Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON], за якою просить суд стягнути відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 78 500,00 грн. та стягнути судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначила наступне: 05 травня 2016 року, між [PERSON] (далі Позивач) та [PERSON] (далі Відповідач) було укладено договір позики у відповідності до якого позивач передав Відповідачеві кошти в розмірі 105 500,00 грн. (сто п'ять тисяч п'ятсот гривень 00 коп.). Позика була надана для особистих потреб. Укладення договору позики підтверджується розпискою Відповідача від 05 травня 2016 року. Розписка на яку посилається Позивач, як на доказ своїх вимог - підписана позичальником - [PERSON], що відповідає вимогам цивільного законодавства. Відповідно, до написаних відповідачем власноручно розписками, позивач передав відповідачу кошти в розмірі 39 000,00 грн., 05 травня 2016 року, а також 27 500,00 грн., 22 липня 2016 року, а також 39 000,00 грн., 30 липня 2016 року. Натомість відповідач повернув [PERSON] тільки частину боргу в розмірі 27 000,00 гривень. Також позивач зазначив, що строк повернення у розписці визначений до 31 грудня 2016 року, проте станом на дату звернення до суду - 07 березня 2018 року, сума позики в розмірі 78 500,00 грн., не повернута. Напідставі вищаневедного просить суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договрами позики в розмірі 78 500,00 грн. та судові витрати. За ухвалою від 22.03.2018 року судом було прийняте рішення розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та надано строк на надання письмових заяв сторонам. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідач у встановлений строк подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що позов визнає в повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Позивачем суду були надані оригінали: договору позики від 05.05.2016 року та розписок від 05 травня 2016 року, від 22 липня 2016 року та від 30 липня 2016 року. Як вбачається із договору позики від 05.05.2016 року він був укладений у простій письмовій формі між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON]. За умовами п. 1, 3 цього договору позивач зобов'язалася в порядку та на умовах, визначених цим Договором, надати відповідачеві, позику у розмірі 105 500 (Сто п'ять тисяч п'ятсот) гривень (одноразово або частинами), а відповідач зобов'язався прийняти, використати та повернути надану позику позивачу в порядку та строки визначені даним Договором. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем в момент передачі йому суми позики. Зазначену вище суму грошей відповідач зобов'язався повернути позивачу готівкою в строк до 31.12.2016р. Наданими суду розписками від 05 травня 2016 року, від 22 липня 2016 року та від 30 липня 2016 року підтверджується, що відповідач - [PERSON] отримав від позивача 39 000,00 грн., 39 000,00 грн. та 27 500,00 грн. відповідно, а всього 105 500,00 грн. Натомість, відповідачем була повернута лише частина боргу у розмірі 27 000,00 гривень, про що зазначено позивачем у позовній заяв та відповідачем у відзиві на позовну заяву. Як зазначено у ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначено у ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Обов'язок позичальника повернути позику визначений ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Як зазначено у ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України від 02.07.2014 року (у справі № 6-79 цс 14) відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку що між сторонами у справі фактично були укладені 3 (три) договори позики на суму 105 500,00 грн. у період з 05 травня по 30 липня 2016 року. Факт повернення частини позики у розмірі 27 000,00 гривень не підлягає доказуванню у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, оскільки визнається учасниками справи. Крім того, в матеріалах справи міститься відзив відповідача на позовну заяву, у якій він зазначив, що дійсно позичив у позивача 105 500,00 грн., та повернув частину позики у розмірі 27 000,00 гривень, також відповідач зазначив, що позов визнає повністю та не заперечує проти його задоволення. Як зазначено у ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином обґрунтованими є вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми позики у розмірі 78 500,00 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача витрати із сплати судового збору в розмірі 785,00 грн.

Outcome: approved