Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.02.2003 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу подружжям було придбано будинок [ADDRESS] . На протязі спільного життя подружжя проводили капітальний ремонт в будинку, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет. Крім того, ними було придбано автомобіль марки CHERY-TIGGO N113HГ, 2008 року випуску, д.н. [NUMBER] у 2009 році за 100\~000 грн. На теперішній час відповідач не допускає позивача до користування житловим будинком, він змінив ключі на вхідних дверях. Крім того, відповідач сховав від позивача автомобіль. Між ними добровільної згоди щодо поділу майна не досягнуто. Таким чином, з урахуванням остаточних уточнених позовних вимог просить суд: скасувати спільну власність на майно будинок [ADDRESS] ; розділити спільно придбане нерухоме майно будинок [ADDRESS] виділивши [PERSON] у власність 1/2 частину вказаного будинку; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27.08.2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27.08.2020 року в задоволені заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 11.09.2020 року продовжено строк для усунення недоліків за зазначеною позовною заявою. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 29.09.2020 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 02.12.2020 року задоволено клопотання про витребування доказів. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 02.06.2021 року позовні вимоги в частині: поділу автомобіля марки CHERY-TIGGO N113HГ, 2008 року випуску, д.н. [NUMBER] ; стягнення з [PERSON] 50\~000,00 грн., як частину вартості автомобіля марки CHERY-TIGGO N113HГ, 2008 року випуску, д.н. [NUMBER] ; про стягнення з [PERSON] половини вартості проведеного ремонту будинку в сумі 157\~500 грн. 00 коп.; про зобов`язання відповідача не чинити [PERSON] у користуванні частиною будинку у відповідності до рішення суду, залишено без розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надала суду заяву в якій уточнені позовні вимоги підтримує та просить суд слухати справу у її відсутність. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи, надав до суду заяву, в якій уточнені позовні вимоги визнає повністю, просить суд слухати справу у його відсутність. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, враховуючи згоду відповідача з позовом, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.\~3,\~4\~ст.\~12\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно п. 1,3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серія [NUMBER] від 15.02.2003 року, виданого Відділом реєстрації громадянського стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 15.02.2003 року, актовий запис № 32. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 02.08.2003 року, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 21.09.2011 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.07.2003 року, виданого виконкомом Авдіївської міської ради, будинок за адресою [ADDRESS] , загальною площею 85,2 кв.м., житлова площа 44,3 кв.м., належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1337208 від 27.08.2003 року, виданого Комунальним підприємством Бюро технічної інвентаризації м. Донецьк, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності від 04.07.2003 року. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині розподілу спільно нажитого майна подружжя шляхом визнання за ними права власності по 1/2 частки будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст.\~69\~ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Відповідно до висновку, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2016 року №6-2811цс15, згідно ст. ст. 69, 70\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, діляться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються кожному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної\~часткової власності\~здійснюється співвласниками\~за їхньою\~згодою. Співвласники\~можуть домовитися\~про порядок\~володіння та\~користування майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ч. 1 ст. 361 ЦК співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Таким чином, на теперішній час встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Частина 3 ст.\~368\~ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.\~372\~ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При цьому суд враховує, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Зі змісту ст.\~81\~ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що спірне майно, яке складається з житлового будинку було набуте сторонами за час шлюбу, а тому у вказаного майна є усі ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відсутність судового рішення про визнання вищевказаного майна особистою приватною власністю [PERSON] підтверджує, що у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу чи то відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про розподіл нерухомого майна житлового будинку [ADDRESS] підлягає частковому задоволенню, а саме: визнати житловий будинкок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , спільною частковою власністю позивача з відповідачем із визнанням права власності на вищевказану квартиру у розмірі 1/2 частині за кожним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial