Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 02 липня 2012 року між нею і відпоавідачем [PERSON] був письмово укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Ульянових,53/3. 02 липня 2012 року позивач сплатила відповідачу аванс в сумі 500,00 грн., про що останній склав розписку. 13 липня 2012 року позивач сплатила відповідачу другу частину авансу в розмірі 2000,00 грн., про що останній склав розписку. 01 серпня 2012 року позивач остаточно розрахувалася з відповідачем, сплативши останньому грошову суму 86000,00 грн., про що відповідач склав розписку. Загальна сума сплачених грошових коштів складає 88500,00 грн. Згідно умов договору відповідач [PERSON] зобовязався укласти з позивачем договір купівлі-продажу житлового будинку і передати його у власність позивача не пізніше 20 липня 2012 року, однак свої зобовязання не виконав, у звязку з чим безпідставно заволодів належними позивачу грошовими коштами. Згідно витягу про державну реєстрацію прав і копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно вищезазначений житловий будинок належить [PERSON], а не відповідачу [PERSON] Про зазначений факт позивач дізналася після передачі відповідачу першої частини авансу в сумі, еквівалентній 1000 доларів США. Проте відповідач заповняв позивача, що після сплати нею усієї вартості будинку, він укладе з нею договір в нотаріальному порядку. Вважає, що фактично укладений між нею і відповідачем договір є нікчемним, оскільки він не був нотаріально посвідчений. Позивач посилається на вимоги ст.ст.625, 1212 ЦК України і просить суд стягнути з відповідача на її користь неправомірно одержаний аванс в розмірі 88500,00 грн., 3 % річних в розмірі 7965,00 грн., інфляційні нарахування в розмірі 70357,50 грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. і судові витрати по справі. Представник відповідача [PERSON] надав суду заперечення на позов, де зазначив, що позивачем не доведено належного виконання зобовязання з її сторони, оскільки повної суми вартості будинку нею сплачіено не було, а відповідач наполягав, щоб до часу укладення договору в передбаченому законом порядку позивачем була сплачена повна вартість будинку. Також вважає, що позивачем не доведено самого факту отримання відповідачем грошових коштів, оскільки надані суду копії розписок мають погану якість, незрозуміло посилання позивача на виплату відповідачу першої частини авансу в розмірі, еквівалентному 1000 доларів США, що станом на 02 липня 2012 року становило 7993,00 грн., хоча в розписках такої суми не існує. Крім того, вважає, що однгочасне застосування положень ст.1212 і ст.625 ЦК України не можливе і у даному випадку правові підстави для застосування положень ст.625 ЦК України не існує. Також вважає, що позивачем не доведено факту спричинення позивачу моральної шкоди. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. В свою чергу відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], де зазначив, що 10 січня 2013 року між ним і відповідачем [PERSON] була укладена угода Позики, яка письмово затверджується розпискою від 10.01.2013 року, в якій вказано що: «Відповідач взяла в борг для побутових цілей гроші в сумі 31950,00 грн. у позивача і зобовязалася повернути до 01 червня 2013 року. У випадку неповернення було вирішено продати будинок, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Ульянових, 53/3 з метою розрахуватися з боргами. Відповідач борг не повернула, на вимоги позивача щодо повернення коштів просила надати більше часу для повернення боргу запевняючи, що погасить борг, однак на даний час борг не повернула. Строк виконання зобовязань за договором закінчився 01 червня 2013 року, у звязку з чим просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість в розмірі 31950,00 грн., 3 % річних в розмірі 2872,87 грн., інфляційні витрати в розмірі 28302,34 грн., судові витрати по справі в розмірі 631,25 грн. Відповідач [PERSON] надала суду письмові заперечення проти позову [PERSON], де зазначила, що жодних грошових коштів у позивача вона не брала, ніяких договорів позики з ним не укладала, вважає дії позивача неправомірними і надані ним докази не відповідають дійсності. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Проти позовних вимог [PERSON] заперечувала, підтримала письмові заперечення проти позову. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] не визнав, підтримав письмові заперечення проти позову. Під час судового розгляду судом були оглянуті письмові докази по справі, у тому числі оригінали розписок, наданих представником [PERSON] Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 02.07.2012 року між [PERSON]М та [PERSON] в простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Ульянових, 53/3 (а.с.6). 02 липня 2012 року позивач сплатила відповідачу аванс у сумі 500,00 грн., про що він склав розписку (а.с.8). 13 липня 2012 року позивач сплатила відповідачу другу частину авансу у сумі 2000,00 грн., про що він склав розписку (а.с.9). 01 серпня 2012 року позивач остаточно розрахувалась за будинок з відповідачем, сплативши йому 86000,00 грн., про що [PERSON] склав розписку (а.с.7). В сумі виплачені кошти склали 88500,00 грн. У відповідності до\~ст. 203 ЦК України, ч.1 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно вимог ч.4\~ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. На підставі ч.1\~ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. У відповідності до\~ст. 657 ЦК України\~договір купівлі-продажу, зокрема, нежитлового приміщення (нерухоме майно), укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ч. 1\~ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Пунктом 4 ч. 1\~ст. 635 ЦК України\~передбачено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Оскільки матеріалами справи підтверджено, що договір купівлі- продажу між сторонами не був нотаріально посвідчений, він вважається нікчемним. Згідно до\~ст. 216 ЦК України, ч.1 - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; ч.4 - правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін; ч.5 - вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, та оцінивши їх, суд приходить до висновку, що [PERSON], укладаючи письмовий договір від 02 липня 2012 року, мав за мету отримати грошові кошти у розмірі 88500 грн., не маючи наміру виконувати свої зобов'язання та укладати в майбутньому основний договір, оскільки вже не був власником цього нерухомого майна. Згодом, 01.08.2012 р., після отримання остаточної суми за будинок , [PERSON] зобовязався укласти договір купівлі-продажу зазначеного будинку та передати його у власність [PERSON] не пізніше 20 липня 2012 року, При цьому, після остаточного розрахунку [PERSON] не попередив заздалегідь позивача, передав позивачу лише правовстановлюючі документи на будинок, але згідно витягу про державну реєстрацію прав та свідоцтва про право власності на нерухоме майно даний житловий будинок належить не [PERSON], а іншій особі [PERSON](а.с.10-11), яка є власником даного майна. На даний час відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання по укладенню договору купівлі- продажу нерухомого майна. Позивачем [PERSON] в позовній заяві зазначено декілька норм права, на підставі яких вона просила задовольнити свої позовні вимоги. Як на правові підстави задоволення своїх вимог позивач посилається на: ст.ст.203, 216, 230, 386, 570, 657, 1212 ЦК України, тобто: недійсність правочину; правові наслідки недійсності правочину; правочин вчинений під впливом обману; положення про аванс; форма окремих видів договорів купівлі-продажу; загальні положення про зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. За своєю правовою природою ці норми матеріального права регулюють різні правовідносини у галузі зобовязань. Так , правовідносини з приводу купівлі- продажу відносяться до договірних зобовязань і , крім того, врегульовані нормами Цивільного кодексу України щодо правочинів. А набуття майна без достатніх правових підстав передбачають відсутність договору між сторонами. Суд, також звертає увагу на те, що позивачка [PERSON], хоча і посилається в своїй позовній заяві на норму ст.230 ЦК України, якою передбачена недійсність правочину вчиненого під впливом обману, однак не просить визнати цей договір недійсним, хоча законом передбачено, що угода може бути визнана недійсною тільки за рішенням суду. Після прийняття рішення про визнання угоди недійсною судом можуть бути застосовані наслідки недійсності правочину, які передбачені ст.216 ЦК України. Крім того, в позовній заяві позивач зазначила, що ця угода є нікчемною, оскільки договір купівлі- продажу житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Ульянових, 53/3між нею і [PERSON] був вчинений у простій письмовій формі, що, в свою чергу є іншими підставами позову і визначає інше коло обставин , які підлягають доказуванню в ході судового розгляду. Однак, недійсність правочину і його нікчемність є взаємовиключними поняттями, які не є тотожними за своїм змістом і за наслідками застосування. Договір ( а.с.6) на якій позивачка [PERSON] посилається в обґрунтування позовних вимог, як на договір купівлі- продажу нерухомого майна , який є нікчемною угодою, яка не вимагає того, щоб її визнавали недійсною в судовому порядку не є договором купівлі- продажу нерухомого майна, оскільки в ньому зазначено, що гроші передаються, як завдаток. Отже, у суду відсутні підстави для стягнення суми за нікчемним договором. Оскільки на суд покладений обовязок визначити які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, то суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] склалися домовленості щодо купівлі- продажу житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Ульянових, 53/3. Відповідно до ч.1\~ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно\~ст. 657 ЦК України\~договір купівлі-продажу, зокрема, нежитлового приміщення (нерухоме майно), укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Отже, у даному випадку договір купівлі-продажу будинку підлягає і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Сторонами такі вимоги закону не були дотримані, у звязку з чим суд вважає договір купівлі-продажу житлового будинку взагалі сторонами не був укладений. Крім того, судом встановлено, що на час складання вказаних розписок про отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON], [PERSON] взагалі не був власником вказаного будинку, у звязку з чим не мав жодних повноважень виступати стороною договору купівлі-продажу, тому отримані ним від [PERSON] грошові кошти є такими, що отримані безпідставно. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Отже, отримані [PERSON] грошові кошти в розмірі 88500,00 грн. повинні бути повернуті [PERSON], оскільки отримані були безпідставно. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що позивачем не доведено факту виконання нею договору, як і самого факту отримання відповідачем грошових коштів, оскільки надані суду копії розписок мають погану якість, незрозуміло посилання позивача на виплату відповідачу першої частини авансу в розмірі, еквівалентному 1000 доларів США, суд вважає необґрунтованими, оскільки в судовому засіданні були оглянуті оригінали розписок і перевіренів суми, які просить стягнути позивач з [PERSON] Позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних в розмірі 7965,00 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 70357,50 грн., моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. не підлягають задоволенню. Так, позивач [PERSON] посилається на вимоги ст.625 ЦК України в обґрунтування стягнення 3 % річних і інфляційних нарахувань. Однак зі змісту ст.625 ЦК України вбачається, що її застосування поширюється саме на договірні правовідносини за невиконання боржником грошового зобовязання. У даному випадку між сторонами договір укладений не був, грошові кошти відповідачем [PERSON] отримані у [PERSON] безпідставно, тому вимоги ст.625 ЦК України на правовідносини, що виникли між сторонами, не поширюються. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, оскільки в обґрунтування позовних вимог в частині моральної шкоди позивач [PERSON] не надала суду жодного доказу тому, що внаслідок протиправних дій [PERSON] їй були були завдані душевні страждання внаслідок змін умов життя. Крім того, як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, стягнення моральної шкоди можливо у випадках, коли можливість її стягнення передбачена нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, іншого законодавства, при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Ні нормами Конституції України, ні цивільним законодавством України можливості стягнення моральної шкоди внаслідок безпідставного отримання майна не передбачено, у звязку з чим позовні вимоги щодо її стягнення у даному випадку є необґрунтованими. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості за договором позики в розмірі 31950,00 грн., 3 % річних в розмірі 2872,87 грн., інфляційних витрат в розмірі 28302,34 грн. не підлягають задоволенню. Так, відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Як зазначено у ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] надав суду копію розписки, на підставі якої начебто [PERSON] отримала у нього в борг грошові кошти в розмірі 31950,00 грн. [PERSON] даний факт заперечує і зазначає, що що жодних грошових коштів у позивача вона не брала, ніяких договорів позики з ним не укладала. Оригіналу зазначеної розписки суду для огляду надано не було, своїм правом на заявлення копотання з приводу призначення експертизи з метою доведення факту написання зазначеної розписки саме [PERSON] [PERSON] не скористався, у звязку з чим суд вважає факт отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] не доведеним. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог в розмірі 885,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial