Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування вимог посилалася на те, що з відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] Після розірвання шлюбу дитина проживає з Позивачем. З метою належного лікування доньки, їй необхідно виїхати до Ізраїлю. Оскільки відповідач не надає дозволу добровільно, постійні звернення до суду щодо надання дозволу на кожний окремий виїзд пов'язані із розглядом справ в суді, що може призвести до зриву запланованого заздалегідь виїзду, а отже вона не має можливості отримати згоду на виїзд дитини за межі України саме в потрібний час. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Просить суд надати дозвіл на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон, а також всіх необхідних документів для виїзду за межі України [PERSON], [INFO] без згоди її батька до досягнення нею повноліття та надати дозвіл на виїзд за кордон [PERSON], [INFO], без згоди її батька до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити з підстав викладених у наданому ній позові, при цьому пояснила, що наразі країна, де планується проводити лікування, та період перебування не визначено, а також підтвердила наявність у дитини оформленого документу для виїзду за межі України. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що перешкод для виїзду дитини за межі України не чинить, ним надавалася нотаріальна згода на виїзд дитини за межі України, де зазначено певний перелік країн, з огляду на викладене заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти надання дозволу на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон [PERSON], [INFO] без згоди її батька, оскільки на дитину вже оформлено закордонний паспорт. Щодо надання дозволу на виїзд дитини за кмежі України не заперечувала, але строком на три роки. Вислухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються Сімейним кодексом України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.05.2004 року. 06.06.2012 року рішенням Дніпровського районного суду від 06.06.2012 року, яке набрало законної сили 16.06.2012 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.01.2006 року. [PERSON], [INFO], є дитиною-інвалідом по зору відповідно до посвідчення [NUMBER] виданого 11.06.2015 року. Необхідність лікування [PERSON], [INFO] підтверджується індивідуальною програмою реабілітації дитини-інваліда №111 від 28.05.2015р., виданою комунальним закладом «Херсонська міська клінічна лікарня» ім. О.С.Лучанського. Виходячи зі змісту ст. ст.1, 3-4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до заяви від 26.08.2015р., посвідченою приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Івченко О.П., відповідач [PERSON] надав згоду своїй малолітній доньці - [PERSON]., [INFO] на тимчасовий виїзд із України за кордон у супроводі [PERSON], [INFO] у період з 01.09.2015 року по 01.02.2016 року. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» визначає можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд, а не на виїзд до досягнення дитиною певного віку без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дітей за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обовязків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Таким чином, надання дозволу на періодичні виїзди дитини за кордон без зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, без дозволу батька, до її повноліття, суперечить нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Відтак, вимоги Позивача в цієї частині задоволенню не підлягають. Під час розгляду справи судом роз'яснено сторонам положення ст.ст. 10, 11 ЦПК України стосовно вимог законодавства, що регулює виниклі правовідносини, проте позовні вимоги позивачем не змінювались. В силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами, що приймають участь у справі не підлягають доказуванню. Також не підлягають задоволенню вимоги Позивача щодо оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон та виготовлення проїзних документів, оскільки у судовому засіданні встановлено та підтверджено поясненнями Позивача, що на дитину оформлено паспорт для виїзду за кордон. Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд не виходячи за межі позовних вимог дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed