Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб 03 серпня 2007 року. Подружжя проживало разом до лютого місяця 2016 року. Однак, спільне життя у них з відповідачем не склалося, протягом останніх двох років стосунки між ними поступово погіршувалися, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Відповідач ніде не працював, зловживав алкоголем, а сварки та скандали неодноразово відбувалися в присутності малолітніх дітей. Спільне господарство між ними не ведеться, а подальше проживання та збереження шлюбу є неможливим. Від даного шлюбу у подружжя народилося троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти проживають з позивачем. Позивач також вказує на те, що вона офіційно не працює, однак періодично їздить за кордон на заробітки, щоб самостійно, власними силами забезпечувати та виховувати дітей. Відповідач же, який проживає окремо від дітей, ухиляється від виконання свого обовязку щодо їх утримання, матеріальної допомоги дітям не надає, участі у їх вихованні не приймає. У звязку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 6\~000 гривень щомісячно до досягнення ними повноліття. Позивач [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить суд їх задоволити. Проти заочного вирішення справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи, причини неявки суд не повідомив. Суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно вимог\~частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням\~статті 280 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 03 серпня 2007 року було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №19 та що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії 1-ФМ №041427, виданим повторно виконкомом Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області 21 лютого 2008 року (а.с.7). За час шлюбу у сторін по справі народилося троє дітей: син [PERSON], [INFO], про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії 1-ФМ №207975, виданого повторно виконкомом Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області 21 вересня 2011 року (а.с.12), донька [PERSON], [INFO], як вбачається з копії Свідоцтва про народження Серії 1-ФМ №089827, виданого виконкомом Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області 26 грудня 2007 року (а.с.11) та син [PERSON], [INFO], згідно копії Свідоцтва про народження Серії І-ФМ №216904, виданого виконкомом Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області 09 листопада 2011 року (а.с.10) . Згідно Довідки №140 від 31 січня 2018 року, виданої виконкомом Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області [PERSON], [INFO], жительці с. Іванівці, вул. Чайковського, 12 в тім, що по даній адресі зареєстровані та проживають: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], мати [PERSON], [INFO] та батько [PERSON], [INFO] (а.с.13). Відповідно до вимог статті 24 Сімейного кодексу України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається. Правилами статтей 104 та 105 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина друга ст.112 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Крім того, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обовязок закріплений в Конституції України, а також в Сімейному кодексі України, оскільки одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх змінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно дол законів України. Відповідно до частини 1 статті 9 Сімейного кодексу України, подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Нормою статті 141 цього Кодексу встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. У відповідності до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а на підставі частини 3 статті 181 цього Кодексу, за рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно частини 1 статті 184 Сімейного кодексу України - суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Нормою частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України (із змінами і доповненнями), розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України присуджуються за рішенням суду з дня предявлення позову. Відповідно пункиту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Судом встановлено та знайдено підставність задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON], оскільки шлюб між подружжям існує формально, примирення та збереження їх сімї є неможливим, подальше спільне їх життя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам та інтересам їхніх дітей, які для повного і гармонійного розвитку своєї особистості повинні рости і виховуватися у атмосфері любові та розуміння. Також, судом знайдено підставність задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі, в розмірі 6\~000 гривень (по 2 000 грн. на кожну дитину), яка у свою чергу є виважена, розумна, справедлива і об'єктивна, щомісячно, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, і до досягнення ними повноліття, оскільки дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, яке гарантоване як частиною 2 статті 51 Конституції України,як Сімейним кодексом України, так і частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, це зокрема, виявляється в забезпеченні дітей мінімально необхідними благами, що потрібні для їх життя та виховання. Тому обов'язок відповідача [PERSON], як батька, утримувати та надавати дітям матеріальну допомогу. На підставі статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу, позивачу по справі - [PERSON], слід залишити шлюбне прізвище - Гранчак, оскільки остання не заявляла клопотання щодо відновлення їй дошлюбного прізвища. Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] та держави.

Outcome: approved