Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 26.02.2019 року вона є власником квартири [ADDRESS] . На даний час в належній їй, на праві приватної власності, квартирі зареєстрований попередній власник житла [PERSON] разом зі своїм сином - [PERSON] . Зазначає, що відповідно до умов укладеного договору купівлі-продажу квартири, продавець зобов`язувався до 30.04.2020 року знятися з реєстрації особисто та з іншими особами, які проживають у квартирі. Вказує, що однак відповідачі, дії зі зняття з реєстраційного обліку місця проживання, не вчинили та наразі зареєстровані у квартирі, яка належить вже їй, що створює перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки вона змушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які нараховуються в залежності від кількості зареєстрованих за адресою осіб. Крім того, зауважила, що зазначена вище реєстрація місця проживання створює для неї перешкоди для отримання житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід за кількістю усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Тож, з огляду на викладене вище, посилаючись на ст.ст.316,317,319,321,346, 383 ЦК України, 71,72,107,150 ЖК України, просить суд, визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] таким, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25.06.2021 позовну заяву прийнято, відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Дана цивільна справа визнана судом малозначною і розглядається у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Крім того, сторони заперечень щодо такого порядку розгляду справи не надали. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення судом. Вказала, що з 26.02.2019 року вона є власником квартири за вказаною вище адресою, яку придбала у [PERSON] (відповідача). Відповідачі були зареєстрованими у квартирі на час її продажу, їм (відповідачам) потрібно було виїжджати за кордон. Мовила, що договором купівлі-продажу передбачено, що продавець зобов`язаний погасити борги за вказаним вище житлом, забрати речі і залишити житло до 10.03.2019 року, а також, разом з іншими особами - знятися з реєстрації місця проживання у квартирі до 30.04.2020 року. Проте, вказала, що ці вимоги договору відповідачі не виконали. Наразі вони перебувають за межами України, доводяться їй чужими людьми, не є членами її сім`ї, спільного господарства з ними не велося жодного дня. Додала, що в даний час, у квартирі [ADDRESS] , проживає лише вона - [PERSON] . Судовий збір позивач виявила бажання залишити за собою. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, судом повідомлялися про місце, день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. Про поважність причин неявки суд не повідомили. Відзив на позов не подали. Справу вирішено за правилами заочного розгляду, визначеними ст.ст.280-282 ЦПК України, за відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які повідомлялися у встановленому законом порядку про час, дату і місце судового засідання та не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин, не подали відзиву проти позову та проти такого порядку розгляду справи не заперечувала позивач. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26.02.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., реєстраційний №1565, [PERSON] (позивач) придбала у [PERSON] (відповідача) квартиру [ADDRESS] (а.с.5). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №157597585 від 26.02.2019 року, [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) - є одноособовим власником квартири за вказаною вище адресою (а.с.6). Як вбачається із довідки ТОВ «Житлоексплуатація №1» від 13.05.2021 року за №10, власником квартири [ADDRESS] вказано позивача - [PERSON] , на її з ім`я відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Крім того, вказано, що у згадуваній квартирі зареєстровано дві особи, а саме: [PERSON] , [INFO] - син колишнього власника та [PERSON] , [INFO] - колишній власник житла (а.с.7). Відповідно до акта про проживання особи за місцем реєстрації від 05.05.2021 року, засвідченого головним інженером ТОВ «Житлоексплуатація №1» Продайвода А.П., за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 10 березня 2019 року фактично не проживають громадяни - [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). На даний час позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з її паспорта серії [NUMBER] , виданого 20.11.2012 року Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області (а.с.9-11). Судом перевірено інформацію про місце реєстрації відповідачів, що підтверджується відомостями Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 07.07.2021 року, які отримані судом 14.07.2021 року, з яких вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з 19.05.2000 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.54); [PERSON] , [INFO] , з 19.05.2000 року зареєстрована за тією ж адресою також (а.с.55). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених позовних вимог мотивуючи наступним. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України). Варто зазначити, що позивач мотивує свої вимоги ст. 41 Конституції України, яка передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім того, вказує, що відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року (справа №521/17805/16-ц) роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України, - положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Слід зазначити, що посилання позивача на норми Житлового Кодексу України є безпідставними, оскільки положення ст.ст. 71, 72 цього Кодексу регулюють спірні правовідносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а не приватного. Позивачем [PERSON] у прохальній частині позовної заяви сформульовано позовну вимогу про визнання осіб (відповідачів) такими, що втратили право користування вказаним вище житловим приміщенням. Так, відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Під час розгляду справи встановлено, що відповідачі не були і не є членами сім`ї позивача, вони не були пов`язані спільним побутом, не мали спільного бюджету. Про таке зазначила позивач під час розгляду справи. Відповідач [PERSON] є колишнім власником квартири, за вказаною вище адресою, яку продав позивачу [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26.02.2019 року, яка вже є одноосібним власником жилого приміщення, але у встановленому законом порядку не знялася з реєстрації з квартири [ADDRESS] до цього часу. Крім того, до цього ж часу залишається у вказаному житлі зареєстрованим і син колишнього власника квартири - [PERSON] . Отже, відсутні підстави для застосування до вирішення спірних правовідносин норм статті 405 ЦК України. В доповнення слід зазначити, що як вбачається з матеріалів справи, відповідачі не користуються згадуваним жилим приміщенням з 10.03.2019 року, як вбачається з акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 05.05.2021 року (а.с.8). Крім того, як зазначає позивач у позовній заяві, що є предметом розгляду, згідно умов укладеного договору купівлі-продажу квартири від 26.02.2019 року, продавець зобов`язався погасити заборгованість з ком анальних послуг, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири у осіб, які їх мали, і передати квартиру покупцеві до 10.03.2019 року включно знятись з реєстрації особисто та іншими особами, які проживають у квартирі 30.04.2020 року(п.5 договору) (а.с.5). Проте, на даний час продавцем (відповідачем) [PERSON] умови п.5 договору щодо зняття з реєстрації як особисто, так і інші особи - [PERSON] - не виконано. Суд звертає увагу, що позивачем не заявлено вимоги про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, як засіб захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, встановлених ст.391 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як вказав Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року (справа №521/17805/16-ц) - норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Отже, в даному випадку, вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, позивачем [PERSON] не заявлено, проте її позовні вимоги спрямовані на визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а тому є безпідставними. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи позивач [PERSON] зазначила, що свої позовні вимоги, викладені у позовній заяві, підтримує і просить їх задовольнити, враховуючи надані і досліджені докази. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є необґрунтованими і безпідставними. При цьому, позивач [PERSON] не позбавлена права звертатися до суду із позовом, відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, обравши інший спосіб захисту свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права та інтересу. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed