Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Канівського коледжу культури і мистецтва Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини - відокремлений структурний підрозділ університету, третя особа: Управління Держпраці у Черкаській області, про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов мотивовано тим, що позивач працювала у відповідача на посаді викладача та концертмейстера. Наказом відповідача від 29.04.2020 №8-к внесені зміни до тарифікаційного навантаження викладачів коледжу з 29 червня 2020 року, а саме скорочено посаду викладача. Наказом від 26.06.2020 № 16-к позивача звільнено з посади викладача та концертмейстера коледжу на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 29.06.2020 незважаючи, на те, що скорочено було виключно посаду викладача. З наказом про звільнення її було ознайомлено 26.06.2020 під підпис, проте відсутнє підтвердження того, що у день звільнення їй видано копію наказу про звільнення, як того вимагає ст. 47 КЗпП України. Управлінням Держпраці у Черкаській області встановлено, що її вивільнення проведено з порушенням вимог ст.42, ст.43 та ст. 49-2 КЗпП України, зокрема, позивача персонально, не пізніше ніж за два місяці, не попереджено про наступне вивільнення та одночасно не запропоновано іншу посаду відповідної кваліфікації, недотримано місячного терміну розірвання трудового договору з дня одержання згоди виборного органу профспілкової організації, безпідставно звільнено з посади концертмейстера. Вважає, що роботодавець завчасно за три місяці до намічуваних звільнень не надав первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів і не звертався за згодою про можливе звільнення позивача з роботи. Про порушення своїх прав позивач дізналася 04.11.2020. Просить суд визнати поважними причини пропуску строків позовної давності та поновити ці строки. Визнати незаконним та скасувати наказ директора Канівського коледжу культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини -відокремлений структурний підрозділ університету від 26.06.2020 № 16-к про звільнення її з посади викладача та концертмейстера за п. 1 ст.40 КЗпП України. Поновити її на посаді викладача та концертмейстера Канівського коледжу культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини - відокремлений структурний підрозділ університету з 26.06.2020. Стягнути відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, та покласти на відповідача судові витрати. У судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, покласти на відповідача відшкодування понесених позивачем витрат зі сплати судового збору, а в частині відшкодування витрат на правничу допомогу відмовилися. Представники відповідача - [PERSON] та Скляренко А.І. у судовому засіданні позовні вимоги визнали у повному обсязі, не заперечували щодо їх задоволення, про що подали відповідну заяву. Повідомили, що Канівський коледж культури і мистецтва Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини - відокремлений структурний підрозділ університету перейменовано на Відокремлений структурний підрозділ «Канівський фаховий коледж культури і мистецтва Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини». Представник третьої особи Управління Держпраці у Черкаській області у судове засідання не з`явився, до суду надано письмове пояснення на позов, відповідно до якого вважають, що за результатами інспекційного відвідування звільнення позивача відбулося з порушеннями трудового законодавства (а.с.125-127). Відповідно до поданого до суду клопотання просили розгляд справи проводити без участі їх представника (а.с.137). Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, приходить до наступного висновку. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивача [PERSON] 22.01.1981 було прийнято на посаду викладача фортепіано та концертмейстера Канівського культучилища, яке в подальшому було перейменовано на Канівський коледж культури і мистецтва Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини - відокремлений структурний підрозділ університету, що підтверджується записом в її трудовій книжці від 02.08.1971 (а.с.12,13). Під час розгляду справи у суді Канівський коледж культури і мистецтва Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини - відокремлений структурний підрозділ університету перейменовано на Відокремлений структурний підрозділ «Канівський фаховий коледж культури і мистецтва Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини», що підтверджується наказом №1-к від 17.02.2021 (а.с.164,165). Відповідно до витягу з протоколу № 8 від 29.04.2020 засідання викладачів циклової комісії «Музичне мистецтво» про стан педагогічного навантаження викладачів на кінець 2019-2020 навчального року, було вирішено повідомити всіх хто має критично мале навантаження, в тому числі і [PERSON] , про те, що в наступному навчальному році вони не будуть комплектовані до складу педагогічних працівників (а.с. 99-100). Наказом відповідача №8-к від 29.04.2020 вирішено внести зміни до тарифікаційного навантаження викладачів коледжу з 29 червня 2020 року, а саме: скоротити посаду викладача, попередити викладача [PERSON] (не пізніше ніж за два місяці) про вивільнення її посади відповідно до чинного законодавства України про звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.98). Відповідно до повідомлення №135 від 29.04.2020 вбачається, що [PERSON] повідомлено про скорочення штату працівників, у зв`язку з відсутністю педагогічних годин (а.с.19). Відповідно до оскаржуваного наказу відповідача №16-к від 26.06.2020, [PERSON] звільнено з посади викладача та концертмейстера коледжу з 29.06.2020 по ст. 40 п.1 КЗпП України, що також підтверджується записом у трудовій книжці позивача (а.с.18,163). Відомості про вручення позивачу даного наказу в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч.2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Належним виконанням порядку вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації праці є персональне попередження про наступне вивільнення працівника і надання пропозиції щодо іншої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 182/1268/18-ц та в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15. Як зазначалося вище, наказом директора коледжу №8-к від 29.04.2020 «Про скорочення штату працівників» було доручено попередити викладача [PERSON] (не пізніше ніж за два місяці) про вивільнення її з посади. Відомості про ознайомлення позивача [PERSON] з даним наказом матеріали справи не містять, так як і з самим повідомленням про скорочення штату працівників, адресованим позивачу №135 від 29.04.2020 (а.с.19, 98). В матеріалах справи наявний акт комісії від 29.04.2020 про те, що [PERSON] на запрошення директора коледжу щодо ознайомлення з рішенням циклової комісії викладачів музичного мистецтва від 29.04.2020 та вручення їй письмового повідомлення щодо скорочення штату працівників не відреагувала. Також зазначено, що на прохання дирекції щодо вручення їй повідомлення, [PERSON] не відчинила двері кімнати, в якій вона проживає, але була присутня в даний час (а.с.104). Даний акт комісії від 29.04.2020 суд не вважає належним доказом на підтвердження факту попередження позивача про наступне її вивільнення, оскільки не містить відомостей про те, що [PERSON] було безпосередньо ознайомлено з попередженням і вона відмовилася від його отримання (зазначено лише, що двері кімнати, де проживає позивач були зачинені). Також суд враховує, що відповідачем у відзиві вказано, що повідомлення про скорочення штату №135 від 29.04.2020 було направлено позивачу рекомендованими листом і вручено адресату особисто 13.05.2020, що додатково вказує на недотримання відповідачем двомісячного терміну повідомлення позивача про майбутнє скорочення, яке мало місце 29.06.2020. Відповідно до ч.1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ч.ч. 3, 8 ст. 43 КЗпП України, подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Відповідач у відзиві зазначає, що профспілковий комітет коледжу надав згоду на звільнення викладачів коледжу, в тому числі і [PERSON] (протокол № 5 від 29.04.2020), однак засідання профкому відбулося без участі позивача, а звільнення відбулося з порушенням місячного терміну після надання згоди на звільнення, тим самим не було дотримано вимог ч. 3, 8 ст. 43 КЗпП України. Крім того, наказом відповідача № 8-к від 29.04.2020 було скорочено посаду викладача, натомість згідно оскаржуваного наказу позивача було звільнено з посади викладача та концертмейстера, що вказує на ту обставину, що посаду концертмейстера не було скорочено, і відповідно звільнення з посади концертмейстера не могло мати місце. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не дотримався двомісячного терміну повідомлення позивача про наступне вивільнення, не вручив копію наказу про звільнення, не дотримався місячного терміну для звільнення позивача після надання згоди профспілки на звільнення, тим самим відповідачем не були дотримані вимоги ч. 8 ст. 43, ч.2 ст.47, ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України Порушення відповідачем трудового законодавства при звільненні [PERSON] також підтверджується Актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № ЧК 672/365/АВ від 04.11.2020 та постановою Канівського міськрайонного суд №697/2059/20 від 19.01.2021, якою [PERSON] - директора Канівського коледжу культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП. Дана постанова суду не оскаржувалася та набрала законної сили (а.с.123,124, 128-134). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У судовому засіданні представниками відповідача у повному обсязі визнано позовні вимоги [PERSON] , а тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини у справі щодо незаконного звільнення позивача не підлягають доказуванню. Обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання суд не має. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу директора Канівського коледжу культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини - відокремлений структурний підрозділ університету від 26.06.2020 № 16-к «Про звільнення [PERSON] ». В частині вимоги про поновлення позивача на роботі з 26.06.2020, суд зазначає, що дана вимога підлягає до часткового задоволення, оскільки позивача було звільнено з 29.06.2020, тому і її поновлення на роботі має відбуватися саме з цієї дати. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки, суд прийшов до висновку, що звільнення [PERSON] відбулося з порушенням трудового законодавства, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2020 по 01.04.2021 (день винесення судового рішення). При цьому розмір середнього заробітку необхідно розраховувати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5, 8 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Ні позивачем, ні відповідачем не надано суду довідку про її доходи, єдиним документом, що міститься в матеріалах на підтвердження помісячного розміру заробітної плати є довідка форми ОК-5 сформована станом на 12.03.2021. Саме тому розрахунок середнього заробітку позивача проведений на підставі наданої довідки Пенсійним фондом України форми ОК-5 про індивідуальні відомості застрахованої особи - позивача [PERSON] . З довідки Форми ОК-5 Пенсійного фонду України «Індивідуальні відомості про застраховану особу» вбачається, що за звітний 2020 рік Канівський коледж культури і мистецтва Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини - відокремлений структурний підрозділ університету, який перейменовано на Відокремлений структурний підрозділ «Канівський фаховий коледж культури і мистецтва Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини» (код 39088920) сплачувало страхові внески у період роботи позивача в навчальному закладі. Зокрема, у період квітня та травня місяців 2020 року, сплачено страхові внески відповідно до нарахованої заробітної плати, а саме: місяці «4,5», сума заробітку значиться по 4723,00 грн. (а.с.117-122). Так, розмір середньоденної заробітна плата позивача становить: 9446,00 грн. / 40 днів = 236,15 грн. Кількість робочих днів за період з 30.06.2020 по 01.04.2021 складає 192 дня. Таким чином, розмір середнього заробітку [PERSON] за час вимушеного прогулу становить 192*236,15 грн.= 45340,80 грн., та який відповідно підлягає до стягнення. Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 по справі №359/10023/16-ц. Таким чином, беручи до уваги вище викладене, суд вважає вимоги позову у цій частині обґрунтованими, а саме щодо періоду вимушеного прогулу, та такими що підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, враховуючи усі обставини справи, встановлені судом, беручи до уваги повне визнання представниками відповідача заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Згідно ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. В зв`язку з цим, рішення суду в цій частині підлягає негайному виконанню. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом в частині заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було судовий збір у розмірі 840,80, грн., та сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 420,40 грн. (а.с.44,81). В решті вимог позивач звільнена від цих витрат. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. та на користь позивача у розмірі 1261,20 грн.

Outcome: partial