Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є відповідальним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , яку вона отримала на підставі ордеру № 017954 серії Б від 11.07.2011 року. У дані квартирі зареєстровані вона, її син [PERSON] , дочка - відповідач [PERSON] , неповнолітній онук [PERSON] . Як зазначає позивач, відповідач добровільно виїхала зі спірної квартири та відсутня за місцем реєстрації без поважних причин з 12.04.2017 року, вивезла особисті речі та меблі. Будь-яких перешкод у користуванні житлом їй не чинилось, з проханням про збереження за нею житла відповідач не зверталась. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 02.08.2018 року позовні вимоги задоволено. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.03.2019 року вказане заочне рішення суду скасовано та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.05.2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в позові, та просили про їх задоволення. Також, зазначили про те, що відповідач отримала у власність земельні ділянки та житловий будинок, а тому виїхала зі спірної квартири з власного бажання. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказуючи на те, що була змушена залишити спірну квартири через поведінку її брата та позивача, внаслідок чого вона неодноразово зверталась до поліції, мала реальні побоювання за свою безпеку та безпеку своїх дітей, а тому зверталась за захистом до Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району м.Києва з питанням щодо поселення до притулку, а в квітні 2017 року фактично була змушена виїхати з квартири та винаймати житло в оренду. Отриманий нею у 2014 році у спадок будинок знаходиться поза межами м.Києва та перебуває у непридатному для проживання стані, іншого житла вона не має. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи - Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву, в якій просить розглядати справу в її відсутність та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, на підставі ордеру № 017954 серії Б від 11.07.2011 року, позивачу [PERSON] була надано право на зайняття однокімнатної квартири [ADDRESS] разом з сім`єю, до складу якої входять донька - відповідач [PERSON] , син [PERSON] та онук [PERSON] , які були зареєстровані у квартирі (а.с.7). Згідно актів ЖЕД-313 від 25.10.2017 року, 31.01.2018 року, 11.07.2018 року, 04.11.2019 року, відповідач [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] у квартирі зареєстровані, але фактично не проживають з 12.04.2017 року (а.с.9, 47, 48, 166). Як вбачається з листа ЖЕД-313 від 05.01.2018 року, за період з 01.08.2017 року по 05.07.2018 року від [PERSON] звернень до ЖЕД не надходило (а.с.46). Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] в березні 2013 року та грудні 2016 року зверталась до правоохоронних органів з приводу протиправних дій з боку відповідача та її співмешканця [PERSON] (а.с.49, 50, 51, 112, 113-115). В той же час, згідно листа Деснянського УП ГУНП у м.Києві від 01.03.2019 року № М-714/125/49-2019, за період з 01.01.2010 року по 01.01.2018 року до Деснянського УП ГУНП у м.Києві надійшло 32 звернення відповідача щодо неправомірних дій відносно неї за адресою: [ADDRESS] , які вчинялись відносно неї її братом та матір`ю [PERSON] (а.с.69-72). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердила факт не проживання відповідача у спірній квартирі, а також вказала, що була присутня під час сварки сторін, ініціатором якої була відповідач. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст.9 ЖК України). Статтею 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм суд приходить до висновку, що позивачем не доведено її вимоги відповідно до ст.ст.71,72 ЖК України, оскільки під час судового розгляду знайшли своє підтвердження посилання відповідача про поважність причин не проживання у спірній квартирі внаслідок тривалих конфліктних стосунків з позивачем та [PERSON] , що робило неможливим спільне проживання у спірній квартирі (а.с.69-72). Факт постійних конфліктів не заперечувала і позивач в судовому засіданні, проте зазначила, що ініціатором цих конфліктів є саме відповідач. Наявність конфліктних відносин між сторонами підтвердила і свідок. Посилання позивача на те, що відповідач має у власності житловий будинок (і даний факт визнано відповідачем в ході судового розгляду, хоча належних доказів цьому не надано), підстав для задоволення позову не дають, оскільки судом встановлено, що відповідач не проживає у квартирі з поважних причин, тобто, відсутні підстави, передбачені ст.ст.71,72 ЖК України. Наявність у відповідача у власності іншого житла не виключає її права користування спірною квартирою, якою вона користується на законних підставах на підставі ордеру. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку наданим доказам в їх сукупності, суд вважає, що доводи та твердження позивача на дають підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому відмовляє в задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed