Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Коопсервіс», [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що будинок [ADDRESS] є відомчим і належить ТОВ «Коопсервіс». Квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] У травні 1996 року, за усною домовленістю [PERSON] передала [PERSON] порожню квартиру для постійного проживання та у подальшому обіцяла оформити передачу квартири документально. Наказом домоуправління Кримпотребсоюзу №75 від 28.12.2001 року дана квартира передана для проживання позивачу. Протягом 15 років позивач постійно проживає у цій квартирі, відкрито володіє нею, оплачує комунальні платежі, робить ремонт. В квартирі знаходяться лише речі позивача. Відповідач за весь час проживання позивача не зверталася з вимогою про повернення майна, у зв'язку з цим, позивач вважає, що у порядку ст. 344 ЦК України, має право на визнання за нею права на спірну квартиру за набувальною давністю, про що і просить суд. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю - [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Коопсервіс» за довіреністю - Божко Т.О. в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю. Пояснила, що дійсно з кінця 2000 року [PERSON] зникла та до теперішнього часу її місце знаходження невідоме. З ціллю збереження жилого фонду та на підставі клопотання правління Кримпотребсоюза в квартирі дозволено проживати [PERSON], яка проживає там з сім'єю, сплачує комунальні платежі. Відповідач [PERSON] до суду не з'явилась, про дату час та місце розгляду сповіщена належним чином, що підтверджується поштовим документами в матеріалах справи. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд вважає заявлені позовні такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Судовим розглядом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON], на підставі договору купівлі - продажу від 24 вересня 1993 року, засвідченого нотаріусом Державної нотаріальної контори Кримської області Ісаєвою Л.Г., зареєстрованого за реєстром №3-н-3742 (а.с.23-24, 25). У даній квартирі [PERSON] має зареєстроване місце проживання (а.с.17). Наказом Домоуправління Кримпотребсоюзу №75 від 28.12.2001 року, з метою збереження житлового фонду, на підставі клопотання правління, [PERSON] дозволено проживати у вищевказаній квартирі на час відсутності [PERSON], з покладенням обов'язку сплачувати комунальні платежі (а.с.28). Відповідно до довідок ТОВ «Коопсервіс» від 20.06.2002 року, 17.02.2005 року, 12.08.2005 року, 07.09.2006 року, 07.09.2006 року, 22.08.2012 року, 24.04.2013 року, [PERSON] безперервно проживала з 28.12.2001 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] (а.с.35-37). Разом з цим, позивач мала та має інше зареєстроване місце проживання (а.с.125-127). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. За ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Визнання права власності на майно за набувальною давністю з урахуванням тільки визнання позову відповідачем є неправильним, оскільки рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (стаття 213 ЦПК). При цьому судам слід мати на увазі, що у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. Крім того, при вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з необґрунтованості заявлених позовних вимог. Так, як встановлено судом, спірна квартира має власника - конкретну фізичну особу, [PERSON] у передбаченому законом порядку від права власності на належне їй нерухоме майно не відмовлялася, [PERSON] у витребуванні свого майна з володіння позивача - відмовлено не було. Посилання позивача на укладений між [PERSON] та [PERSON] договір про передачу спірного майна для проживання з подальшим переоформленням квартири, суд вважає неспроможним, цей договір не приймається до уваги в якості належного та достовірного доказу, зважаючи на те, що представник ТОВ «Коопсервіс» у судовому засіданні не зміг пояснити обставини одержання ними такого договору, перебування такого договору в їх документації, посвідчення підпису на договорі [PERSON] Одночасно, необхідно відмітити, що якщо і виходити з того, що [PERSON] у серпні 1996 року дозволила позивачу користування вказаною квартирою, проживати в ній, то даний факт свідчить виключно про тимчасовий характер володіння чужою річчю позивачем, яка весь цей час була обізнана про те, що квартира перебуває у власності іншої особи - [PERSON], а тому ніяких правових підстав вважати, що майно було передано йому власником у постійне володіння та користування, - немає. Факт обізнаності позивача про тимчасовість користування позивача чужою квартирою також підтверджується самим наказом Домоуправління Кримпотребсоюзу №75 від 28.12.2001 року, адже [PERSON] дозволено проживати у вищевказаній квартирі виключно на час відсутності [PERSON], та виключно з метою збереження жилого фонду ТОВ «Коопсервіс». Більш того, з оцінки змісту наказу відповідача виходить, що ТОВ «Коопсервіс» фактично надав позивачу спірну квартиру у користування за плату, зазначивши про необхідність здійснення [PERSON] житлово-комунальних платежів. Однак, при цьому, необхідно звернути увагу на те, що ТОВ «Коопсервіс» взагалі не мав та не має передбачених законом повноважень розпоряджатися приватною власністю фізичної особи [PERSON], адже таких належних та достовірних доказів на підтвердження відповідних повноважень - суду не надано. Таким чином, позивач достовірно знала, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за іншою особою, і цієї власності вона не була позбавлена у встановленому законом порядку, підстави набуття права власності [PERSON] на квартиру ніким не оспорювались, а тому, суд вважає, що володіння майном [PERSON] протягом тривалого часу здійснювалось [PERSON], як вона сама вказує, на підставі фактичних договірних зобов'язань, у зв'язку з чим, норма статті 344 ЦК України про набувальну давність не підлягає застосуванню, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. [PERSON], як вбачається з обставин справи, не вважала і не вважає себе незаконним володільцем спірної квартири, протягом всього часу володіння цим майном знала, що воно належить на праві власності іншій особі, і що вона тимчасово користується ним з певного дозволу відповідачів, а не отримала його у володіння з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Крім того, представник відповідача ТОВ «Коопсервіс» суду пояснив, що [PERSON] зникла приблизно у 2000 році, у зв'язку з чим, вони зверталися із заявою до правоохоронних органів з метою її розшуку. Повідомлення Центрального РВ СГУ ГУ МВС України в АР Крим від 08.08.2002 року, копія якого долучена до матеріалів справи, дійсно свідчить про перебування [PERSON] у розшуку до теперішнього часу, адже достовірних даних про те, що її фактичне місце знаходження встановити не надалося можливим або встановлено - суду не надано. Відомостей про можливу смерть [PERSON] адресним бюро на запит також суду також не повідомлено. Таким чином, на думку суду, для позивача зберігається можливість встановлення місця перебування відповідача з метою вирішення питання про укладення належного договору про передачу права власності на спірну квартиру відповідачем позивачу, відповідно до усної домовленості між ними у 1996 році, на існуванні якої представник позивача наполягав у судовому засіданні. За встановлених у ході розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки норми ст. 344 ЦК України не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, що виникли між сторонами у справі, у зв'язку з чим, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у справі залишаються за рахунок позивача. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст.328, 344 УК України,

Outcome: dismissed