Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди на загальну суму 56241,84грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що розпорядженням Червонослобіського сільського голови від 10.08.2016 різку № 343 [PERSON] було прийнято на посаду тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобіської сільської ради на 0,5 ставки посадового окладу з 10 серпня 2016 року за строковим трудовим договором та розпорядженням від 03.01.2017 року № 03 переведено з 0,5 ставки посадового окладу на повний посадовий оклад та укладено безстроковий трудовий договір від 03 січня 2017 року. Будь-які інші угоди до вказаного договору між позивачем та роботодавцем не укладалися. Так 10 вересня 2018 року позивачу було оголошено розпорядження виконуючого повноваження Червосчобідського сільського голови від 07.09.2018 року №ЮЗ-ОС «Про звільнення [PERSON] з посади». Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 14 грудня 2018 року визнано незаконним та скасовано розпорядження виконуючого повноваження голови секретаря Червонослобіської сільської ради від 27.06.2018 року №85 «Про внесення змін до п. 1 розпорядження №343 від 10.08.2016 року та до п. 1 розпорядження №03 від 03.01.2017 року. Визнано незаконним та скасовано розпорядження виконуючого повноваження сільського голови, секретаря сільської ради Дубовик Ю.А. від 07.09.2018 року №ЮЗ-ОС «Про звільнення з посади [PERSON] ». Поновлено позивача на посаді тимчасово, виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради. Стягнуто з Червонослобідської сільської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 27039 (двадцять сім тисяч тридцять дев`ять) грн. 72 коп. Стягнуто з Червонослобідської сільської ради Черкаського району на користь держави 2819 (дві тисячі вісімсот дев`ятнадцять) грн. 00 коп. судового збору. Рішення суду допущено до негайного виконання в частині поновлення [PERSON] на роботі та в частині стягнення середньої заробітної плати в межах платежу за 1 місяць. Проте, лише 14.01.2019 р. розпорядженням № 03-ОС [PERSON] поновлено на роботі та 14.01.2019 р. сільський голова видала розпорядження № 04-ОС, яким позивача було звільнено з посади тимчасово виконуючого обов`язки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради згідно «п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації з 14 січня 2019 р.» Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23 квітня 2019 року визнано незаконним та скасувано розпорядження сільського голови Червонослобідськсї сільської ради від 14 січня 2019 року № 04-ОС «Про звільнення з посади [PERSON] ;». Поновлено мене на посаді тимчасово виконуючого обовязки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради. Стягнуто з Червонослобідської сільської ради на користь [PERSON] середній зіробіток за час вимушеного прогулу в сумі 27823 грн. 48 коп., з відрахуванням всіх необхідких обов`язкових податків та платежів та 2000 грн. моральної шкоди. Рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середньої заробітної плати в межах платежу за 1 місяць допущено до негайного виконання. Рішення набрало законної 23.09.2019 року та згідно постанови Черкаського апеляційного суду залишено без змін. Позивач вказує, що розпорядження про поновлення її на роботі не видане до цього часу, а в трудовій книжці не зроблено новий запис відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мін`юсту і Мінсоцзахисту населення від 29.07.93 р. № 58. До роботи [PERSON] так і не була допущена. З розпорядженням про звільнення, як і про поновлення на роботі її не ознайомлено. 30 вересня 2019 року [PERSON] було звільнено за угодою сторін. Розрахунку із позивачем на час звернення до суду із позовом не проведено. Враховуючи, що на даний час рішення суду не виконано та за період з 23.04.2019 року по 30.09.2019 року середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 41931,16грн, компенсацію за невикористану відпустку становить 4310,68грн. та моральну шкоду у розмірі 10000грн., які позивач просить стягнути на її користь із відповідача. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття провадження від 26.03.2020 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Від представника відповідача Червонослобідської сільської ради Бодашко О.О. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] . Вимоги позовної заяви [PERSON] не визнає, проти задоволення позову заперечує із підстав вказаних у відзиві. Дослідивши надані позивачем письмові докази, наданий відповідачем відзив, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно дост. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23 квітня 2019 року визнано незаконним та скасувано розпорядження сільського голови Червонослобідськсї сільської ради від 14 січня 2019 року № 04-ОС «Про звільнення з посади [PERSON] ;». Поновлено мене на посаді тимчасово виконуючого обовязки головного бухгалтера Червонослобідської сільської ради. Стягнуто з Червонослобідської сільської ради на користь [PERSON] середній зіробіток за час вимушеного прогулу в сумі 27823 грн. 48 коп., з відрахуванням всіх необхідких обов`язкових податків та платежів та 2000 грн. моральної шкоди. Рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середньої заробітної плати в межах платежу за 1 місяць допущено до негайного виконання. Згідно постанови Черкаського апеляційного суду від 23.09.2019 року рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23.04.2019 року залишено без змін. Дані, щодо виконання рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23.04.2019 року, щодо поновлення [PERSON] на роботі та проведення із нею розрахунку відповідно до рішення суду, у матеріалах суду відсутні та заперечуються позивачем. Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України. Згідно ч.1 та ч.5 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в Заробітку за час затримки. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо. Враховуючи вказані обставини, надані позивачем докази, суд вважає, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.04.2019 року по 30.09.2019 року у розмірі 41931,16грн. відповідає вимогам чинного законодавства України. Надані відповідачем заперечення щодо суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає не обґрунтованими, однак сам факт наявності підстав для нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем не заперечується. Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.83 КЗпП України У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Згідно ст.9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховується також час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Враховуючи те, що час оплаченого вимушеного прогулу зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, робочий рік (період), за який працівниці має надаватися щорічна основна відпустка, повинен брати відлік з дня поновлення на роботі (дати звільнення працівника, яка відповідно до цього рішення визнається недійсною). Наданий позивачем розрахунок компенсації за невикористану відпустку за період з 23.04.2019 року по 30.09.2019 року у сумі 4310,68грн. відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому суд прийшов до висновку по задоволення позовних вимог у частині їх стягнення. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Відповідно до п.3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв`язку з порушенням права власності. Пунктом 9 вказаної постанови Пленуму Верховного суду України, роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власного ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках та вважає справедливим розмір відшкодування моральної шкоди заявлений позивачем у сумі 10 000 грн. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди є законними, доведеними, обґрунтовані належними доказами, а тому підлягають до задоволення. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Позивач надала до суду розрахунок судових витрат у розмірі 5681,60грн., які складаються із судового збору, витрат на складання позовної заяви, участь у судових засіданнях та які просить стягнути з відповідача на її користь. Вивчивши матеріали даної справи, суд приходить до висновку, про необхідність стягнення з Червонослобідської сільської ради на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 1681грн. 60коп., що підтверджується даними квитанції. Дані щодо понесення позивачем судових витрат у зв`язку із складанням позовної заяви та додаткових документів у сумі 2000грн. не підлягає до задоволення, оскільки дані витрати не підтверджені позивачем належними доказами. Також не підлягають до стягнення судові витрати у частині участі позивача у судових засіданнях у сумі 2000грн., оскільки розгляд даної справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Outcome: partial