Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягувати аліменти з відповідача на свою користь в розмірі 1/4 частини, щомісячно, на утримання неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем від спільного проживання мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO]. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому вона бажає отримувати аліменти офіційно. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] Від спільного проживання сторони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Із пояснень позивачки вбачається, що з відповідачем разом не проживають, спільного господарства не ведуть, дитина знаходиться на її утриманні, відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому вона бажає отримувати аліменти офіційно. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.79 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Посилання відповідача [PERSON] в судовому засіданні про те, що він не є батьком дитини, не підтверджуються належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, враховуючи, що відповідач зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тому, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Оскільки, позивач згідно законодавства звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів, тому, відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути 640грн. 00коп. судового збору на користь держави.

Outcome: approved