Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. Обгрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 23.11.1996 року по 28.10.2014 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.10.214 року. Від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач з моменту фактичного припинення шлюбних відносин з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків: не надає матеріальної допомоги та не приймає участі у житті дитини. Наразі дитина потребує санітарно-курортного оздоровлення через хворобу - аномальна хорда лівого шлуночка. Маючи фінансову змогу забезпечити і здійснити спільно з дитиною, відпочинок та оздоровлення в країнах Європи з метою підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, не може добровільно отримати дозвіл батька дитини у зв'язку з невідомим місцем його фактичного перебування. Враховуючи те, що в позасудовому порядку неможливо отримати дозвіл на виїзд дитини за межі України без присутності і супроводу батька, тому вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому з урахуванням уточнень, просила суд надати дозвіл на виїзд за кордон [PERSON], [INFO], без згоди її батька [PERSON] в супроводі матері [PERSON], до Республіки Болгарія село Дуранкулак кемпінг «Космос» на період з 20 липня по 20 серпня 2018 року. Позивач та її представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради Волинської області в попередньому судовому засіданні підтримав позов, зазначив, що виїзд дитини за кордон в повній мірі відповідає її інтересам. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, зокрема, через розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що відповідає ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. При цьому, виходить з наступного. Як встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.11.1996 року по 28.10.2014 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.10.214 року (а.с.7). Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.8). Дитина проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні. Батько дитини участі у її вихованні та матеріальному забезпеченні не бере. Відповідно до інформаційної довідки про участь батьків у вихованні та утриманні малолітньої дитини [PERSON], наданої комунальним закладом «Луцька гімназія № 21 імені Михайла Кравчука Луцької міської ради Волинської області» мати дитини - [PERSON] належним чином виконує свої батьківські обов'язки, значну увагу приділяє навчанню та вихованню дитини, формуванню світогляду, розвитку пізнавальної активності. Батько - [PERSON] не цікавиться навчанням і вихованням учениці, жодного разу не відвідував батьківські збори, не брав участі у класних заходах, не цікавився у працівників освітнього закладу успіхами дочки у навчанні та її шкільним життям. З дитиною не спілкується (а.с.13). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що має фінансову змогу організувати та здійснити спільно з дитиною, без присутності батька дитини, подорож на відпочинок та оздоровлення в країнах Європи, проте, не може добровільно отримати дозвіл батька дитини у зв'язку з невідомим місцем його фактичного перебування. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відповідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.п. 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Так, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Як вбачається з уточненої позовної заяви, позивач зазначила державу прямування - Республіка Болгарія, а також часовий проміжок перебування дитини у цій країні. Згідно доводів позивача та долучених до матеріалів справи доказів підтверджується, що метою виїзду є подорож на відпочинок з метою розширення світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів як на підтвердження того, що мати дитини не спроможна забезпечити належний рівень відпочинку та оздоровлення сина, так і на підтвердження інших обставин, які б давали суду підстави вважати, що [PERSON] діє всупереч інтересів малолітньої дитини. Беручи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Outcome: approved