Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та прохала визнати за нею право власності на ? частину майна, яке складається з квартири [ADDRESS], що є сумісною власністю подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.03.2000 року по 10.07.2012 року, від якого мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Зазначила, що в період шлюбу сторонами було придбано квартиру [ADDRESS]. Також вказала, що спільної згоди щодо поділу майна ними не досягнуто, а тому вона і змушена була звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, в заяві, адресованій суду, прохала розглянути справу за її відсутності, вказала, що свої позовні вимоги підтримує повністю. Прохала суд не стягувати з відповідача понесені нею судові витрати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, в заяві, адресованій суду, прохав розглянути справу у його відсутності, вказав, що позовні вимоги визнає повністю. Прохав не стягувати з нього судові витрати. Третя особа орган опіки та піклування Глобинського РДА в судове засідання не з'явилися, надавши заяву про розгляд справи у їх відсутності, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, в зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вирішив за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законом підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.03.2000 року по 10.07.2012 року, від якого мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Також, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, під час зареєстрованого шлюбу сторонами було придбано майно, а саме: квартира [ADDRESS]. У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. На підставі ст.70 цього Кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, суд вважає, що зазначене спірне майно належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, як таке, що набуте подружжям за час шлюбу. А тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ґрунтується на законі, доведений належними доказами, тому підлягає задоволенню. Крім того, позов не оспорюється відповідачем. Визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та охоронювані законом інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved