Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Державний нотаріус Першої Одеської нотаріальної контори [PERSON], про визнання заповіту удаваним правочином, визнання свідоцтва про право власності недійсним та визнання права власності. Як вбачається з позовної заяви позивач просить визнати заповіт, складений на імя [PERSON], [INFO], померлою [PERSON], [INFO], посвідчений 14 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №720 - удаваним правочином, та вважати, що замість заповіту укладено договір про довічне утримання між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]; визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 253/1000 часток квартири під №18 у будинку під №7 по вул. Софіївській в місті Одесі, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №7-15, виданого на імя [PERSON], [INFO], - недійсним; визнати за [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], право власності на 253/1000 часток квартири під №18 у будинку під №7 по вул. Софіївській в місті Одесі. В обґрунтування позовної заяви позивач вказує, що з 2012 року вона з відповідачем знаходилась у фактичних шлюбних стосунках. В цей час вони проживали в квартирі, яка належала [PERSON] Під час спілкування з [PERSON] вона їм запропонувала, що якщо вони будуть довічно її утримувати, забезпечувати харчуванням, одягом, здійснювати догляд, надавати необхідну грошову допомогу, купувати ліки, викликати за необхідністю медичну сестру, підтримувати житлове приміщення в належному стані, то вона в свою чергу передасть їм квартиру в приватну власність. З цією метою вона склала заповіт на імя [PERSON] 23 липня 2017 року [PERSON] померла та 06.02.2018 року [PERSON] успадкував 253/1000 часток квартири під №18 у будинку під №7 по вул. Софіївській в місті Одесі, згідно заповіту. Вважає, що складання заповіту це удаваний правочин відповідно до ст. 235 ЦПК України, оскільки один правочин (заповіт) приховав інший правочин (договір довічного утримання), а тому повинні бути застосовані наслідки правочину, який насправді вчинили сторони, що буде відповідати волі учасників правочину. Оскільки всі обовязки по утриманню (догляду) за [PERSON] виконувала вона, тобто, маючи постійну офіційну роботу та дохід, витрачала кошти, час на догляд, а [PERSON] не мав змоги на виконання домовленості з [PERSON], так як не працював, не мав грошового доходу, а тому права і обовязки до набуття права власності на квартиру повинні бути переведені на неї. У судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення, та зазначив, що фактично догляд за [PERSON] здійснювала позивач, оскільки я на той час не працював, матеріального доходу в нього не було, а заповіт склали на нього з тих підстав, що він займався оформленням документів та був не юридично обізнаним. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 253/1000 часток квартири під №18 у будинку під №7 по вул. Софіївській в місті Одесі належала на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради 02 грудня 2016 року за реєстровим №8-25120, право власності на яку зареєстровано 23 січня 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 18716071. Реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 174192551101. 14 квітня 2016 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого: на випадок її смерті робить таке розпорядження: все її майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося та взагалі усе те, що на день її смерті буде їй належати, та на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER]. Вказаний заповіт був посвідчений ПНОМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 720. Згідно\~ст.235 ЦК України\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Отже, оскільки згідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України\~головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі всіх сторін при укладенні заповіту та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Судом встановлено, що з 2012 року позивач з відповідачем знаходилась у фактичних шлюбних стосунках. В цей час вони проживали в квартирі, яка належала [PERSON] Під час спілкування з [PERSON], остання їм запропонувала, що якщо вони будуть довічно її утримувати, забезпечувати харчуванням, одягом, здійснювати догляд, надавати необхідну грошову допомогу, купувати ліки, викликати за необхідністю медичну сестру, підтримувати житлове приміщення в належному стані, то вона в свою чергу передасть їм квартиру в приватну власність. З цією метою вона склала заповіт на імя [PERSON] В судовому засіданні у якості свідків було допитано [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], які зазначили, що вони є сусідами із позивачкою та померлою [PERSON] Оскільки квартира є комунальною їм добре відомо, що всі обовязки по утриманню та догляду за [PERSON] виконувала лише [PERSON] Пунктом 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~ст. 235 ЦК України\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. В даному випадку позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. При цьому з конструкції\~статті 235 ЦК України\~вбачається, що при укладенні удаваного правочину сторони мають намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком даного волевиявлення, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились. Тобто, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину, удаваний правочин може бути вчинено його сторонами для приховування іншого правочину між цими ж сторонами. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного та прихованого правочину збіглася. Тобто воля усіх сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 23 липня 2017 року [PERSON] померла. Згідно\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною першою\~статті 4 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. \~ \~ \~ \~Суд вважає, що позивачем надано суду усі допустимі докази, того що складаючи заповіт [PERSON], [PERSON] та [PERSON], бажали приховати договір про довічне утримання, який вони насправді вчинили. Сторона позивача надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між всіма сторонами правочину,\~\~виникли інші правовідносини, ніж передбачені заповітом, та, що воля усіх без виключення сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені складеним заповітом. Позивач стверджувала, а відповідач не заперечував, про те, що фактично було укладено договір довічного утримання. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заповіт, складений на імя [PERSON], [INFO], померлою [PERSON], [INFO], посвідчений 14 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №720, слід визнати удаваним правочином з метою приховання договору про довічне утримання між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Як наслідок удаваності цього правочину, суд вважає за необхідне визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 253/1000 часток квартири під №18 у будинку під №7 по вул. Софіївській в місті Одесі, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №7-15, виданого на імя [PERSON], [INFO], та за позивачем слід визнати право власності на спірну квартиру. \~ \~ \~ \~З огляду на викладене суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved