Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому після уточнення позовних вимог просить надати їй дозвіл на виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу його батька, [PERSON], в супроводі матері, [PERSON], 1985 р.н., до Болгарії в період з 26 червня 2018 року по 10 серпня 2018 року включно. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 26 жовтня 2006 року зареєструвала шлюб із відповідачем, в якому у них народився син, [PERSON], [INFO] На підставі рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 червня 2012 року даний шлюб розірвано. Зазначає, що син проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач сплачує аліменти на утримання дитини згідно з рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 07.06.2012 у розмірі 500 грн щомісячно, однак участі у догляді за дитиною та вихованні сина не приймає. У 2017 році відповідач позбавив дитину можливості літнього відпочинку в Туреччині, оскільки оскаржив в апеляційному порядку судове рішення про надання їй дозволу на виїзд з сином у Туреччину та в ході апеляційного розгляду сплив термін для виїзду, який був зазначений у рішенні суду. Окрім цього вказує, що неповнолітній син потребує оздоровлення, оскільки часто хворіє гострими респіраторними захворюваннями, бронхітами, отитами, а відтак сімейний лікар порекомендував для дитини профілактичне санаторно-курортне оздоровлення на морському березі. За таких обставин здійснила бронювання готелю в приморській частині Болгарії, з 18 липня по 15 серпня 2018 року. Стверджує, що відповідач постійно знаходиться за кордоном, однак заперечує право сина виїхати з нею за кордон для оздоровлення чи з туристичною метою, тим самим зловживає батьківськими правами на шкоду малолітній дитині. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 03.01.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 22.02.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 березня 2018 року. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов заперечив у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях. Зокрема вказав про наявність побоювань, що позивач у випадку виїзду за кордон з [PERSON], який є сином [PERSON] та його внуком, може не повернутися з ним до України. Ствердив, що відповідач не лише сплачує аліменти на утримання сина [PERSON], але й дає додаткові кошти, передає подарунки, одяг, оплачував його відпочинок на Азовському узбережжі. Зазначив, що [PERSON] дійсно працює у Канаді, однак навіть під час коротких періодів перебування у відпустці у Львові позивач чинить йому перепони у спілкуванні з сином. Вказав, що у 2017 році відповідач не надав дозволу на виїзд для поїздки з [PERSON] у Туреччину, оскільки саме в цей час у ній спалахнула епідемія віруса «Коксакі», а відтак [PERSON] турбувався за стан здоров'я його сина. Ствердив, що відповідач готовий оплатити відпочинок сина на території України. А відтак у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Представник Франківської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування - [PERSON] позов підтримав, покликаючись на те, що надання дозволу позивачу на виїзд в Болгарію неповнолітнього [PERSON] без згоди та супроводу його батька в супроводі матері з метою відпочинку та оздоровлення відповідає інтересам дитини, а відтак просить такий задовольнити. З'ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. З свідоцтва про народження Серія [NUMBER], виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 05 липня 2012 року, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Згідно з Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 18.06.2012, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, шлюб, укладений 26 жовтня 2006 року у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (актовий запис №4085), розірвано (а.с. 5). З довідки ЛКП «Навколо базару» №3942 з місця проживання про склад сім'ї і прописки від 16.11.2017 вбачається, що [PERSON], [INFO], проживає та зареєстрована за адресою [ADDRESS]. Разом із нею зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Факт проживання малолітнього [PERSON] з позивачем відповідачем визнається та не оспорюється. З ваучера на поселення в готелі №?889740? та чартерних пасажирських квитків та багажних квитанцій №16/5660001265491 та №16/5660001265492 вбачається, що [PERSON] має намір виїхати у Болгарію разом із [PERSON] у період з 18.07.2018 до 15.08.2018 (а.с. 7-9). Судом встановлено, що [PERSON] рекомендовано санітарно-курортне лікування (південний субтропічний клімат), що стверджується копією витягу із його медичної картки (а.с.28-32). Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 3 статті 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, або ж без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або ж за відсутності згоди одного із них. Суд не приймає до уваги покликань представника відповідача на побоювання щодо наміру позивача вивезти дитину за кордон на постійне проживання, оскільки такі не підтверджені жодними доказами та спростовуються наданими позивачем ваучером на поселення в готелі та чартерних пасажирських квитків та багажних квитанцій, згідно яких позивач разом з дитиною планує перебувати у Болгарії лише в період з 18.07.2018 по 15.08.2018 (а.с. 7-9). А відтак, оскільки позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду від відповідача у вигляді заяви на виїзд їх спільного сина за кордон в супроводі матері, беручи за основу інтереси малолітнього сина сторін [PERSON], поїздка якого в Болгарію лише сприятиме його розумовому та духовному розвитку, відпочинку та оздоровленню, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Для захисту свого порушеного права та представництва інтересів в суді позивачем було укладено договір про надання правової допомоги №359 від 27.11.2017 з юридичною консультацією Залізничного району м.Львова та згідно з ордеру серія ЛВ № 094509 від 27.11.2017 правову допомогу їй надавала адвокат Огірко Соломія Олегівна (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю [NUMBER] від 06.10.1998). З попереднього розрахунку судових витрат, наданого представником позивача вбачається, що такі включають сплачений судовий збір у розмірі 640 гривень, 600 гривень за складання позову та приведення його у відповідність до ст.175 ЦПК України та 500 грн за кожне судове засідання (а.с. 26). Однак, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано лише квитанції №213 та №17 про здійснення оплати за ордером № 359 на суму 600 та 250 грн. (а.с. 75). А відтак в іншій частині в стягненні судових витрат за надання професійної правничої допомоги слід відмовити. На підставі ст.ст. 33, 51 Конституції України, ст.ст. 7, 141, 154, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 12, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved