Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, яку надалі неодноразово уточнювала, про визнання недійсним укладеного на Одеській товарній біржі договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS], посилаючись на те, що зазначеним договором, укладеним без її згоди, порушено її право, як співвласника спільного майна подружжя, крім того, відчуження проведено Одеською товарною біржею. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, надав зустрічний позов про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення у 1/2 частину зазначеного житлового будинку, посилаючись на порушення його права власності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідача [PERSON], з урахуванням, що відсутні заперечення третіх осіб [PERSON], [PERSON] проти задоволення первісного позову, дослідивши наявні докази та матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, у зустрічному позові слід відмовити. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15.07.1978 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 20.02.1996 р., мають повнолітню на цей час дочку [PERSON] Подружжям [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу придбано за договором купівлі-продажу від 20.09.1986 р., посвідченим державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, 1/2 частину з надвірними спорудами за [ADDRESS]. Сторони визнають, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначений договір було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за № 9657, стор. 94, кн. 3. Згідно зі статтею 22 КпШС України, що діяла на час придбання [PERSON] та [PERSON] частини спірного будинку, майно, нажите подружжям у період перебування у шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Позивач [PERSON] заперечує надання своєї згоди на відчуження спільного майна подружжя належним чином та спростовує твердження відповідача щодо наявності її підпису на заяві до товарної біржі, посилаючись на те, що Одеська товарна біржа не мала правових підстав оформлювати угоду купівлі-продажу нерухомості, оскільки це суперечить ст. 3, 15 Закону України «Про товарну біржу». Такі види діяльності, як посередницькі послуги під час купівлі-продажу нерухомості, для Одеської товарної біржі не передбачені. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про товарну біржу», товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій. Товарна біржа діє на основі самоврядування, господарської самостійності, є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, власні поточні та вкладні (депозитні) рахунки в банках, печатку із своїм найменуванням. Посилання представника відповідача [PERSON], що на час виникнення правовідносин між сторонами у Одеської товарної біржі були повноваження на оформлення договору купівлі-продажу і що цей договір не підлягав нотаріальному посвідченню, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки не ґрунтуються на законі. Крім того, згідно зі ст. 224 ЦК УРСР (1963 р.), за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (1963 р.), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Сторони не оспорюють факт недодержання вимог щодо нотаріального посвідчення договору та підтверджують відсутність фактичної передачі майна - ? спірного житлового будинку - [PERSON] Посилання відповідача на те, що [PERSON] надала свою згоду на відчуження спільного майна подружжя у заяві на ім'я директора товарної біржі, не є підставою для відмови у її позові, оскільки Одеська товарна біржа не мала права на оформлення спірного договору. У своєму зустрічному позові [PERSON] посилається на порушення його прав, як власника спірного майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 29.08.2005 р. КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвало за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірного будинку на підставі рішення Третейського суду Асоціації «МІАР-ТС» від 18.07.2005 р. Зазначеним рішенням Третейського суду Асоціації «МІАР-ТС» від 18.07.2005 р. у справі за № ТС-19-В/2005 визнано дійсним договір № 28186 купівлі-продажу того ж самого нерухомого майна - ? частини будинку [ADDRESS], в м. Одесі, укладений 12 грудня 2001 р. між [PERSON] та [PERSON]; за [PERSON] визнано право власності на це майно. Таким чином, [PERSON], звернувшись у 2005 році до третейського суду з вимогами про визнання права власності, знав про відсутність у нього цього права власності на ? частину будинку за договором, оформленим у 2001 р. на товарній біржі, тому [PERSON] суперечить своїм же твердженням, що є власником, оскільки отримав право власності на підставі біржового договору. Крім того, відповідачем не спростовано твердження позивача [PERSON], що про продаж [PERSON] сумісного майна подружжя - спірної частини будинку, вона дізналася лише в березні 2005 р., коли їй було запропоновано укласти третейську угоду. Законом України «Про третейські суди» № 1701-ІV від 11.05.2004 р. визначено порядок утворення та діяльності третейських судів. Як зазначено у п. 4 рішення Конституційного суду України від 10 січня 2008 р. № 1-РП/2008 у справі про завдання третейського суду, згідно з положеннями частини п'ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно ж до ст. 46 Закону України «Про третейські суди», третейські суди приймають рішення тільки від свого імені. Рішення третейських судів є обов'язковими лише для сторін за спорами у справах у третейському розгляді. Як встановлено рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2013 р. у адміністративній справі за № 1570/4962/2012 за позовом [PERSON],[PERSON] до КП «ОМБТІ та РОН», треті особи: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, [PERSON], - КП «ОМБТІ та РОН» повинен був отримати від [PERSON] виданий компетентним судом виконавчий документ, яким, відповідно до ст. 56 Закону України «Про третейські суди», та п.1 ч.2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», є виконавчий лист. За відсутності виконавчого листа дії КП «ОМБТІ та РОН» щодо реєстрації за [PERSON] спірного майна є протиправними, у зв'язку з чим зазначена реєстрація підлягає скасуванню. Вказаним судовим рішенням скасовано запис № 9657 в книзі 3 доп.-95, реєстраційний номер 11872677 про реєстрацію за [PERSON] права власності на ? частину зазначеного будинку. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2013 р. апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, постанова суду - без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 березня 2014 р. касаційна скарга [PERSON] відхилена, судові рішення від 19.6.2013 р. та 04.10.2013 р. залишені без змін. Крім того, представником позивача за зустрічним позовом [PERSON] не доведено наявності перешкод у здійсненні позивачем, за його бажанням, свого, як він вважає, права власності на спірне майно. Згідно зі ст. 128 ЦК УРСР (1963 р.), право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (із змінами, внесеними Указом ПВР N 278-11 від 20.05.85). Як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи, [PERSON] ніколи не приймав спірне майно, не вселявся та ніколи не мешкав у житловому будинку [ADDRESS], починаючи з дати договору - 12.12.2001 р. Згідно зі ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Суду не надано доказів, які спростовують, що [PERSON] до цього часу утримують належне їм спірне майно. Позивач [PERSON] у зазначеній спірній частині будинку зареєстрована з 23.07.1987 р. та постійно там мешкає. Суд не вбачає правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] Посилання [PERSON] на ст. 321 ЦК України щодо непорушності права власності є слушним, разом з тим, ця норма закону у правовідносинах між сторонами стосується саме права власності [PERSON], яке було порушено [PERSON]

Outcome: approved