінні речі: документи, грошові кошти, пенсійна картка тощо. Коли позивачка знаходиться вдома, двері у вказану вище кімнату завжди відчинені. Просить врахувати, що чоловік відповідачки є сторонньою для позивачки людиною, тим паче людиною протилежної статі, який без стуку може зайти в будь-яку кімнату. Між сторонами існують неприязні відносини, причиною яких є відсутність згоди в порядку користування квартирою, що піддержується рядом звернень до поліції та постійним порушенням відповідачем прав позивача на користування квартирою, позбавляючи таким чином останню права на особистий простір. При цьому доказів протилежного відповідачем не надано. До укладення договору дарування 1/3 частки квартири дідом позивачу, відносини між сторонами були добрі, все змінилось після 2018 року, після укладення вищевказаного договору. До отримання відзиву позивачу не було відомо про наявність житлових проблем у відповідача. Разом з тим, такі обставини виникли не з вини позивача, а діючим законодавством не передбачено поліпшення власних житлових умов за рахунок права власності інших осіб. 15 лютого 2021 року відповідач [PERSON] подала до суду заперечення на відповідь на відзив повторно вказавши в них обставини, викладені у відзиві на уточнену позовну заяву. Крім того, 15 лютого 2021 року відповідач [PERSON] подала до суду клопотання про зупинення провадження у справі до з`ясування обставин та отримання вірно викладеного найменування права власності у первинному свідоцтві про право власності на житло за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 31 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд справи по суті, при цьому відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 31 березня 2021 року задоволено заяву позивача [PERSON] про виклик свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Інших заяв, клопотань від учасників процесу не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Заходи забезпечення позову / доказів, зупинення / поновлення провадження не застосовувались. Присутня в судовому представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги свого довірителя та просила їх задовольнити по зазначених в заяві підставах. В подальшому в судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явилася, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи належним чином, що також підтверджується наданим останньою відзивом на уточнену позовну заяву та запереченнями. Заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду від останньої не надходило. Оцінюючи характер процесу, важливість предмета розгляду, який стосується захисту майнових прав та інтересів позивача, з метою дотримання розумних строків розгляду справи суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності відповідача в заочному порядку згідно ст.224 ЦПК України з урахуванням згоди представника позивача, на підставі наявних доказів. Допитана судом в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона влітку 2020 року була випадковим свідком сварки між позивачем та відповідачем, оскілки є сусідкою останніх. Вона була змушена втрутитися в конфлікт, оскільки знайома з позивачем [PERSON] , яка пояснила, що над нею морально знущаються, виселили її в маленьку кімнату. Було з`ясовано, що права [PERSON] при користуванні квартирою, в якій проживає остання, порушуються відповідачем та її чоловіком, у зв`язку з чим було викликано працівників поліції, якими був зафіксований вищезазначений факт та які попередили відповідача та її чоловіка про неприпустимість такої поведінки. Вона також з`ясувала, що відповідач та її чоловік постійно утискають позивача, не дають їй можливості створити належні умови для проживання. Аналогічні сварки відбувались неодноразово. Їй відомо, що позивачу допомагають соціальні працівники. Допитана судом в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона знайома з позивачем [PERSON] , з якою є сусідкою. Минулого року вона дізналась, що квартира в якій проживає позивач належить останній та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Вона неодноразово була свідком конфліктів між позивачем та відповідачем. Одного разу чоловік відповідача намагався винести з квартири документи позивача на квартиру, вона вимушена була завадити цьому. На теперішній час квартира перебуває в антисанітарійному стані. Позивач проживає в найменшій кімнаті, хоча і володіє 2/3 частками квартири. Відповідач перешкоджає їй та іншим знайомим спілкуватися з позивачем. Догляд за позивачем здійснює соціальний працівник, а не відповідач. Допитана судом в якості свідка [PERSON] суду показала, що їй відомо, що конфлікт між позивачем та відповідачем триває з 2015 року. Покійний дід позивача зловживав алкоголем. Чоловік відповідача був визначений опікуном діда позивача та відповідача. Дід переймався перед смертю, щоб квартира, частина якої належала йому, не була продана, а його онука [PERSON] не залишилась без житла. Їй також відомо, що чоловік відповідачки мав намір продати квартиру та купити приватний будинок. Позивач [PERSON] на даний час проживає в найменшій кімнаті у квартирі, користуватися іншою площею в квартирі позивачу перешкоджає відповідачка та її чоловік, які також перешкоджають їй та іншим знайомим спілкуватися з позивачем. Суд, дослідивши вимоги позовної заяви, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, вважає за необхідне уточнені позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на праві спільної часткової власності [PERSON] належить 2/3 частки трьохкімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] про право власності на житло (1/3 частки квартири) від 22 червня 2016 року та договором дарування від 16 квітня 2018 року (1/3 частки квартири), посвідченим державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Грабевник О.В., зареєстрованого в реєстрі за №410, а також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.04.2018 (а.с.16-25). В свою чергу, на праві спільної часткової власності [PERSON] належить 1/3 частки трьохкімнатної квартири, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] про право власності на житло від 22 червня 2016 року (а.с.16-17). Відповідно до технічного паспорту, квартира [ADDRESS] має загальну площу 57,20 кв.м., у тому числі житлову площу - 38,62 кв.м., складається з трьох житлових кімнат: 1-а кімната площею 12,8 кв.м., 2-а кімната площею 18,20 кв.м.; 3-я кімната 7,60 кв.м., кухня площею 8,70 кв.м.; ванна кімната 2,30 кв.м.; вбиральня (поєднана) 1,2 кв.м.; вбудована шафа 0,40 кв.м., коридор - 6,00 кв.м., що відображено на плані квартири (а.с.134). Так, враховуючи співвідношення часток співвласників в кв. [ADDRESS] , необхідно визначити, що [PERSON] (2/3 частки) належить: 38,13 кв.м. загальної площі квартири, з якої 25,74 кв.м. житлової площі, а [PERSON] (1/3 частки) відповідно належить: 19,06 кв.м. загальної площі квартири, з якої 12,87 кв.м. житлової площі. Також встановлено, що з 01.09.2019 проведено розподіл особових рахунків для оплати житлово-комунальних послуг відповідно до технічного паспорту на квартиру, при цьому [PERSON] визначено: загальної площі квартири - 35,1 кв.м.; житлової площі - 25,8 вк.м.; опалювальної площі - 35,1 кв.м., а [PERSON] визначено: загальної площі квартири - 22,1 кв.м.; житлової площі - 12,8 вк.м.; опалювальної площі - 22,1 кв.м. (а.с.25), що судом сприймається критично, враховуючи проведені розрахунки відповідно до розміру часток співвласників, визначених вище. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] мала за мету захист її права власності та забезпечення можливості належної реалізації цього права під час користування житловим приміщенням, оскільки в добровільному порядку відповідач це питання вирішити не бажає, що також підтверджується показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Перевіряючи обґрунтованість заявлених [PERSON] вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов`язку, або іншим способом. Згідно вимог ст. 41 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, за яким особа має право безперешкодно володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, встановлені визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Вимогами ст. 321 ЦК України встановлюється непорушність права власності. Зокрема, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна, яка є в спільній частковій власності. Засади захисту права власності передбачені у ч. 2 ст. 386 ЦК України, зокрема, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, в тому числі і шляхом подання до суду відповідного позову. В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Аналізом вказаних норм у взаємозв`язку суд приходить до висновку, що у випадку виникнення між співвласниками питань щодо встановлення порядку користування, володіння, утримання чи розпорядження майном, вони повинні вирішуватись за їх погодженням між собою, а у випадку виникнення спору - в судовому порядку. З огляду на те, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS] та приймаючи до уваги позицію відповідача, як співвласника, враховуючи ізольованість суміжних жилих кімнат визначених на плані квартири за [ADDRESS] площею 18,20 кв.м., та №8 площею 7,60 кв.м., які у сукупності є ізольованими, мають окремий вихід, та за площею разом складають 25,8 кв.м. житлової площі, що співрозмірно з житловою часткою у праві власності позивача в квартирі, яка складає 2/3 частки, а також, належність відповідачу 1/3 частки квартири, що відповідно складає 12,87 кв.м. житлової площі квартири, та є співрозмірним з площею жилої кімнати №6, яка складає 12,8 кв.м., суд виходячи з принципів справедливості та розумності, з метою дотримання справедливого балансу між їх правами на користування майном, що належить останнім на праві спільної часткової власності, приходить до висновку, що запропонований позивачем порядок користування житловими приміщеннями в квартирі є найбільш доцільним, зважаючи на наявність спору між сторонами, а отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Приймаючи вищезазначене рішення, суд також вважає за доцільне залишити у спільному користуванні співвласників коридор №1, визначений на плані квартири площею 6 кв. м., кухню №4, визначену на плані квартири площею 8,70 кв. м., санвузол №3, визначений на плані квартири 1,2 кв. м., ванну кімнату №2, визначену на плані квартири площею 2,3 кв. м. В свою чергу, за встановлених судом обставин та зазначених вище висновків про визначення порядку користування спірним майном, суд також вважає необхідним зобов`язати відповідача звільнити від особистих речей житлову кімнату № 7 , визначену на плані квартири площею 18,20 кв. м., та житлову кімнату № 8 , визначену на плані квартири площею 7,60 кв. м. Приймаючи вищезазначені рішення, суд враховує позицію відповідача, викладену письмово, однак, вона не спростовує обставин встановлених судом на підставі наданих сторонами доказів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ч.6 ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача та відповідача від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а отже вважає, що вони підлягають компенсуванню за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial