Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ДУ «Центр громадського здоров`я Міністерства охорони здоров`я України» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 09.01.2019 року її було звільнено з посади провідного бухгалтера Відділу бухгалтерського обліку та звітності ДУ «Центр громадського здоров`я МОЗ України» за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу № 06-ос від 08.01.2019 року. Однак, в день звільнення відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Розрахунок з нею був здійснений лише 18.01.2019 року. Як зазначає позивач, відповідно до її розрахунку, який було нею виконано по розрахунку середнього заробітку, наданого їй відповідачем, розмір середньоденної заробітної плати за два останніх місяці складає 729,25 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 5104,75 грн., які вона просить стягнути з відповідача на її користь. Також, позивач вказує на те, що зміна істотних умов праці роботодавцем, що змусила її, як особу передпенсійного віку, звільнитись з місця роботи, а також дії відповідача щодо тривалої затримки належних їй коштів при звільненні, що поставило її у скрутне матеріальне становище, унеможливило забезпечення нормального її існування та членів її родини, завдало їй значних душевних страждань внаслідок порушення її трудових прав. Вона була змушена витрачати час та кошти на написання та подання заяв, поїздки до відповідача, постійно хвилюватись та переживати щодо того, чи буде виплачена передбачена законодавством заробітна плата і коли, що призвело до порушення нормального ритму життя, втрати нормальних життєвих зв`язків, тривалого перебування у стані стресу та пригнічення. Відтак, на думку позивача, з вини відповідача їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 5000,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5104,75 грн., а також моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 12.03.2019 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 08.04.2019 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому відповідач визнав факт того, що позивачу при звільненні дійсно була нарахована, але не виплачена в передбачений Законом строк заробітна плата. Однак, відповідач вважає, що провини підприємства в цьому не має, оскільки фінансування діяльності відповідача, як бюджетної установи, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, які надаються на основі затвердженого кошторису і відповідач був позбавлений можливості здійснення будь-яких виплат до моменту його затвердження Уповноваженим органом управління 17 січня 2019 року. Відтак, враховуючи відсутність вини у несвоєчасній виплаті позивачу нарахованих сум, відповідач вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними. Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідач вважає, що такі позовні вимоги є також безпідставними та необґрунтованими, а тому сторона відповідача просить суд в цій частині вимог позову також відмовити. 09.04.2019 року позивачем у справі до суду подано відповідь на відзив на позовну заяву. 22.04.2019 року представником відповідача подано до суду заперечення на відзив. 25.04.2019 року позивачем подано відповідь на заперечення на відповідь на відзив. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав та обставин, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача Пономарьова О.С. в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позов та письмових запереченнях на відповідь на відзив. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 09.01.2019 року позивача [PERSON] було звільнено з посади провідного бухгалтера Відділу бухгалтерського обліку та звітності ДУ «Центр громадського здоров`я МОЗ України» за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (наказу №06-ос від 08.01.2019 року) (а.с.4). В судовому засіданні позивач стверджувала, що у день звільнення відповідач письмово не повідомив її про нараховані їй суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. Даний факт представником відповідача було визнано під час судового розгляду. Відповідно до виписки з карткового рахунку на ім`я позивача, розрахунок з позивачем було здійснено 18.01.2019 року (а.с.7). Даний факт відповідачем також не заперечувався. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Стаття 94 КЗпП України встановлює, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Відповідно до ст.22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Так, судом встановлено, що розрахунок з позивачем відповідачем було здійснено 18.01.2019 року. Відтак, наявний факт порушення вимог КЗпП України щодо строку виплати заробітної плати працівнику, що звільняється. Суд не приймає до уваги пояснення представника відповідача у відзиві та в судовому засіданні щодо того, що вини підприємства у невиплаті належних позивачу сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, не має, оскільки фінансування діяльності Відповідача, як бюджетної установи здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, які надаються на основі затвердженого кошторису і відповідач був позбавлений можливості здійснення будь-яких виплат до моменту його затвердження Уповноваженим органом управління 17 січня 2019 року. Дані твердження підстав для відмови у позові не дають, оскільки, як вже зазначено вище відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за несвоєчасну виплату працівникові належних сум. Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд приймає до уваги розрахунок позивача, оскільки він виконаний відповідно до вимог Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Крім того, даний розрахунок відповідачем у встановленому порядку не оспорений та не спростований, власного розрахунку відповідачем належним чином не надано. Відповідно до докладного розрахунку нарахувань від 09.01.2019 року, середньоденний заробіток позивача становить 729,25 грн. Враховуючи, що затримка розрахунку при звільненні становила 7 робочих днів, відповідно 729, 25 х 7= 5104,25 грн., які і підлягають стягненню на користь позивача. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5104,25 грн. Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд не вбачає підстав для їх задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за її вини. Обгрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на свою користь моральної шкоди, позивач вказує на те, що зміна істотних умов праці роботодавцем, що змусила її, як особу передпенсійного віку, звільнитись з місця роботи, а також дії відповідача щодо тривалої затримки належних їй коштів при звільненні, що поставило її у скрутне матеріальне становище, унеможливило забезпечення нормального її існування та членів її родини, завдало їй значних душевних страждань внаслідок порушення її трудових прав. Вона була змушена витрачати час та кошти на написання та подання заяв, поїздки до відповідача, постійно хвилюватись та переживати щодо того, чи буде виплачена передбачена законодавством заробітна плата і коли, що призвело до порушення нормального ритму життя, втрати нормальних життєвих зв`язків, тривалого перебування у стані стресу та пригнічення. Відтак, на думку позивача, з вини відповідача їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 5000,00 грн. Як було встановлено судом, звільнення позивача відбулося за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, тобто було наявно власне волевиявлення позивача на звільнення з роботи, що підтверджується її заявою від 08.01.2019 року. Крім того, слід зауважити, що дослідження питання підстав звільнення позивача з роботи, зокрема, зміна істотних умов праці, виходить за межі предмету даного позову, а тому не приймається судом. Також, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди виходячи і з того, що період затримки остаточного розрахунку становить лише 7 днів. Відтак, вказаний термін є незначним. Крім того, позивачем на надано жодних доказів на підтвердження обставин, зазначених нею в обґрунтування розміру моральної шкоди. При таких обставинах, суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди в зв`язку з його недоведеністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial