Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області, Демидівської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, про визнання права за позивачем [PERSON] на земельну частку (пай) у Агрофірмі ім. Грушевського, розміром 3,32 умовних кадастрових гектарів на території Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області. Позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що 2 грудня 1979 року вона була прийнята на роботу в колгосп ім. Кузнєцова на посаду лаборанта. 4 квітня 1989 року була переведена на посаду завідуючої фермою, з 15 березня 1990 року переведена на посаду бригадира бригади № 1, а 31 серпня 1994 року звільнилася з роботи згідно поданої заяви. Має право на земельну частку (пай) на території Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області, оскільки на момент розпаювання земель Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї була внесена до списків осіб, які мали право на отримання земельної частки (паю). Про даний факт їй стало відомо у вересні 2017 року. Згідно повідомлення Архівного відділу Демидівської районної державної адміністрації колгосп ім. Кузнєцова с. Вовковиї утворений 6 вересня 1947 року. 27 січня 1993 року таке господарство було перейменоване у Агрофірму ім. Грушевського с. Вовковиї. 11 лютого 2000 року Агрофірма ім. Грушевського реформована у СФГ «Світанок» с. Вовковиї. У позовній заяві позивач [PERSON] зазначає про те, що як член колгоспу була включена до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства згідно додатку до Державного акта на право колективної власності на землю Агрофірми ім. Грушевського серії [NUMBER], виданого 19 квітня 1994 року. Однак, відповідно до додатку №2-3 протоколу засідання комісії КСГП ім. Грушевського від 5 червня 1996 року була виключена із списків громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства на підставі рішення загальних зборів від 2 лютого 1996 року, про що їй стало відомо у вересні 2017 року. Оскільки на час видачі Державного акта на право колективної власності на землю Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї вона була включена до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, то вважає, що має право на земельну частку (пай). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та пояснила, що з 2 грудня 1979 року по 31 серпня 1994 року працювала в колгоспі ім. Кузнєцова та була прийнята у члени такого господарства. У 1993 році колгосп ім. Кузнецова було перейменовано у Агрофірму ім. Грушевського. На час видачі Агрофірмі ім. Грушевського Державного акта на право колективної власності на землю вона була включена до списку членів господарства, які мають право на земельну частку (пай). Однак, згідно протоколу загальних зборів від 2 лютого 1996 року була виключена із списків членів господарства. Отримати сертифікат на право на земельну частку (пай) неможливо. Майновий сертифікат їй також не видавався. Представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги позивача підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області Бондарчук В.В. позовні вимоги позивача не визнав та пояснив, що позивач [PERSON] дійсно працювала в колгоспі ім. Кузнєцова. При уточненні списків громадян-членів колгоспу [PERSON] була виключена із списків членів колгоспу, які мають право на земельну частку (пай), оскільки була звільнена з роботи у колгоспі (агрофірмі). Вважає, що оскільки позивач [PERSON] була виключена із списків членів колгоспу, які мали право на земельну частку (пай), то вона втратила таке право. Крім того, на цей час сільська рада не володіє вільними землями за рахунок яких можна було б надати земельну ділянку позивачеві. Представник відповідача Демидівської районної державної адміністрації Шинкарук О.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та пояснила, що позивач [PERSON] була включена до списку громадян-членів колгоспу, які мали право на земельну частку (пай), але у зв'язку з звільненням з роботи в колгоспі, при уточненні списків громадян, які мали право на земельну частку (пай), [PERSON] була виключена з членів колгоспу та списку громадян, які мали право на земельну частку (пай). Представник третьої особи [PERSON] не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, за наявності для того відповідних підстав. Пояснила, що за наявними у третьої особи документами, встановлено, що при уточненні списків громадян-членів колгоспу ім. Кузнєцова, позивач [PERSON] була виключена з списку членів колгоспу, які мали право на земельну частку (пай). Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідачів та представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі та оцінивши їх, як кожен окремо, так і в їх сукупності, за внутрішнім переконанням, приходить до наступного висновку. В ході розгляду справи сторони (їх представники) заяв та/чи клопотань до суду не подавали. Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо. В судовому засіданні представник відповідача Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області Бондарчук В.В. заявив клопотання про допит в судовому засіданні як свідка [PERSON] Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 9), свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 10), Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00005034653 (а.с. 11), трудової книжки (а.с. 12-14) встановлено, що позивач [PERSON], народилась [INFO] року в с. Вовковиї, Демидівського району Рівненської області, та в період з 2 грудня 1979 року по 31 серпня 1994 року працювала в колгоспі ім. Кузнецова с. Вовковиї, Демидівського району Рівненської області. Відповідно до повідомлення Архівного відділу Демидівської районної державної адміністрації Рівненської області № 60/01-20 від 22 вересня 2017 року (а.с. 16) зазначено про те, що колгосп ім. Кузнєцова с. Вовковиї утворений 6 вересня 1947 року. Відповідно до протоколу № 1 загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім. Кузнєцова с. Вовковиї від 27 січня 1993 року дане господарство перейменоване у Агрофірму ім. Грушевського с. Вовковиї. Протоколом загальних зборів членів Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї від 11 лютого 2000 року господарство реформовано в СФГ «Світанок» с. Вовковиї. [PERSON] працювала в колгоспі ім. Кузнєцова с. Вовковиї з грудня 1979 року по серпень 1994 року. Повідомлення Відділу у Демидівському районі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області № 29-17-0.21-28/105-18 від 31 січня 2018 року (а.с. 19) підтверджує те, що згідно Державного акта на право колективної власності на землю, виданого Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї від 19 квітня 1994 року, гр. [PERSON] була зазначена у списках громадян-членів такого підприємства. Відповідно до додатку № 2-3 протоколу засідання комісії КСГП Агрофірми ім. Грушевського від 5 червня 1996 року [PERSON] була виключена зі списків громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства на підставі рішення загальних зборів від 2 лютого 1996 року. Вказані обставини підтверджуються копією Державного акта на право колективної власності на землю серії [NUMBER] від 19 квітня 1994 року та додатками до нього (а.с. 20-22). В судовому засіданні свідок [PERSON] своїми показаннями підтвердила те, що позивач працювала в колгоспі ім. Кузнєцова с. Вовковиї, що був перейменований у Агрофірму ім. Грушевського с. Вовковиї, та була прийнята у члени такого господарства. Згідно ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 41 Конституція України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст.ст. 23, 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720 від 08.08.1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Із змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Тобто, таке право виникає у члена колективного сільськогосподарського підприємства з моменту одержання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю. Таким чином, право на одержання земельної частки (паю) у членів колективного сільськогосподарського підприємства виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству, членом якого він є. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, а право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Право підприємства на земельну ділянку зберігається при входженні його до складу агропромислових об'єднань, комбінатів, агрофірм та інших формувань. Постановою Верховної Ради УРСР «Про земельну реформу» № 563-ХІІ від 18.12.1990 року, землі Української PCP оголошені об'єктом земельної реформи. Преамбулою до постанови визначено, що завданням цієї реформи є перерозподіл земель з одночасною передачею їх у приватну та колективну власність. Пунктом 5 зазначеної Постанови, передбачена передача земель у приватну та колективну власність. Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10.11.1994 року № 666/94 доручено прискорити приватизацію земель, які перебувають у користуванні сільськогосподарських підприємств і організацій, та передачу земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції. Згідно з п. 4 даного Указу, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства має право безперешкодно вийти з нього та одержати безкоштовно у приватну власність свою частку землі (пай) у натурі (на місцевості), що засвідчується державним актом на право приватної власності на землю. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» на земельну частку (пай) мають право: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається, на те, що під час розпаювання земель колективної власності колгоспу ім. Кузнєцова вона була включена до списку осіб, який додається до державного акту на право колективної власності на землю; сертифіката на права на земельну частку (пай) не отримала, а пізніше, при уточненні списку осіб, які мали право на земельну частку (пай) її було виключено з списку осіб, які мали право на земельну частку (пай). Дослідженими матеріалами справи встановлено, що Державний акта на право колективної власності на землю Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї був виданий 19 квітня 1994 року та [PERSON] була включена до списку громадян-членів вказаного господарства. Відповідно до додатку №2-3 протоколу засідання комісії КСГП Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї від 5 червня 1996 року [PERSON] була виключена із списків громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства на підставі рішення загальних зборів від 2 лютого 1996 року. Таким чином, право на одержання земельної частки (паю) у позивача виникло з 19 квітня 1994 року - з моменту передачі Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї державного акта на право колективної власності на землю, членом якого вона була, оскільки земельна ділянка передавалась у колективну власність юридичній особі, а її члени почали спільно володіти нею після одержання державного акта на право колективної власності. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що право на одержання земельної частки (паю) у членів колективного сільськогосподарського підприємства виникає з моменту передачі членам колективного сільськогосподарського підприємства державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до п.6 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. На пред'явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст. 71 ЦК УРСР (діючого на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності. Тобто, право звернення позивача до суду виникло у квітні 1994 року, з моменту одержання Агрофірмою ім. Грушевського Державного акта на право колективної власності на землю, і з того часу почався перебіг позовної давності, а відтак трирічний строк позовної давності минув у квітні 1997 року. Разом з тим, судом встановлено, що у червні 1996 року позивач була виключена із списків осіб, які мали право на земельну частку (пай). Однак, навіть у трирічний строк з часу виключення з таких списків, позивач за захистом своїх прав до суду не зверталася. В судовому засіданні встановлено, що позивачеві було відомо про видачу сертифікатів на право на земельну частку (пай) членам Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї. Проте, за видачею такого сертифіката позивач не зверталася. Беручи до уваги вказані обставини, доводи позивача про те, що про порушення свого права вона дізналася у вересні 2017 року не заслуговують на увагу, оскільки позивач могла дізнатися про таке порушення раніше. Крім того, позивач до суду з позовною заявою звернулася через 23-и роки з часу включення її у списки членів господарства, які мали право на земельну частку (пай), не навівши жодних об'єктивних обставин, що перешкоджали зверненню її до суду раніше за захистом своїх прав. На пред'явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст. 50 Закону України «Про власність» і ст. 71 ЦК Української РСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1994 році, то трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року. Відповідно до вимог ст. 75, ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Даних про те, що позивач зверталася з заявою до відповідачів про виділення їй в натурі земельної ділянки суду не надано, а до суду з позовом позивач звернулася лише в лютому 2018 року, будь-яких належних доказів наявності перешкод для звернення з позовом до суду з 1994 року по лютий 2018 року не надала та судом таких не встановлено. За таких обставин, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Оскільки підстав для задоволення позовних вимог не встановлено, то понесені судові витрати (по сплаті судового збору) стягненню з відповідачів на користь позивача не підлягають. Відповідно до ст.ст. 14, 41 Конституції України, ст.ст. 321, 324, 391, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 71, 75, 80 Цивільного кодексу Української РСР, ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», ст. 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власністьсільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720 від 08.08.1995 року, ст.ст. 258, 259, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: dismissed