Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом і просила визнати усіх трьох відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Уточнивши свої позовні вимоги, просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право на користування будинком по [ADDRESS] . В обгрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] покликається на те, що вона проживає у житловому будинку по [ADDRESS] , з 1977 року по даний час. Вказане житлове приміщення не приватизоване, перебуває в аварійному стані та потребує ремонту. Разом із нею зареєстровані відповідач [PERSON] , яка є дочкою позивачки, а також двоє малолітніх онуків позивачки: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , проте більше десяти років фактично там відсутні, оскільки проживають без реєстрації в іншому житловому приміщенні по [ADDRESS] в складі іншої сім`ї. Добровільно знятись з реєстрації у спірному житловому приміщенні відповідачка не бажає, жодної допомоги по утриманню будинку не надає, догляду за позивачкою не здійснює. Оскільки реєстрація відповідачки у вказаному житловому будинку створює перешкоди позивачці щодо належного отримання останньою субсидій та іншої допомоги, а тому просить заявлений позов задовольнити повністю. Позивач [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити, оскільки відповідачка погано до неї ставиться та оформила банківські кредити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги заперечила повністю та просила суд відмовити у їх задоволенні, оскільки іншого житла не має. Вона разом із чоловіком і дітьми через конфлікт з матір`ю тимчасово проживають в с. Острів Буського району Львівської області, де має намір в подальшому придбати житло. Вважає, що має такі самі права на спірний будинок як інші його мешканці, зокрема її сестра, а зняття її з реєстрації в спірному будинку унеможливить отримання нею допомоги на дітей. Представник третьої особи за довіреністю Яцків Б [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог лише в частині зняття з реєстрації малолітніх дітей, а в решті позову поклався на думку суду. Заслухавши доводи сторін та думку представника третьої особи, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Статтею 129 Конституції України передбачено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно вимог статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована та проживає у житловому будинку по [ADDRESS] з 22 лютого 1977 року. Права власності на спірне житлове приміщення позивачка не набула, оскільки житло не приватизоване. Разом із позивачкою у вказаному будинку зареєстровані відповідачі по справі [PERSON] та її малолітні діти: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Відповідачка є дочкою позивачки. Крім них у згаданому будинку також зареєстрована інша дочка позивачки [PERSON] та онука позивачки [PERSON] . Зокрема, як вбачається із наявної у матеріалах справи будинкової книги, що відповідач [PERSON] зареєстрована у спірному житловому приміщенні постійно з 01.12.1994 року. Із акту обстеження факту проживання відповідачів у вищевказаному будинку від 24.06.2019 вбачається те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані в будинку, однак більше десяти років там не проживають. Проте, із цього акту не вбачається, з якого саме моменту та протягом якого саме періоду відповідачі відсутні за спірним місцем проживання. Як вбачається із довідки Куткірської сільської ради № 833 від 11.09.2019 про те, що відповідачка [PERSON] дійсно проживає разом зі своїм чоловіком і дітьми без реєстрації по [ADDRESS] в житловому будинку [PERSON] . Статтею 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. У відповідності до вимог статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно норми\~статті 405\~ЦК України\~члени сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В силу частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом із тим, в силу положень статті 15 ЦК України кожна особамає право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини першої і другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Положеннями статті 71, 72 ЖК УРСР передбачено визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки саме з поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Ураховуючи наведене, вирішуючи спір, суд вважає, що подані позивачем докази лише засвідчують факт відсутності відповідачки у спірному житловому приміщенні без підтвердження поважності причин такому. При цьому, судом встановлено, що відповідачка власного житла не має, тимчасово проживає разом зі своїм чоловіком і дітьми без реєстрації по [ADDRESS] в житловому будинку [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що непроживання відповідачки у спірному житловому приміщенні мало місце з поважних причин, пов`язаними із особливими обставинами, а саме: вихованням нею двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , а також конфлікту з її матір`ю та позивачкою по справі [PERSON] , а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК УРСР. Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року в справі № 320/9410/15, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довела. Суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, а також з метою недопущення порушення прав неповнолітніх дітей відповідача, дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР, оскільки встановили, що остання тимчасово не проживала у спірному житловому приміщенні з поважних причин, від права користування житлом не відмовлялась і інтерес до нього не втратила. При цьому, поважність причин непроживання відповідача у спірній кімнаті, на які вона посилалася під час розгляду справи, позивачем не спростовано, належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній кімнаті саме без поважних причин матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи позивачем не доведено, як не доведено і обставин, що відповідач втратила інтерес до спірного житла. Аналогічні фактичні обставини мали місце і в даній цивільній справі, оскільки відповідачка тривалий час не проживала у спірному житловому будинку через конфлікт із позивачкою, а також народженням нею двох дітей, їх виховання і догляд. При цьому відповідач має аналогічні права на спірне приміщення, оскільки там зареєстрована та не втратила інтересу до спірного житла. Більше того, як вбачається із досліджених судом доказів, що позивач [PERSON] не є власником спірного житлового будинку, що нею визнається і не заперечується в ході судового розгляду даної цивільної справи. Враховуючи висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року в справі № 6-2931цс16, де Судом констатовано, що аналіз норм статей 383, 391, 405 ЦК України та статті 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, покликання позивачки як на правову підставу своїх вимог на вищевказані положення норм цивільного та житлового законодавства, що захищають права власника житла є, на думку суду безпідставними, оскільки позивач таким не є. Відтак, з огляду на викладене, заявлені позовні вимоги до задоволення не підлягають. Згідно пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові, судовий збір покладається на позивача. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed