Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 03 липня 1999 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2014 року розірвано. За час шлюбу, у 2001 році, відповідачем в порядку безкоштовної приватизації була отримана земельна ділянка площею 0,10 га у с. Липини Луцького району, на якій за сімейні кошти збудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Вказаний житловий будинок, площею 153,4 кв.м, розташований за адресою: Луцький район, с. Липини, вул. Івана Богуна, 4. Право власності на земельну ділянку та будинок оформлено на відповідача. Окрім того, під час шлюбу ними було придбано автомобіль марки Volksvagen Transporter, 2003 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], а також побутову техніку та меблі на загальну суму 325642,00 грн. Вказує, що після припинення фактичних шлюбних стосунків вона та відповідач продовжують користуватись будинком спільно, однак угоди щодо розподілу спільного сумісного майна вони не досягли, в звязку з чим вона змушена звернутись з даним позовом до суду. На підставі ст.ст. 60, 69-70 СК України, ст. 372 ЦК України просить визнати за нею, [PERSON], право власності на спільне сумісне майно подружжя, а саме: 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Луцький р-н, с. Липини, вул. Івана Богуна, 4, та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,10 га у с. Липини Луцького району, а також стягнути з [PERSON] в її користь 1/2 частини вартості автомобіля марки Volksvagen Transporter, 2003 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], 1/2 частину вартості побутової техніки на загальну суму 325642,00 грн. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року позов [PERSON] до [PERSON] в частині вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частини вартості побутової техніки та меблів на загальну суму 325642,00 грн. залишено без розгляду, провадження в справі в частині вимог про стягнення з [PERSON] користь [PERSON] 1/2 частини вартості автомобіля марки Volksvagen Transporter, 2003 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], - закрито. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] заявою від 18 квітня 2018 року просить розгляд справи проводити без участі позивача та її представника, вимоги позову підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, однак представник відповідача [PERSON] подав суду заяву від 18 квітня 2018 року, в якій просить розгляд справи здійснювати без його участі. Позов в частині поділу земельної ділянки та житлового будинку не визнає, оскільки вважає вказане майно не спільною сумісною власністю подружжя, а особистою приватною власністю відповідача, адже земельна ділянка площею 0,10 га в с. Липини Луцького району отримана відповідачем в порядку безоплатної приватизації. Просить в позові відмовити. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 03 липня 1999 року, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Вознесенського міськвиконкому Миколаївської області. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2014 року даний шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №650125 вбачається, що на підставі рішення Липинської сільської ради від 18 травня 2001 року №196.5 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована в с. Липини Луцького району, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Згідно відповіді КП «Волинське обласне Бюро технічної інвентаризації» №329 від 16 лютого 2017 року на адвокатський запит встановлено, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, вул. Богуна Івана, 4, зареєстровано за [PERSON] згідно свідоцтва про право власності від 05 червня 2009 року, виданого на підставі рішення виконкому Липинської сільської ради від 28 травня 2009 року №48 (а.с.8). З досліджених судом копії свідоцтва про право на нерухоме майно від 05 червня 2009 року та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно встановлено, що право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, вул. Богуна Івана, 4 зареєстровано за [PERSON] 09 червня 2009 року (а.с.9). Отже, фактично вказаний житловий будинок придбано (збудовано) відповідачем в період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, що в ході розгляду справи спростовано не було. Зі змісту позову [PERSON] встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Волинська область, Луцький район, вул. Богуна Івана, 4, побудовано на земельній ділянці площею 0,10 га, отриманою відповідачем [PERSON] в порядку приватизації. Вказана обставина стороною відповідача не заперечувалась. Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцеві положення СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення). Частиною 3 та 4статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до вимог ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч.1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 9 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15, відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 60 СК України, які були чинними на час приватизації особою спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Крім того, відповідно до ч.1 ст.120 Земельного кодексу 2001 року, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.2 цієї статті, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Та, як визначено ч.4 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до розяснень Верховного Суду України, викладених в п.18-2 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7, зазначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК . Відповідно до статті 60 СК України, чинного на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 70 СК України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Івана Богуна, 4 в с. Липини Луцького району Волинської області є спільною сумісною власністю сторін, а також, що частки у праві власності подружжя є рівними, то приватизована відповідачем земельна ділянка, на якій знаходиться належний сторонам житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - є також спільною власністю сторін і частки сторін у праві власності на земельну ділянку відповідають їх часткам у праві власності на розташоване на земельній ділянці домоволодіння та є рівними, а саме: по 1/2 за кожним із подружжя. Таким чином, на підставі повно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказів, враховуючи, що відповідачем не подано заперечень проти позову, позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved