Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів, в якому прохає визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Заявлені вимоги мотивує тим, що відповідачі тривалий час у житловому приміщенні за місцем реєстрації не проживають без поважних причин, помешканням не користуються, їх особисті речі у квартирі відсутні, участі в утриманні житла вони не приймають. Уточнивши позовні вимоги, [PERSON] прохала визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням [PERSON] . Ухвалою суду від 23.11.2020 позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.02.2021 позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] залишені без розгляду. Ухвалою суду від 18.02.2021 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав повністю та у задоволенні позову [PERSON] прохав відмовити. У поданому відзиві зазначив, що квартира [ADDRESS] придбана ним та позивачем під час перебування у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що згідно витягу про реєстрацію права власності, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . В квартирі зареєстрований колишній чоловік позивачки [PERSON] , який з 01.01.2004 не проживає у спірному житлі. Витрати з утримання квартири відповідач не несе, а його реєстрація в квартирі перешкоджає позивачу отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що квартиру вони з позивачкою придбали під час перебування у шлюбі. Проте з 2008 року через перешкоди, які йому чинить позивач він не має змоги проживати за місцем реєстрації. Він періодично приходив до квартири за місцем реєстрації, проте дружина до квартири його не пускала. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав на наголосив, що оскільки квартира придбана сторонами за час перебування у шлюбі, згідно ст.60 СК України вона є спільною сумісною власністю подружжя. Не проживає відповідач за місцем реєстрації з поважних причин, а саме через перешкоди позивача. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є сусідом колишнього подружжя [PERSON] . Останнім часом відповідач не проживав за місцем реєстрації, оскільки дружина його вигнала. [PERSON] жив в залізному гаражі напроти будинку, у сусідів, останнім часом проживає в дочки. Повідомив також, що відповідач періодично, а саме кілька разів на місяць проходив до квартири, але позивач його не пускала. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) з 15.07.1972 перебували у зареєстрованому шлюбі, про що Сергіївською сільською радою Братського району Миколаївської області зроблено відповідний актовий запис № 08. Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 22.12.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21567325 від 15.01.2009, власником Ѕ частини будинку [ADDRESS] є позивач [PERSON] . Реєстрація права власності проведена на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.1998 посвідченого Дмитрівською сільською радою м. Комсомольська Полтавської області. Відповідно до довідки виданої Дмитрівським старостинським округом Горішньоплавнівської ОТГ, [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . Разом з нею зареєстровані чоловік [PERSON] та син [PERSON] . Відповідно до актів опитування сусідів від 23.09.2020, посвідченого в.о.старости Дмитрівського старостинського округу Горішньоплавнівської ОТГ Полтавської області, [PERSON] за адресою реєстрації не проживає з 01.01.2003, а [PERSON] - з 01.01.2004. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1, 2 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно норм ч.1-3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав. При цьому такий загальний захист поширюється як на власника житла, так і на наймача. Як вбачається з наданих суду документів, квартиру [ADDRESS] було придбано під час перебування сторін у шлюбі, проте договір купівлі-продажу був оформлений на позивача та відповідно право власності зареєстровано за позивачем [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певній об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, але позивачем [PERSON] не ставилося питання про спростування презумпції права спільної власності подружжя та докази на її спростування суду не надавалися. Разом з цим згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. ст.269,270,310,311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] набута позивачем за час шлюбу з відповідачем, і хоча між ними припинені сімейні відносини та вони проживають окремо це не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, тобто таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Оскільки під час судового розгляду про визнання квартири особистою приватною власністю позивачем не ставилося, то відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу. За змістом положень ст.156 ЖК України співвласники житлового будинку, квартири, які одночасно є членами сім`ї іншого співвласника, в тому числі і колишні, користуються цим житловим приміщенням нарівні з іншим співвласником. Їх право користування житловим приміщенням, згідно з приписами ч. 3 ст.9 ЖК України, урегульовано житловим законодавством, згідно з нормами якого, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Діюче законодавство не передбачає підстав позбавлення співвласника права користування належним йому житлового приміщення на тій підставі, що він не проживає в ньому. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed