Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої вимоги мотивувала тим, що 21.10.2010 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області. Від цього шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO] Останнім часом сімейне життя між подружжям поступово погіршувалося, сімейні стосунки ставали більше холодними, не дружніми, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Сімейне життя з відповідачем не склалося через діаметрально протилежні погляди на шлюб, сімю та виховання спільної дитини. З цього приводу почалися постійні сварки та непорозуміння, розлад у стосунках. Сумісне проживання між ними припинено, тому на переконання позивача [PERSON] подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, шлюб існує тільки формально, тому просить суд не надавати строк для примирення, так як вважає, що він не виправить стан їхніх стосунків. Після розірвання шлюбу просить суд залишити доньку її на утриманні та вихованні. Позивач також зазначила, що з урахуванням того, що відповідач аліментів нікому не сплачує, не має іншої родини та інших малолітніх чи неповнолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обовязкового утримання з його боку, просить суд стягнути з нього на свою користь аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн. В судове засідання позивач [PERSON] зявилася разом зі своїм представником [PERSON], позовні вимоги підтримали повністю, просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання зявився, проти позову заперечував частково, а саме в частині розірвання шлюбу між ним та [PERSON] Щодо сплати алмінтів на утримання дитини він не заперечував, зазначив, що має можливість сплачувати аліменти в розмірі 1500,00 грн., оскільки займається господарською діяльністю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності та заслухавши доводи сторін, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з наданих позивачем доказів, 21.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Сідор) [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис № 456, після державної реєстрації прізвище чоловіка [PERSON], дружини [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія І-ФМ № 130278, виданим 22.09.2015 року. Від цього шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO], про що складено відповідний актовий запис № 1532, батьком записаний [PERSON], матірю [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія І-ФМ № 334039, виданим 22.09.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області. Шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинилися з серпня 2015 року. В судовому засіданні позивач пояснила, що сімейне життя між ними погіршилося близько трьох років тому, але заради спільної дитини вони продовжували зберігати сімю, але останнім часом стосунки між ними стали більш холодними, не дружніми, почалися постійні сварки та непорозуміння на ґрунті діаметрально протилежних поглядів на шлюб, сімю та виховання спільної дитини, що в кінцевому результаті і призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин та спільного проживання, так як позивач повернулася жити до своїх батьків. Відповідач у судовому засіданні стверджував, що прагне зберегти сімю, не зважаючи на всі обставини, які між ними виникали раніше, вважав, що їхній шлюб ще можна врятувати. Але, якщо його дружина все ж бажає розірвати з ним шлюб, то він згоден сплачувати аліменти на утримання їхньої малолітньої дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із ст. 55 СК України вбачається, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно зі ст. 121 СК України, права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. (ст. 141 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної [PERSON] України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Відповідно до положень ст. ст. 150, 151 СК України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В силу ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Згідно вимог ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Сімейне законодавство зобов'язує батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, проте відповідач ухиляється від свого батьківського обов'язку, а тому кошти на утримання дитини (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду. Враховуючи наведене та з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а отже, укладений між [PERSON] та [PERSON] шлюб підлягає розірванню, а також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. у твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн. щомісячно, починаючи від дня предявлення позову до суду 11 листопада 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. А також відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved