Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом згідно якого просить визнати відповідачів [PERSON] - 1983 р.н., [PERSON] - 2006 р.н., [PERSON] - 2004 р.н., [PERSON] - 2020 р.н. такими, що втратили право на користування житлом в будинку [ADDRESS] та виселити таких з вказаного житла. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що вона є власником 24/100 частин будинку [ADDRESS] . За даною адресою мають зареєстроване місце проживання наступні особи: [PERSON] , 1975 р.н. - її син, [PERSON] , 1983 р.н. - колишня дружина сина, [PERSON] , 2012 р.н. - онука, [PERSON] - 2015 р.н.- онук, [PERSON] , 2006 р.н. - син [PERSON] , [PERSON] , 2004 р.н. - дочка відповідача, [PERSON] , 2020 р.н. - дочка [PERSON] .. Після реєстрації шлюбу [PERSON] з її сином [PERSON] , така вселилась та зареєструвала місце свого проживання та своїх дітей [PERSON] та [PERSON] як член сім`ї власника. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.09.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, у зв`язку з чим вважає, що відповідачі відповідно втратили сервітутне право на проживання у даному будинку, що передбачено ст. 406 ЦК України. Вказує, що положення ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру, тощо від будь- яких осіб, у тому числі осіб які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. Тобто, цивільне законодавство не передбачає права користування житлом за особами, які хоча правомірно вселились у житло власника, але на час розгляду справи не є членами його сім`ї, а тому підстави подальшої реєстрації місця проживання відповідачів у належній позивачу частині будинку відсутні. Реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає їй вільно володіти та користуватись належним їй майном, вона несе додаткові витрати по утриманню майна та не має можливості оформити субсидію та інші пільги, передбачені чинним законодавством, тому у зв`язку з цим вимушена звернутись з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, однак у попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримала, просила такі задоволити. Додатково пояснила, що дійсно вона добровільно як власник житла приписала та вселила відповідача та її двох дітей у належну їй частину квартиру [ADDRESS] . Двоє дітей, [PERSON] та [PERSON] , її онуки, народились вже у цьому житлі. На даний момент часу шлюб між її невісткою та сином розірвано, відповідач разом з дітьми більше двох років не проживають у спірному житлі. У даному житлі на даний момент часу проживає тільки її син [PERSON] , який завжди сам оплачував квартплату. Представник позивача адвокат Мундяк М.М. в судове засідання не з`явився, подав заяву в якій просив, проводити розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги задоволити. Відповідачі [PERSON] , яка також діє у інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] та малолітньої [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Від представника відповідача, адвоката Поліщук І.М. надійшла заява, згідно якої така просила проводити розгляд справи у її відсутності та відсутності відповідача, у задоволені позовних вимог просила відмовити. Відповідач у попередніх судових засіданнях позовні вимоги не визнала, заперечила проти їх задоволення, з підстав наведених у відзиві на позов. Додатково зазначила, що проживала у спірному житлі протягом 10 років, сплачувала комунальні платежі, про що має оригінали відповідних квитанцій та має пільги як багатодітна матір на утримання житла. Однак з липня 2021 не проживає у житлі, оскільки на неї чиниться психологічний тиск збоку матері чоловіка, позивача по справі [PERSON] , яка увесь час намагається виселити її з житла та створює конфліктні ситуації, що також негативно впливає на дітей. В обґрунтування висловлених заперечень у відзиві покликалась на те, що 24/100 частини житлового будинку (1 кімната, кухня, кладова, та коридор, які облаштовані окремим входом) за адресою: [ADDRESS] у якій вона була вселена позивачем добровільно дійсно належить її свекрусі на праві власності, який та отримала у дар від своєї матері. Після реєстрації шлюбу у 2011 р. з сином позивачки, вона вселилась у вказане житло разом з двома дітьми [PERSON] та [PERSON] . За час шлюбу з [PERSON] , у них народилось ще двоє дітей [PERSON] , 2012 р.н. та [PERSON] 2015 р.н.. Однак під впливом матері, її чоловік звернувся в суд з позовом про розірвання шлюбу, який рішенням Срийського міськрайонного суду Львівської області 24.09.2020 було розірвано. Проте незважаючи на те, що вони офіційно розлучені, фактично до останнього часу проживали разом та вели спільне господарство. Оскільки місця для проживання сім`ї у будинку було обмаль, тому 2016 - 2017 р. вони з чоловіком, за кошти, які були надані їм її матір`ю [PERSON] , та за згодою власника [PERSON] , здійснили добудову до існуючої частини будинку, а саме добудували 2 житлові кімнати та коридор, а тому вона мала та має намір проживати і надалі у даному житлі. Вона з дітьми на законних підставах, за згодою позивача зареєструвалась та вселились у будинок, що належить останній, постійно там проживають понад 10 років, відтак законне право про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та виселення відсутнє, оскільки правомірність користування житлом базується на наданій згоді власника будинку [PERSON] . Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у ст. 116 ЖК УРСР, проте таких позивачкою у позовній заяві не зазначено. Окрім цього, вважає, що розірвання шлюбу між нею та сином позивачки не є підставою для припинення права користування спірним житлом та виселення членів сім`ї власника будинку, оскільки це право не є похідним від наявності сімейних та родинних відносин. Вказала, що іншого житла у неї з дітьми немає, і у разі виселення вона з чотирма дітьми та внучкою залишаться безхатченками. Також ствердила, що позивач у вказаному житлі не проживає, таким не користується, оскільки зареєстрована та проживає з 1978 р. за адресою: [ADDRESS] , що також належить їй на праві власності. Уповноважений представник третьої особи органу опіки та піклування Стрийської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, згідно якої просили проводити судове засідання без їхньої участі за наявними у матеріалах справи доказами, врахувавши висновок виконкому Стрийської міської ради затверджений рішенням виконкому Стрийської міської ради від 03.06.2021 № 166. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши пояснення осіб, що брали участь в справі, показання свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до переконання, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, у відповідності до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14632048 від 22.05.2007 позивачу [PERSON] , на підставі договору дарування зареєстрованого 30.04.2007 приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М. у реєстрі за № 2022, належить на праві спільної часткової власності 24/100 частини житлового будинку у [ADDRESS] . /а.с.10-11/ Позивач [PERSON] з 02.03.1978 р. зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] , що стверджується долученим до матеріалів справи копією паспорта позивача, Ѕ якої у відповідності до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта належить їй на праві власності. Той факт, що позивач ніколи не проживала у спірному житлі не заперечувався відповідачем у поданому відзиві на позов та у судових засіданнях. Згідно копії рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.09.2020 шлюб, який був зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 22.10.2011 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м.Стрию Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 374, було розірвано./а.с.12/ Судом встановлено, та таке не заперечувалось сторонами по справі, що у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] у відповідності до довідки виданої комунальним підприємством «Управляюча компанія`Мрія» № 183 від 22.02.2021 зареєстровані [PERSON] , 1975 р.н.- син [PERSON] , [PERSON] , 1983 р.н. - колишня невістка, [PERSON] , 2012 р.н.- онука, [PERSON] , 2015 р.н. - онук, [PERSON] 2006 р.н. - син [PERSON] , [PERSON] , 2004 р.н. - дочка [PERSON] , [PERSON] , 2020 р.н. - внучка [PERSON] .. У відповідності до заяви посвідченої приватним нотаріусом Стрийстького районного нотаріального округу Львівської обалсті Палінською О.В. від 15.12.2020 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] жителі [ADDRESS] , ствердили, той факт, що [PERSON] , 1983 р.н. зареєстрована у будинку [ADDRESS] у складі сімї, а саме: колишній чоловік [PERSON] , 1975 р.н., донька [PERSON] , 2004 р.н., син [PERSON] , 2006 р.н., син [PERSON] , 2012 р.н., син [PERSON] , 2015, онука [PERSON] , 2020 р.н.. За вищевказаною адресою проживають колишній чоловік [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] та [PERSON] .. [PERSON] , 2004 р.н. та [PERSON] , 2020 р.