Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення факту не проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини до відповідача [PERSON] ,\~посилаючись на те, що відповідач є її рідним братом. [INFO] померла її з відповідачем мати [PERSON] , після смерті якої залишилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . У встановлені законом строки позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. На день смерті спадкодавця, разом із нею був зареєстрований відповідач по справі [PERSON] , таким чином він вважається таким, що прийняв спадщину і заяву про прийняття спадщини йому подавати до нотаріуса не потрібно. Зазначає, що оскільки відповідач на день смерті матері не проживав із нею за місцем реєстрації: [ADDRESS] , до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини він не звертався, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Просить суд встановити факт того, що [PERSON] не проживав зі своєю матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини день смерті [INFO] . Ухвалою судді від 09 лютого 2021 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту не проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, відкрито в порядку загального позовного провадження. Возивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Свідок [PERSON] пояснила суду, що із позивачкою знайома та знає, що вона є донькою померлої [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилась квартира, в якій проживає батько сторін по справі. Відповідач [PERSON] не проживав в квартирі померлої з 2014 року. Свідок [PERSON] пояснив суду, що знає позивачку, проживає в квартирі [ADDRESS] , на одному поверсі з батьком сторін. Мати позивачки та відповідача [PERSON] померла. Відповідач [PERSON] не проживав разом із матір`ю з 2014 року. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача та відповідача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8) та копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.6). Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.05.2020 року квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 64.3 кв.м, житловою площею 39,1 кв.м, та яка складається з трьох кімнат, належала на праві приватної власності [PERSON] 16.09.2020 року після смерті [PERSON] заведено спадкову справу №294/2020 Другою краматорською державною нотаріальною конторою, що підтверджується інформаційної довідкою зі спадкового реєстру від 11.03.2021 року. Згідно з ч.1 ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Як встановлено судом, після смерті [PERSON] позивач [PERSON] у встановлені ст. 1270 Цивільного Кодексу України строки звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, що залишилась після смерті спадкодавця [PERSON] , до нотаріальної контори не звертався. Позивач [PERSON] у встановлені ст. 1270 Цивільного Кодексу України строки звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла; довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Відповідно до пунктів 3.21., 3.22. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї. В разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання зі спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Як встановлено під час судового розгляду, [PERSON] , який є сином [PERSON] та її спадкоємцем на час відкриття спадщини [PERSON] , яка померла [INFO] , дійсно був зареєстрований з померлою за однією адресою, проте фактично з липня 2014 року проживав окремо. Ці обставини знайшли своє підтвердження у поясненнях позивача [PERSON] , свідка [PERSON] , свідка [PERSON] , а також викладені у письмовій заяві відповідача, в якій він зазначив, що визнає позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 43 та 49 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. У рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] про встановлення факту окремого проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підлягають задоволенню. У відповідності до\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати мають бути покладені на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved