Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 05.10.2013р. між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, про що зроблено актовий запис №1940. Від даного шлюбу у них народилася дитина: син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя з відповідачем [PERSON] не склалося через різні погляди на сімейні відносини та цінності. З листопада 2018 року з відповідачем не проживає та не підтримує з ним подружніх відносин. Залишатись надалі у такому шлюбі не бажає. Вказує, що за час перебування у шлюбі нею та відповідачем було набуто (придбано) спільне майно, зокрема у березні 2018 року транспортний засіб марки «Mitsubishi Lancer», 2008 р.в., кузов № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Стверджує, що з метою придбання даного автомобіля нею (позивачкою) 3.03.2018р. достроково розірвано депозитний договір, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк» та надано у розпорядження відповідача її власні заощадження в сумі 70\~000 грн. На даний час вона (позивач) має намір здійснити поділ вказаного автомобіля як спільного майна подружжя. З огляду на наведене, просить суд розірвати шлюб між нею, позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] , а також поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, а саме транспортний засіб марки «Mitsubishi Lancer», 2008 р.в., кузов № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , шляхом зобов`язання відповідача [PERSON] сплатити їй, позивачу, 75% вартості даного автомобіля. Окрім того, просила стягнути з відповідача в її користь понесені нею судові витрати та вартість проведеної оцінки майна. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Зазначила, що просить суд ухвалити рішення про поділ спірного транспортного засобу шляхом зобов`язання відповідача [PERSON] сплатити їй, позивачці, грошову компенсацію належної їй частки даного автомобіля в розмірі 70\~000 грн. Також зазначила, що оцінка спірного майна транспортного засобу не проводилась, відповідно витрати на таку оцінку нею (позивачкою) не здійснювались. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що визнає позовні вимоги про розірвання шлюбу з [PERSON] , а також про поділ спільного майна подружжя спірного транспортного засобу в спосіб, визначений позивачкою, зокрема згідний сплатити [PERSON] грошову компенсацію її частки даного автомобіля в розмірі 70\~000 грн. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Суд, заслухавши пояснення сторін та розглянувши справу в порядку ч.4 ст.206 ЦПК України приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з того, що згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Встановивши вищезазначене, суд задовольняє позовні вимоги. Сторони з 05.10.2013р. перебувають у шлюбі, який зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, про що зроблено актовий запис №1940. Від даного шлюбу в сторін народилася дитина: син [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що між сторонами склались неприязні відносини та між ними відсутнє взаєморозуміння. Окрім цього, встановлено, що сімейно-шлюбні відносини між подружжям не підтримуються, вони проживають окремо, не бажають зберегти шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Вказані обставини підтверджуються: поясненнями сторін; свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 05.10.2013 року; копією свідоцтва про народження дитини сторін; довідкою про склад сім`ї позивачки [PERSON] ; іншими матеріалами справи. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином,\~суд вважає,\~що позов\~в частині\~вимог про\~розірвання шлюбу\~обґрунтований,\~розірвання шлюбу\~відповідає дійсній\~волі дружини\~та чоловіка,\~примирення між\~сторонами неможливе,\~їхня сім`я\~розпалася остаточно,позивачка\~не виявила\~бажання примиритись\~та наполягала\~на розірванні\~шлюбу,\~а відповідач\~визнав позовні\~вимоги та\~не заперечує\~проти розірвання\~такого, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхньої дитини, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Судом встановлено, що за час шлюбу подружжям [PERSON] набуто певне рухоме майно, зокрема за спільні кошти було придбано транспортний засіб марки «Mitsubishi Lancer», 2008 р.в., кузов № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . За взаємною згодою вказаний автомобіль було поставлено на облік та зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] . Згідно інформації, наданої Регіональним сервісним центром у Львівській області станом на 16.04.2019р. відповідно до регіональної бази даних «ДАІ-2000» та Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», 2008 р.в., кузов № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований на ім`я [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71\~СК України\~встановлено,\~що майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі.\~Якщо дружина\~та чоловік\~не домовилися\~про порядок\~поділу майна,\~спір може\~бути вирішений\~судом.\~Присудження одному\~з подружжя\~грошової компенсації\~замість його\~частки у\~праві спільної\~сумісної власності\~на майно,\~зокрема на\~житловий будинок,\~квартиру,\~земельну ділянку,\~допускається лише\~за його\~згодою,\~крім випадків,\~передбачених Цивільним\~кодексом України. Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, враховуючи те, що автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», 2008 р.в. кузов № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , був набутий сторонами за час перебування в шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав право спільної власності подружжя (його та позивачки [PERSON] ) на даний автомобіль, суд приходить до висновку про поділ такого між сторонами згідно заявлених позовних вимог та досягнутої між сторонами домовленості - шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошової компенсації її частки у спільному майні подружжя в розмірі 70000 (сімдесят тисяч) гривень, залишивши даний автомобіль у власності відповідача [PERSON] . При поданні позову до суду позивачем [PERSON] сплачено судовий збір на загальну суму 1409,60 грн. (704 грн. 80 коп. +704 грн. 80 коп.). У відповідності до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, тому позивачці слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що був сплачений нею при подачі позову до суду, тобто 704,80 грн. (352,40 грн. +352,40 грн.), а решту сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн. (352,40 грн. +352,40 грн.) необхідно стягнути з відповідача [PERSON] в її (позивачки) користь.

Outcome: approved