Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] 2015 року народження. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу у них є троє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Золотоніського міського управління юстиції Черкаської області актовий запис № 118 від 26.06.2003 року), сини - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження Серія [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані реєстраційної служби Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області актовий запис № 352 від 04.06.2016 року) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані реєстраційної служби Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області актовий запис № 351 від 04.06.2015 року) . Діти проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області м. Умань № 89 від 05.05.2017 року. Відповідач у вихованні дітей участі не приймає, матеріальної допомоги в добровільному порядку на утримання дітей не надає, хоча він є працездатним і може надавати таку допомогу. В цей час, вона змушена сама утримувати та виховувати дітей, одночасно працювати для матеріального забезпечення себе та дітей, її доходу недостатньо для належного, необхідного та достатнього забезпечення і утримання дітей. Позивач зазначила, що відповідно до довідки Уманської ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області № 3377/23-05-10-033 від 27.04.2017 року вбачається, що ФОП [PERSON] був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, перебуває на обліку та здійснює підприємницьку діяльність на спрощеній системі оподаткування і має можливість сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі. Оскільки у добровільному порядку відповідач відмовився надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, тому вона просила стягувати з відповідача - [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 15 000 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень) щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та факти, викладені у позові та просить суд позов задоволити. Представник позивача, адвокат Іванов А.А., в судовому засіданні позов підтримав й пояснив, що відповідач зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання своїх дітей. Оскільки в добровільному порядку відповідач відмовився виконувати свій батьківський обов`язок, тому виникла необхідність з метою захисту прав дітей, звернутися з цим позовом до суду. Відповідач [PERSON] , позов не визнав та заперечував щодо задоволення позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень, відповідач [PERSON] , подав до суду відзив, у якому зазначив, що мінімальний розмір аліментів визначений законом і не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний розмір аліментів з 01.01.2018 року, становить 2422,00 грн. на трьох дітей. І він не має можливості сплачувати аліменти у зазначеному позивачем розмірі. Також відповідач зазначив, що позивач зобов`язана довести суду що саме такий розмір аліментів необхідно стягувати з нього. Адже він має переконатися, що сплачувана ним сума буде використовуватися на потреби дітей, а не на розваги його колишньої дружини. Представник відповідача, адвокат Гупало М.М., заперечив щодо задоволення позовних вимог, вважає, що позивач не довела необхідність саме в такій сумі сплачувати аліменти відповідачем. Представник відповідача [PERSON] заперечував щодо задоволення позовних вимог і надав аналогічні пояснення. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у розгляді справи та вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір`ю, а відповідач [PERSON] є батьком неповнолітніх: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] 2015 року народження, що підтверджується копіями свідоцтв про народження відповідно: серії [NUMBER] (а.с. 8); серії [NUMBER] (а.с. 6) та серії [NUMBER] (а.с. 7). Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідач не надав належних й допустимих доказів, що він надає матеріальну допомогу позивачеві на утримання спільних з позивачем дітей, як і не надав доказів того, що він не має можливості сплачувати аліменти у зазначеному позивачем розмірі. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Судом враховано, що відповідач мав двох представників під час розгляду вказаної справи, що підтверджує спроможність відповідача нести певні витрати. Суд розцінює твердження відповідача щодо доведеності належного використання коштів позивачем, які будуть сплачуватися на утримання дітей, як небажання відповідача належним чином виконувати батьківський обов`язок щодо належного матеріального забезпечення дітей. Оскільки відповідно ч. 1 ст. 186 СК України за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, а відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Нормами ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. При визначенні величини аліментного платежу суд, враховуючи матеріальне становище платника аліментів, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст.180 СК України про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Так, судом встановлено, що відповідач перебуває в працездатному віці, договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, інформації щодо стягнень по іншим аліментним зобов`язанням відповідача, сторонами до суду не надавалося. Також, приймаючи до уваги матеріальне положення дітей, які потребують матеріальної допомоги, матеріальне становище відповідача та обставини, що мають істотне значення, вважає за можливе визначити розмір аліментів, стягуваних з відповідача на утримання трьох дітей на користь позивача у твердій грошовій сумі в розмірі 15000 грн. Суд вважає, що визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі щомісячно на дітей є достатнім та не буде порушувати їх майнові права. Крім того, при прийнятті рішення про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 15000 грн. судом прийнято до уваги, що такий розмір не є меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки фактично на кожну дитину сплачуватиметься по 5000 грн., та не є більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Частиною 2 ст.184 СК України, визначено, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Таким чином, обов`язок проведення індексації розміру аліментів, який визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме положеннями ст. 184 СК України, що зобов`язує державного виконавця проводити таку індексацію автоматично, тобто без додаткового судового рішення. Оскільки суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати в дохід держави в розмірі 640 гривень. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, окрім іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Так, позивачем в підтвердження надання послуг адвоката надано, в тому числі, копію договору про надання правової допомоги від 31.03.2017 року, копію підписаного сторонами розрахунку, копію акту виконаних робіт та копію платіжних квитанцій (а.с. 191-200). Відповідно до п. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Стороною позивача повідомлено відповідача про розмір витрат понесених [PERSON] на оплату за правничу допомогу, що підтверджується поштовим повідомленням. Клопотань від позивача про зменшення розміру чи відмови у її виплаті до суду не надходило. Суд дослідивши подані стороною відповідача докази щодо витрат на правничу допомогу, кожен окремо та в їх сукупності, прийшов до висновку про стягнення з відповідача витрат на оплату правничої допомоги, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ст. 30 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Представником відповідача, протягом розгляду справи велася активна робота щодо відстоювання позиції позивача, яка була відображена у позовній заяві та відповіді на відзив. Судом у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховано, що ці витрати пов`язані з розглядом справи, розмір таких витрат є обґрунтованим, стороною відповідача не вчинялося дій щодо затягування розгляду справи. Зазначені положення кореспондуються з європейськими стандартами, зокрема п. 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7, в якому передбачено, що, за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла, відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом. При вирішенні питання щодо стягнення судових витрат зі сторони відповідача на користь позивача, суд також врахував позицію ВПВС викладену у постанові по справі № 755/9215/15-ц від 19.02.2020 року. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Велика Палата вказала, що із запровадженням з 15 грудня 2019 року змін до ЦПК законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Колегія суддів зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved