Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», в якому просила визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір від 27.04.2007 року № 318-07Ж15-К, підписаний між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» та договір іпотеки № 318-07Ж15І від 27.04.2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. В підтвердження своїх вимог посилається на те, що 27.04.2007 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» було підписано кредитний договір № 318-07Ж15-К. Зазначений договір підписаний сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Згідно умов кредитного договору, позивачу, як позичальнику повинні були бути надані кредитні кошти у розмірі 40 850 доларів США зі строком погашення до 26.04.2026 року та зі сплатою 10,90% річних за користування кредитними коштами. Однак відповідачем своїх зобов`язань щодо законної видачі кредитних коштів в іноземній валюті виконано не було, [PERSON] кредиту за кредитним договором № 318-07Ж15-К від 27.04.2007 року в сумі 40 850 доларів США не отримувала. Крім цього, порядок повернення та видачі кредитних коштів по кредитному договору суперечить встановленому чинним законодавством порядку повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівкою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Декрету КМУ «Про валютне регулювання та валютний контроль», ст. 162 КпАП і є недійсним, оскільки не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України. Неможливість виконувати договір в частині погашення кредиту, на думку позивача тягне за собою недійсність кредитного договору в цілому, оскільки без шляхів видачі та погашення кредиту, кредитний договір неможливо виконувати. Окрім цього, спірний кредитний договір було підписано під впливом обману з боку відповідача, сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розмірами відсоткової ставки за кредитом - не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам. Перед укладанням договору Банк навмисно ввів позивача в оману через свідомо не надану інформацію, яку повинен надати перед укладанням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування, ціною, способами розрахунку, перевагами і недоліками існуючих на час укладання договору схем кредитування та інше. Так 31.05.2018 року було проведено судово-економічну експертизу та розраховано ефективну процентну ставку. Відповідно до Висновку експерта від 31.05.2018 року, розрахунок показав, що ефективна процентна ставка складає 12,58% у доларах США, у той час як у п.1.1. договору зазначено процент у розмірі 10,90 річних. Таким чином, посилаючись на Висновок експерта від 31.05.2018 року, позивач вказує, що під час підписання кредитного договору не могла знати ні ефективну процентну ставку, ні абсолютне значення подорожчення кредиту. Отже волевиявлення учасників спірного кредитного договору не відповідає реальній їх волі, зокрема волі позивача, на умовах сплати реальної відсоткової ставки, що у дійсності складає 12,58% у доларах США, про що якби знала ніколи не підписала та не погодилася на спірний договір. Позивач зазначає, що погодилася на умови кредитування, які у подальшому виявилися такими, що не відповідали волевиявленню сторін, оскільки згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року, цивільну справу за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, передано на розгляд за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.02.2020 року, позовну заяву [PERSON] залишено без руху, а ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.04.2020 року, позивачу [PERSON] продовжений строк для усунення недоліків вказаних в ухвалі Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.02.2020 року. 21.04.2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви та оригінал квитанції про сплату судового збору у розмірі 768,40 грн. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжі від 24.04.2020 року, позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. 15.05.2020 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву та заява про застосування строків позовної давності. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2020 року, замінено відповідача у цивільній справі Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» його правонаступником Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (ЄДРПОУ 23494714, місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100), закрито підготовче провадження у цивільній справі, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. 15.05.2020 року позивач подала суду заяву, в якій зазначила, що перебуває у м. Києві, а тому бути присутньою у судовому засіданні вона не може у зв`язку з карантином, викликаним поширенням короновірусної хвороби COVID-19 та знаходженням за межами Запорізької області. Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» Ременюк Т.О. в судове засідання не з`явилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що заперечує проти позову, просить в такому відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.04.2007 року до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» звернулась [PERSON] із заявою на отримання кредиту в сумі 40 850,00 доларів США на строк 300 місяців. 27.04.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту № 318-07Ж15-К (далі - кредитний договір), відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40 850,00 доларів США, зі сплатою 10,90% процентів річних та кінцевим терміном погашення до 26.04.2026 року. Відповідно до умов Іпотечного договору № 318-07Ж-15-І, укладеного між позивачем та відповідачем, Іпотекодавець передає Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за Договором кредиту № 318-07Ж15-І від 25.04.2007 року, квартиру, загальною площею 41,18 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, 17.11.2008 року укладено Додаткову угоду № 1 про внесення змін до Договору кредиту № 318-07Ж15-К, відповідно до умов якої сторони вирішили змінити відсоткову ставку за користуванням кредиту. 25.09.2009 року позивач [PERSON] звернулася до відповідача із заявою про відстрочки сплати за тілом кредиту у зв`язку з сімейними труднощами, а 04.11.2009 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 про внесення змін до Договору кредиту № 318-07Ж15-К. