Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, [PERSON] про виселення та вселення. Посилалася на те, що 03.06.2004 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] . 29.12.2005 року нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] . У подальшому, 17.07.2007 року проведено прилюдні торги по відчудженню зазначеної квартири, переможцем торгів став [PERSON] 08.07.2007 року на підставі договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] придбав [PERSON] . На момент проведення прилюдних торгів у спірній квартирі проживали та продовжують на даний час проживати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Окрім зазначених осіб, до квартири без згоди власника незаконно вселився чоловік [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер, у зв`язку з чим [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Будь-яких договорів про користування спірною квартирою позивач із відповідачами не укладала. 15.08.2016 року вона надіслала на адресу відповідачів письмову вимогу про добровільне звільнення квартири, на яку останні не відреагували. У зв`язку з зазначеним у грудні 2016 року позивач змушена була звернутися до суду з позовом про усунення перешод у користуванні власністю. Проте, постановою Чернівецького апеляційного суду від 12.03.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28.07.2017 року скасовано, в задоволенні її позову відмовлено. Постановою Верховного суду від 20.11.2019 року постанову Чернівецького апеляційного суду від 12.03.2019 року залишено без змін. Судові рішення про відмову у задоволенні позову мотивовані тим, що особам, яких виселяють із жилого будинку, що є предметом іптеки і придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше житло. Також позивач вказувала на те, що відповідачі продовжують проти її волі користуватись належною їй на праві власності квартирою. 07.07.2020 року вона надіслала на адресу кожного з відповідачів повідомлення про надання їм постійного жилого приміщення та вимогу про виселення. Так, для забезпечення [PERSON] та членів її сім`ї житлом, у відповідності до вимог ст.109 ЖК УРСР, [PERSON] повідомила, що надає їм для проживання житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] . Право на розпорядження вказаним будинком підтверджує договором оренди житлового будинку. Проживання відповідачів у квартирі, належній позивачу на праві власності, грубо порушує її права як власника, вона не може користуватися та розпоряджатися належною їй власністю. Вважає, що виселення відповідачів із квартири не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст.8 Конвенції, оскільки відповідає принципу пропорційності. Просила виселити [PERSON] та членів її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] з наданням іншого жилого приміщення, а саме: житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Зобов`язати [PERSON] та членів її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою шляхом звільнення квартири [ADDRESS] від особистих речей належних сім`ї [PERSON] . Також просила вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13.01.2021 року провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позов. У поданому відзиві відповідач позов не визнала. Вказувала на те, що у даному спорі вже наявне судове рішення, що набрало законної сили, а тому вважає, що провадження по справі слід закрити на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України. Представником позивачем було подано відповідь на відзив. У відповіді представником було зазначено, що предмет спору, його суть та підстави звернення із даним позовом до суду не тотожні зі справою №727/10731/16ц, а тому провадження у даній справі не підлягає закриттю. Ухвалою суду від 24.02.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримав та підтвердив, викладені в ній обставини. Просив позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання повторно не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомили. У відповідності до вимог ст.223 ЦПК України суд визнає повторну неявку відповідачів у судове засідання неповажною та вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності. Представник третьої особи Служби у справах дітей ЧМР у судове засідання не з`явився. Звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутності, просив врахувати інтереси дітей при прийнятті рішення. Третя особа [PERSON] також у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неяки суд не повідомив. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] разом із сім`єю у складі трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] одержав ордер на жиле приміщення №110 серії РВК від 17.03.1992 року на право зайняття жилого приміщення, площею 39,7 кв.м., а саме квартири [ADDRESS] . 09.09.1992 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу купила у Виконавчого комітету ЧМР квартиру [ADDRESS] . У подальшому, 03.06.2004 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] . 29.12.2005 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М. було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS] . 17.07.2007 року відбулись прилюдні торги з реалізації квартири [ADDRESS] , що були оформлені протоколом №507/4. Переможцем вказаних торгів став [PERSON] . Питання щодо законності дій державного виконавця та процедури проведення прилюдних торгів по реалізації вищевказаної квартири було предметом спору в адміністративній справі №2а/2470/558/11, за результатами розгляду якої [PERSON] та [PERSON] в задоволенні позову відмовлено повністю, що підтверджується постановою Чернівецького окружного адміністративного суду, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду та ухвалою Вищого адміністративного суду України. 08.08.2007 року вищевказану квартиру в [PERSON] придбав [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири (а.с.11). 23 квітня 2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 23 квітня 2010 року серії [NUMBER] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , а згодом [INFO] народився син [PERSON] . Зазначені обставини були встановлені постановою Чернівецького апеляційного суду від 12.09.2019 року, яка набрала законної сили та є чинною, а тому суд визнає їх такими, що не підлягає доказуванню. Окрім того, судом встановлено, що [PERSON] [INFO] помер (а.с.12). Позивач [PERSON] є спадкоємцем померлого за законом та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом набула у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.13). 07.07.2020 року [PERSON] надіслала на адресу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомлення про надання їм постійного жилого приміщення: жилого будинку [ADDRESS] , а також вимогу про добровільне звільнення протягом одного місяця квартири [ADDRESS] (а.с.48-49). Позивач, звертаючись до суду з позовом вказувала на те, що проживання відповідачів у належній їй квартирі грубо порушує її права як власника. Вважає, що виселення відповідачів із квартири не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст.8 Конвенції, оскільки нею запропоновано їм житловий будинок для проживання. Розглядаючи наведені аргументи, суд виходить із наступного. Так, положеннями статті четвертої ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Зокрема, за змістом статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Право на житло гарантоване статтею 47 Конституції України. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Отже, правомочночності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Одночасно, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено і захист такого основного права особи, як недоторканість житла, яке охоплює насамперед право безперешкодного доступу та перебування в ньому, а також право не бути виселеним. Крім того, це право включає захист від втручання з боку державних органів і у разі порушення цього права особи держава повинна мати вагомі підстави, які виправдовували б її дії. Пунктом 2 ст. 8 Конвенції чітко визначено підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на практику Європейського суду із прав людини, термін «житло» в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати - справи «Новоселецький проти України», «Кривіцька та Кривіцький проти України», «Прокопович проти Росії». Аналізуючи вище викладене, суд зауважує, що втручання у житлові права осіб має бути виправданим та необхідним у демократичному суспільстві. Суд зобов`язаний встановити чи є нагальна потреба у виселенні та чи будуть при цьому дотримані межі розсуду. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. За змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Положеннями частини другої статті 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Тобто, як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Таким чином, при виселенні мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і вимоги статті 109 ЖК УРСР. Отже, у даному спорі серед інших обставин обов`язковому встановленню підлягають обставини придбання спірного житла. З`ясовуючи наведені факти, судом було встановлено, що [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] 09.09.1992 року, в той час як договір іпотеки нею було укладено в 2004 році, а тому зазначена квартира, яка стала предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів. Відповідачі проживали у спірному житлі та користувалися ним протягом тривалого часу до реалізації іпотечного майна на прилюдних торгах (а.с.15). Відповідно до наданих суду довідок адресно-довідкового бюро УДМС України в Чернівецькій області від 05.01.2021 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було знято з реєстрації за вказаною вище адресою по рішенню суду 03.05.2018 року (а.с.72-74). Однак, вказане рішення суду у подальшому було скасовано, у зв'язку з чим суд не приймає до уваги зазначену інформацію. Даючи оцінку доводам [PERSON] з приводу дотримання нею вимог ч.2 ст.109 ЖК УРСР та надання відповідачам для проживання будинку [ADDRESS] , суд відхиляє їх з огляду на таке. Як видно з дослідженого судом договору оренди житлового будинку, 06.07.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, згідно умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування житлове приміщення, що визначене у цьому договорі та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату. Адреса будинку, що орендується: [ADDRESS] . Загальна площа будинку, що орендується 41,4 кв.м. Стан будинку, що орендується, на момент передання в оренду: придатний для використання у відповідності до мети оренди, визначеної у п.2.1 цього Договору (а.с.47). Будинок належить орендодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 01.07.2016 року. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Будинок, що орендується надається орендарю для проживання в ньому [PERSON] та членами її сім`ї. Строк оренди будинку складає 2 роки 11 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом прийому-передачі. Сторони мають право у будь-який час без зазначення причини, згідно чинного законодавства, розірвати договір, направивши за 1 місяць до того письмове повідомлення іншій стороні. Таким чином, вказане житло належить на праві власності третій особі, строк договору оренди будинку складає лише 2 роки 11 місяців та може бути розірваний у будь-який час. Тому, з урахуванням вказаних вище обставин, суд приходить до переконливого висновку, що запропоноване відповідачам для проживання житло не може бути визнане як таке, що є іншим постійним жилим приміщенням у розумінні норм Житлового кодексу. Рішення про виселення у цій конкретній справі могло б бути виправданим лише у тому разі, якби було доведено, що відповідачі дійсно мають інше житло для постійного проживання і їх виселення судом із спірної квартири не перетворювало б їх у бездомних осіб, що є неприпустимим у демократичному суспільстві. Однак, судом встановлено, що вказаний будинок у будь-який час може бути відчуджений орендодавцем, внаслідок чого відповідачі залишаться без постійного місця проживання. Доводи представника позивача про те, що у відповідачів наявне у власності інще дитло, оскільки з Інформації з Єдиного державного реєстру нерухомого майна видно, що [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] суд відхиляє, оскільки [PERSON] не є відповідачем у справі (а.с.58-60). З огляду на вказане, позовні вимоги про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із спірного житлового приміщення задоволенню не підлягають. З приводу порушення прав володіння, користування власника [PERSON] суд зауважує таке. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Однак, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення). Відповідно до практики ЄСПЛ, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Таким чином, банк ( Іпотекодержатель) при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. У свою чергу, державний виконавець зобов`язаний був надавати інформацію про обтяження майна, яке реалізується на електронних торгах. Зокрема, зазначити, що в ній зареєстрований та проживає власник, який передав майно в іпотеку, разом з членами його сім`ї. Покупець такого майна, в свою чергу, мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням. Неповне інформування учасників електронних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставістатей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними. Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц. Окрім того, судом розглянуто позовні вимоги [PERSON] щодо зобов`язання відповідачів усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом звільнення квартири [ADDRESS] від особистих речей сім`ї [PERSON] та вселення до квартири. При цьому суд виходить із наступних міркувань. Так, ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням вимог ст.77 ЦПК України, до предмету доказування у справі належить встановлення факту вчинення відповідачами перешкод позивачу у користуванні належною їй кватирою, зокрема у проживанні в ній. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Разом із тим, матерали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження факту вчинення відповідачами перешкод у користуванні квартирою [PERSON] . Наявні у матеріалах справи та задокументовані факти звернення до правоохоронних органів членів сім`ї [PERSON] свідчать про наявність конфліктних відносин між членами цієї родини, проте не підтверджують факту протиправних дій стосовно позивача [PERSON] (а.с.16-18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed