Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом в обґрунтування якого посилалася на те, що 25.04.2007 року її мати [PERSON] подарувала їй двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 43, 3 кв.м. В червні 2017 року вона дізналася, що квартира вибула з її власності поза її волею. Так, 28.03.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С .Л. посвідчено правочин та видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , яка, нібито, померла [INFO] року, її сину - неіснуючою особою [PERSON] , [INFO] , який нібито зареєстрований та мешкає в [ADDRESS] . В подальшому, 12 квітня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т .М . посвідчено договір купівлі-продажу квартири(зареєстрований за реєстровим номером 111) [ADDRESS] , укладений між покупцем [PERSON] та продавцем - неіснуючою особою [PERSON] . На підставі зазначеного договору право власності на спірну квартиру було зареєстровано на [PERSON] 28 квітня 2017 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , з [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягиною Н.С., згідно з яким право власності на цей об`єкт було зареєстровано за [PERSON] 25.07.2017 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на норми ст.ст.317-321,387-388,391 ЦК України, просила суд визнати правочин щодо прийняття неіснуючою особою [PERSON] спадщини, яка складається із квартири [ADDRESS] загальною площею 43, 3 кв.м., що належить їй на праві власності, - недійсним, та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом видане 28 березня 2017 року приватним нотаріусом ОМНО Сімаченко С.Л., реєстровий номер 96; визнати правочин - договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 12 квітня 2017 року між неіснуючою особою [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М, реєстровий номером 111, - недійсним; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь власника [PERSON] нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] загальною площею 43,3 кв.м.; усунути перешкоди в користуванні [PERSON] власністю на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,3 кв.м., шляхом позбавлення права на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Огороднійчук М. позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] дала пояснення, що спірну квартиру насправді відшукала вона та її чоловік, вони її придбала, однак правовстановлюючі документи оформила на свою родичку - [PERSON]. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] - адвокат Чижиков О.П. проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що квартира до квітня 2017р. здавалася у найм, в ній мешкала особа на ім`я [PERSON] який міг зробити відчуження квартира, тому вважає, що квартира вибула з власності позивача з її волі. Приватний нотаріус Луцях в судовому засіданні дала пояснення, що як нотаріус оформляла договір купівлі-продажу від 12.04.2017р. між [PERSON] та [PERSON] , документи та особи ніяких підозр у неї не викликали. Представник органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не явився, просив при вирішення справи врахувати інтереси дітей. Інші учасники справи до суду не явилися, повідомлялися належним чином про час та місце розгляду справи. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дали пояснення щодо квартирантів квартири [ADDRESS] , які проживали в ній до відчуження квартири, тобто до 12.04.2017р. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 25 квітня 2007 року [PERSON] подарувала позивачу двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,3 кв.м., що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д., зареєстрованого в реєстрі за номером 1481. 28.03.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. посвідчено правочин та видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , яка, нібито, померла [INFO] , її сину - [PERSON] , який нібито зареєстрований та мешкає в [ADDRESS] . Згідно із зазначеним свідоцтвом, спадщина складаєтьсяз квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д., зареєстрованого в реєстрі за номером 1481. 12 квітня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. посвідчено договір купівлі-продажу квартири(зареєстрований за реєстровим номером 111) [ADDRESS] , укладений між покупцем [PERSON] та продавцем - [PERSON] . На підставі зазначеного договору право власності на спірну квартиру було зареєстровано на [PERSON] 28 квітня 2017 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , з [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягиною Н.С., згідно з яким право власності на цей об`єкт було зареєстровано за [PERSON] 25.07.2017 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Факт того, що позивач на час розгляду справи жива, стороною відповідача не оспорюється, що підтвердив в судовому засіданні представник відповідача адвокат Чижиков О.П. Крім того, сторона позивача категорично заперечувала проти існування у неї сина [PERSON] . Ці обставини підтверджуються: - відповіддю на адвокатський запит Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області МЮ України від 24.04.2018 року №752/51-24, згідно якої за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актових записів щодо смерті [PERSON] , [INFO] та народження [PERSON] , [INFO] , не виявлено; - відповіддю Приморського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області від 09.06.2017 року №5115/1540, згідно якої паспорт [NUMBER] видано 17.07.2002 року Центральним РО ОМУ УМВС України в Одеській області на ім`я [PERSON] [INFO] ; - відповіддю Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 27.06.2017 року №4130/47-24, згідно якої [PERSON] помер [INFO] . Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення тощо. Згідно із положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. За нормою ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 388 ЦК передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача. А саме, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388ч.1п.п.1-3 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. У цій справі спірна квартира вибула з володіння позивача поза її волею, іншим шляхом. Відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем зазначеної квартири за оплатним договором, у розумінні ст.388 ч.1 ЦК України, а тому квартира повинна бути витребувана від неї. Зазначена позиція суду відповідає Постанові Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме: п. 6. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. п. 7. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. 10. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Крім того, на час розгляду справи (т.1 а.с.200) в зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] та діти останньої та [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також разом із відповідачем [PERSON] без реєстрації проживає її син [PERSON] , [INFO] . Ця обставина є прямою перешкодою позивачу, як власнику квартири, у здійсненні права власності. Позивач не може повною мірою розпоряджатися квартирою, що створює їй перешкоди у користуванні власністю. Відповідно до ст.ст.386,391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до абз. 3 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс-11, у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно вимог ст. ст. 316, 319,321,391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Сторона відповідача, у порушення вимог ст.81ч.1 ЦПК України, не довела ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх заперечень. На підставі викладеного, порушене право позивача підлягає захисту, а позов задоволенню. До доводів сторони відповідачів суд ставиться критично, а тому відхиляє їх. Суд не приймає як докази, надані представником відповідачів, під час виконання вимог ст.241 ЦПК України, копії з матеріалів кримінального провадження, оскільки вони подані до суду з порушенням строків встановлених ст.83 ЦПК України і суд не вбачає поважності пропуску таких строків. Доводи про те, що квартира вибула з волі позивача, спростовується вище зазначеними обставинами. Оскільки свідки не дали пояснень щодо предмету позову, то суд їх показання до уваги не приймає.

Outcome: approved