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав повністю, надав відповідачу кошти в розмірі 40 850,00 доларів США, що підтверджується Заявкою на видачу готівки № 1 від 27.04.2007 року, яка міститься в матеріалах справи. З дослідженої Заявки на видачу готівки № 1 від 27.04.2007 року встановлено, що позивач особисто отримала грошові кошти у розмірі 40 8500,00 доларів США (еквівалент у гривнях 206 292,50 грн.), що підтверджено її підписом в графі «підпис отримувача». Таким чином, твердження позивача про неотримання кредиту в розмірі 40 850,00 доларів США спростовується копією Заявки на видачу готівки № 1 від 27.04.2007 року, з особистим підписом боржника, яку надано відповідачем, що у відповідності до Інструкції НБУ «Про ведення касових операцій банками в Україні» є належним доказом отримання коштів позивачем. Позивачем не доведено, яким чином посилання на норми Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003 року № 337 та Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 20.10.2004 року № 495, спростовують факт надання кредиту та вказують на його недійсність. Процедура видачі готівки та повернення коштів, тобто порядку виконання умов кредитного договору не може ставитися в залежність від дійсності умов такого договору. Позивач не надала жодного належного та допустимого доказу того, що використання аналітичних внутрішньобанківських рахунків на приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти порушили її права як споживача банківських послуг. Крім того, перевірка порядку документального оформлення в бухгалтерському обліку типових кредитних операцій і здійснення касових операцій з видачі грошових коштів (кредиту) в іноземній валюті в банківських установах до компетенції суду не відноситься. Згідно з ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Крім того, звернувшись до суду із позовом [PERSON] оспорює кредитний договір, зазначаючи про його недійсність у зв`язку з невідповідністю Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, позивач вважає, що під час укладання спірного кредитного договору, відповідач приховав від неї повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, та реальної відсоткової ставки за цим кредитним договором, чим ввів її в оману. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач надала до суду Висновок експерта КНДІСЕ за результатами проведення судово-економічної експертизи № 21599/17-45 від 31.08.2018 року, в якому зазначено, що ефективна (реальна) процентна ставка за кредитним договором № 318-07Ж15-К від 27.04.2007 року становить 12,58% річних та сукупна вартість кредиту 84 945,47 доларів США. Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 2 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, за змістом ст. 1054 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. Відповідно до ч.ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, допустимої, достовірної та своєчасної інформації щодо наданих послуг. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі № 15-рп/2011було роз`яснено, що положення п.п. 22, 23 ч. 1 ст. 11 Закону України № 1023-ХІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-ХІ) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у кредитному договорі зазначається річна процентна ставка за кредитом. Тож, річна процентна ставка - це плата за користування позичальником кредитними коштами, розмір якої і порядок сплати та нарахування встановлюється договором. Відтак, проценти, що сплачує позичальник за користування кредитом, є ціною договору, і ця ціна, як істотна умова договору, прямо в ньому зазначена. На відміну від річної процентної ставки реальна процентна ставка істотною умовою кредитного договору не являється. Так, поняття терміну «реальна процентна ставка» визначено в п. 3.3 розд. 3 Постанови НБУ № 168, відповідно до якого банки зобов`язані в кредитному договорі (або в додатку до нього - п. 3.1 Постанови) зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту за формулою. Таким чином, реальна процентна ставка розраховується за наведеною в Постанові № 168 формулою, виходячи із загальної суми вартості всіх витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, погашенням кредиту та витратами на сплату процентів, комісій, платежів третім особам - за нотаріальне посвідчення договору іпотеки, страхування застави, тощо для розуміння позичальником того, якою є реальна процентна ставка, якщо її розрахувати із загальної суми всіх його витрат. Тож, реальна процентна ставка і процентна ставка, зазначена в договорі, яка є платою позичальником за користування кредитними коштами, не є тотожними поняттями. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі. До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту. А отже, твердження позивача, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує права позивача, як споживача кредитних послуг, суд вважає безпідставними. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ст. 18 цього ж Закону, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 3.1. Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з рахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 1048 - 105 1054), так і Законом України «Про фінансові послуги та держав регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, суди мають встановлювати такі обставини: досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, мета, сума і строк кредит умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язані позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення і договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов`язково у письмовій формі, причому недодержані письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Як роз`яснено у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обовязково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першоюстатті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Ознакою обману на відміну від помилки, є умисел, тобто особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга, сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступала б у правовідносини, невигідні для неї. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз`яснень, наданих в пункті 19 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, містить всі суттєві умови передбачені законом для кредитних договорів і, які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. В кредитному договорі, укладеному між [PERSON] та Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» містяться положення про суму кредиту, форму забезпечення кредитного зобов`язання, відсоткову ставку за кредитом та порядок нарахування процентів, порядок збільшення відсоткової ставки, перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, строк, на який був одержаний кредит, порядок сплати відсотків, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, черговість погашення суми заборгованості за цим договором та права позичальника. Отже, відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу [PERSON] стосовно умов кредитування, зазначених у договорі. Позивач [PERSON] не мала претензій стосовно умов кредитного договору при його укладенні та засвідчила свою згоду підписом. Таким чином, істотні умови договору були узгоджені між сторонами, про що свідчить не лише підписання договору, а подальші дії позичальника, яка отримавши кредитні кошти, з заявами про невиконання умов договору, або їх неналежне виконання з боку банку, не зверталася протягом тривалого часу, виконувала взяти на себе зобов`язання, та сплачувала щомісячні платежі за договором, що підтверджується випискою по особовому рахунку позивача у Банку про рух коштів. Крім того, в момент укладення кредитного договору між сторонами позивач [PERSON] не була введена в оману відповідачем щодо істотних умов договору, а тому волевиявлення позивача [PERSON] на укладення кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені, не суперечили її волевиявленню на його укладення саме на таких умовах, оскільки договір, укладений під впливом омани, є оспорюваним правочином і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача. Посилання позивача [PERSON] , що відповідач порушив її права, не надавши повну інформацію щодо укладеного договору, є необґрунтованими, оскільки при його укладенні позивач була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них та проти підписання договору, погодилася на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких належних доказів протилежного [PERSON] суду не надано. Крім того, доводи позивача про ненадання інформації про умови кредитування не є такими, з якими закон пов`язує недійсність правочину. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Відповідно до п. 3 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару за договором; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Однак позивач [PERSON] правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася. Не звертався позивач до кредитора і за роз`ясненням положень договору, які були їй не зрозумілі, тим самим погоджуючись із всіма умовами кредитного договору. Таким чином, сторони спірного правочину домовилися щодо усіх його умов, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі та не було допущено порушень вимог ст. 203 ЦК України, тому немає підстав вважати кредитний договір недійсними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання договору кредиту недійсним. З огляду на зазначене, суд вважає, що [PERSON] не доведено недотримання сторонами в момент вчинення правочину - Договору кредиту № 318-07Ж15К від 27.04.2007 року, вимог, необхідних для чинності правочину, встановлених статтею 203 ЦК України, а також наявність обставин, передбачених ст. 215 ЦК України, для визнання вказаного правочину недійсними. При цьому, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, дані Висновку експерта КНДІСЕ судово-економічної експертизи № 21599/17-45 від 31.08.2018 року самі по собі не можуть слугувати підставою для визнання недійсними оспорюваних правочинів. Висновки, покладені в основу проведеної експертизи не спростовують факту невиконання зобов`язань за кредитним договором та не спростовують факту укладання та отримання кредитних коштів, і не можуть бути єдиною підставою для визнання кредитного договору недійсним. Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Аналогічний висновок зроблений Верховним судом в Постанові від 06.06.2018 року справа № 760/7173/14-ц провадження № 61 -9658 св 18, в постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року справа № 369/2063/16-ц провадження № 61-1345 св 17 та в постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року справа № 357/18171/15-ц провадження № 61-5763 св 18. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 30.05.1997 року, при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що він не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й обєктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Крім того, поставлені на вирішення судово-економічної експертизи питання стосуються безпосередньо умов кредитного договору та були вирішені судами шляхом надання оцінки умовам договору у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову [PERSON] в частині визнання недійсним з моменту підписання кредитного договору, а отже у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Крім того, враховуючи похідний характер іпотечного договору № 318-07Ж15-І від 27.04.2007 року, у задоволенні вимог позивача щодо визнання недійсним договору даного договору іпотеки - слід відмовити. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки задоволенню не підлягає. Що стосується питання про застосування наслідків спливу позовної давності, яке заявлено представником відповідача, суд виходить з наступного. За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Оскільки судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, про захист якого вона звернулася до суду, це виключає застосування строку позовної давності та є підставою про відмові у позові за необґрунтованістю позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачеві не відшкодовуються.

Outcome: dismissed