н. не проживають у будинку [ADDRESS] з квітня 2020 року хоча зареєстровані. Таким чином, станом на дату посвідчення вказаної заяви нотаріусом, тобто станом на 15.12.2020, позивач не заперечувала того факту, що відповідач [PERSON] та син [PERSON] проживають у спірному житлі. Також у ході судового розгляду судом з`ясовано, що позивач та відповідач перебувають тривалий час у конфліктних відносинах, що не заперечувалось ні позивачем, ні відповідачем у судовому засіданні. Факт наявності конфлікту та неприязних відносин між сторонами стверджується наявною у матеріалах справи копією відповіді Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області адресованої [PERSON] про те, що у ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження № 120201145130000004 за фактом нанесення її тілесних ушкоджень [PERSON] , копією відповіді Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області від 11.05.2021 № П-48/АЗ/47/12/21 наданої на адвокатський запит, згідно якої вбачається, що 10.03.2021 у кримінальному провадженні №20201145130000004 на підставі ч.1 п.2 ст. 284 КПК України прийнято рішення про закриття. Також постановою дізнавача -інспектора сектору дізнання Стрийського відділу поліції ГУ НП у Львівській області від 21.11.2020 закрито кримінальне провадження № 42020141330000029 від 12.06.2020 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України за заявою [PERSON] про викрадення з її квартири [PERSON] документів про право власності на будинок. Зокрема з вказаної постанови встановлено що [PERSON] підтвердила факт, що [PERSON] хотіла оформити добудову до квартири у [ADDRESS] , яка була здійснена нею у 2016 році. Окрім цього у судовому засіданні були допитані свідки. Так зокрема свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що позивач по справі це сестра її чоловіка. Вона проживає по сусідству по [ADDRESS] , що відповідач [PERSON] не живе у спірному житлі за адресою [ADDRESS] протягом двох років, інколи приходить. За цією адресою проживає син позивача [PERSON] до якого час від часу приходять спільні з відповідачкою діти. Також їй відомо, що з 2018 р. відповідач проживає з іншим чоловіком від якого народила дитину. Свідок [PERSON] показала, що позивач доводиться їй двоюрідною сестрою. Вказала, що [PERSON] не проживає у будинку близько року, у житлі проживає [PERSON] до якого приходять проживати діти. Також ствердила, що до вказаної квартири відповідачем та її чоловіком спільними силами було добудовано дві кімнати та коридор. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що позивач по справі доводитися йому матір`ю, а відповідач колишньою дружиною. Ствердив, що дійсно спільними зусиллями та за спільні кошти з [PERSON] у 2016-2017 роках вони провели добудову до спірного житла, прибудували дві кімнати та коридор. Частково кошти на добудову житла надавала матір дружини [PERSON] . Його колишня дружина добровільно виїхала з квартири, та не проживає у такій близько 1,5 - 2 роки, діти проживають з нею. Наскільки йому відомо після їх шлюбу відповідачка народила дитину від іншого чоловіка. На даний момент часу у квартирі зберігаються деякі речі відповідача, яка інколи навідується у квартиру. Також ствердив, що не бажає щоб з квартири виписували їхніх спільних дітей [PERSON] та [PERSON] , які приходять до нього, та якими він опікується. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що [PERSON] доводиться їй донькою. У 2011 році [PERSON] одружилась з [PERSON] , після чого деякий час сімя проживала по різних квартирах. Коли у 2014 р. у ході антитериростичної операції загинув її син [PERSON] , вона отримала компенсацію та вирішила допомогти доньці з житлом. На той час сімя переїхала проживати у житло за адресою: [ADDRESS] у якому на той час проживала також бабуся [PERSON] , яку дочка з чоловіком доглядали та похоронили. Згодом у вказаному будинку за кошти, які вона дала доньці, сімя здійснила добудову двох кімнат та коридору, придбали нові мебілі. Донька з дітьми та чоловіком проживали у спірному житлі тривалий час. За деякий час свекруха почала виганяти її доньку з житла, створювала конфліктні ситуації, тому така вимушена була переїхати на найману квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що давно знайома з відповідачкою, така є її подругою. Ствердила, що після одруження з [PERSON] сімя проживала у будинку у [ADDRESS] де доглядали за бабцею. Після смерті бабці, вони за кошти які матір відповідача отримала як компенсацію за смерть сина, під час антетиреростичної операції, добудували дві кімнати та коридор. На даний момент часу [PERSON] живе на орендованій квартирі з дітьми, оскільки свекруха змусила їх з`їхати, іншого житла відповідач не має. Як на правову підставу для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням позивач вказує, що такі втратили сервітутне право на проживання у даному будинку після розірванню шлюбу між [PERSON] та [PERSON] .. Виходячи зі змісту позовних вимог, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов`язані з правом осіб на користування жилим приміщенням, в якому зареєстровано їхнє місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим та Цивільним кодексами України. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються всуперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Так, судом беззаперечно встановлено, що спірне жиле приміщення зареєстроване на праві власності за позивачем. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до вимог ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 ст. 3 СК України). Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 3 СК України, можливість набуття статусу члена сім`ї своїх батьків без спільного проживання з ними закон надає лише дитині, правовий статус якої згідно з п. 1 ст. 6 СК України має особа до досягнення нею повноліття. Судом по даній справі встановлено, що позивачка є власником спірного житла, у якому не зареєстрована та не проживає, оскільки постійно проживає в іншому жилому приміщенні; її син перебував у шлюбі з відповідачкою, у зв`язку із чим остання разом з двома своїми дітьми була вселена до належного позивачці спірного житлового приміщення, яка як власник цього майна надала право відповідачці користуватись ним. Відповідач спільно з власником спірної квартири ніколи не проживала, спільним побутом не була пов`язана, що не заперечували сторони в судовому засіданні. Також судом встановлено, що син позивача - [PERSON] на момент вселення з відповідачем у спірний будинок вже був повнолітнім та мав свою сім`ю, проживав зі своєю сім`єю з 2011 року окремо від своєї матері [PERSON] та не був пов`язаний з нею спільним побутом, тобто не набув статусу члена сім`ї своєї матері - власниці спірної квартири. За таких обставин відповідач вселилась у квартиру як дружина [PERSON] , сина власниці квартири, який також не був членом сім`ї власника будинку. Доказів того, що відповідач вела спільне господарство, проживала однією сім`єю із власницею і була членом її сім`ї суду не надано. З огляду на сутність установлених правовідносин суд приходить до висновку, що на ці правовідносини не поширюються норми статей 64,156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України. Право користування квартирою позивачки у [PERSON] виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України) Такий правовий висновок викладений в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року по справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017 року та у постанові Верховного суду від № 243/7004/17-ц від 16.01.2019, які суд враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч.5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою ст. 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом за особою яка правомірно вселилася у житло власника, але на час розгляду справи не є членом його сімї, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з сином власника будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Таким чином, право на житло є одним із основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення. Цивільне законодавство не містить переліку таких обставин, в кожному конкретному випадку вони оцінюються судом. В свою чергу, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Звертаючись до суду з даним позовом позивач не надала доказів наявності підстав для застосування положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. Розірвання шлюбу сина позивачки з відповідачкою та неприязні стосунки між сторонами, не є істотними обставинами для припинення відповідачем та її неповнолітніми дітьми права користування вказаним житловим приміщенням. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідачка тривалий час проживає у будинку (десять років), тобто [PERSON] та її неповнолітні діти мають тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Окрім цього, в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідачем за кошти її матері було проведено добудову вказаного житлового будинку, а саме двох кімнат та коридору. Будинок на даний час має три житлові кімнати, кухню, коридор, кладову. Вказаний факт також не заперечувався позивачем по справі. Тобто вказана добудова будинку на даний момент часу хоч і має статус самочинного будівництва, однак здійснена такою у період перебування у шлюбі з сином позивача та може у майбутньому мати статус спільного майна подружжя. Належних доказів на підтвердження наявності у відповідача іншого житла, земельних ділянок, рухомого майна на праві власності, чи праві користування позивачем суду не надано, як і не надано доказів, що відповідач має фінансову можливість придбати собі чи винаймати інше житло. Виселення відповідача з дітьми з будинку за адресою: [ADDRESS] , фактично позбавить їх житла і покладе на неї надмірний тягар. Разом з тим, судом встановлено що позивач в спірному будинку не має наміру проживати, а хоче виселити відповідачку з неповнолітніми дітьми, оскільки несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг та не має можливості оформити субсидію та інші пільги передбаченні чинним законодавством. Тому, на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права відповідачки та її дітей на житло. Таке втручання у право на житло не відповідає принципу дотримання справедливого балансу між інтересами власника та правами відповідачки колишньої дружини сина позивача, які також перебувають під особливим захистом, оскільки є як конституційними, так і конвенційними. Також згідно ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. У відповідності до ч.6 ст. 56 ЦПК України органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне. Так, у відповідності до наявного у матеріалах справи висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору у справі, який затверджений рішенням виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 03.06.2021 № 166, вбачається обстеженням житлово - побутових умов помешкання, що знаходиться по [ADDRESS] встановлено, що таке облаштовано відповідними меблями, спорядковане, має вигоди: воду, каналізацію, світло, газ. Для виховання та розвитку дітей створено належні умови, діти забезпеченні своїми спальними місцями, одягом та взуттям відповідно до сезону, продуктами харчування та засобами гігієни. Також згідно вказаного висновку орган опіки та піклування Стрийської міської ради вважає, що визнання неповнолітнього [PERSON] , 2006 р.н., у інтересах якого діє мати дитини [PERSON] та малолітньої [PERSON] у інтересах якої діє мати дитини [PERSON] , 2004 року народження, такими що втратили право на користування є недоцільним, оскільки це призведе до звуження обсягу їх існуючих житлових прав та порушення охоронюваних законом інтересів. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем не було доведено, що її житлові права порушуються відповідачкою, у зв`язку з чим право позивача на майно яке належить їй на праві власності може бути захищено шляхом виселення [PERSON] , її неповнолітніх дітей [PERSON] - 2006 р.н., [PERSON] - 2004 р.н., та малолітньої [PERSON] - 2020 р.н., які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим та законним з урахуванням усіх обставин цієї справи. За таких обставин, суд з урахуванням балансу інтересів обох сторін дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Окрім того, пунктом 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподіл між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, у відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено про попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона має намір понести на суму 8000 грн., при цьому в судовому засіданні 19.11.2021 представником відповідача наголошувалось на необхідності розподілу судових витрат та було долучено відповідне клопотання з копією квитанції до прибутково касового ордеру № 022 від 19.11.202, договір про надання правової допомоги № 13 від 05.05.2021 з Додатком № 1, акт виконаних робіт № 1 щодо надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги № 13 від 05.05.2021. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.(ч.4 ст. 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Проте, матеріали справи не містять даних про те що копія клопотання про стягнення витрат на правову допомогу з долученими додатками була скерована позивачу та її представнику для відома, тому такі позбавлені можливості висловити свою думку з приводу вказаного кллоптання, що позбавляє суд можливості прийняти обґрунтоване та законне рішення у цій частині. У зв`язку з цим суд роз`яснює право відповідача у відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України подадати клопотання про стягнення судових витрат з підтверджуючими їх відповідними доказами протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду враховуючи при цьому, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання таких доказів протягом встановленого строку, заява залишається без розгляду.

Outcome: dismissed