Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати право власності на частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] у рівних частках, а саме: [PERSON] на 1/4 квартири [ADDRESS] , [PERSON] на 1/4 квартири [ADDRESS] , [PERSON] на 1/4 квартири [ADDRESS] та визначити, що частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становила 1/4. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона, відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу нерухомого майна №12751 від 19.02.1996 року. 26.04.1996 року один з покупців квартири [PERSON] помер. Позивач та відповідачі, вважаючи що вступили у спадщину після померлого [PERSON] , так як фактично користувалися нерухомим майном, 18 квітня 2018 року подали відповідні заяви до Шостої Одеської державної нотаріальної контори, за результатами яких була заведена спадкова справа № 129/2018 до майна померлого. Однак, державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Ю.О. Вахненко було відмовлено у видачі позивачу та відповідачу свідоцтв про право на спадщину, оскільки договір купівлі-продажу майна від 19.02.1996 року був укладений з порушенням вимог Закону України «Про товарну біржу», а також у зв`язку із тим, що в договорі №12751 купівлі-продажу нерухомого майна від 19.02.1996 року не визначені частки співвласників. Також позивач зазначає, що з огляду на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] оспорюють її право на 1/4 частку квартири [ADDRESS] частки, виникає необхідність у визначенні часток всіх співвласників квартири, в тому числі й померлого [PERSON] . Ухвалою суду від 29.01.2020 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від було 20.03.2020 року було витребувано у Приморської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи №129/2018 (номер у спадковому реєстрі 62326991) відносно спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 15.05.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. До суду 22.05.2021 року на виконання вимог ухвали суду від 20.03.2020 року була надана копія спадкової справи до майна померлого [PERSON] (а.с.111-142). Розгляд справи 24.06.2020 року, 08.10.2020 року відкладався через неявку сторін. Розгляд справи 25.11.2020 року був відкладений у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. За клопотанням представника позивача розгляд справи 16.03.2021 року був відкладений. Позивач та представник позивача адв. Бочевар М.П. до суду 13.05.2021 року не з`явилися, представник позивача надав суду заяву, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності, наполягав на задоволенні позову. Також заявою від 05.05.2021 року просив поновити строк та долучити до матеріалів справи як доказ постанову нотаріуса щодо відмови у вчиненні нотаріальної дії. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, надали суду заяви, в яких просили розглядати справу без їх участі за наявними матеріалами справи.(а.с.99-102). Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Суд, зважаючи на строки розгляду справи, належне сповіщення сторін та поданням ними відповідних заяв, у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін, без технічної фіксації процесу. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення цього судового рішення є 24.05.2021 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 19.02.1996 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу нерухомого майна №12751 від 19.02.1996 року, зареєстрованим на Одеській товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», який було зареєстровано в КП «ОМБТІтаРОН». [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис про смерть №4234. 18 квітня 2018 року позивач та відповідачі подали відповідні заяви до Шостої Одеської державної нотаріальної контори, за результатами яких була заведена спадкова справа № 129/2018 до майна померлого (номер у спадковому реєстрі 62326991). 03 липня 2018 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Ю.О.Вахненко було відмовлено у видачі позивачу та відповідачам свідоцтв про право на спадщину, оскільки договір купівлі-продажу майна від 19.02.1996 року був укладений з порушенням вимог Закону України «Про товарну біржу» та необхідно звернутися до суду із позовною заявою про визнання вказаного договору дійсним. 08 квітня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси виніс рішення у справі № 522/12482/18 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Одеської товарної біржі про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна про визнання договору дійсним, яким позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Одеської товарної біржі про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна про визнання договору дійсним - задовольнив та визнав дійсним договір № 12751 купівлі-продажу нерухомого майна від 19.02.1996 року, зареєстрований на Одеській товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] . Позивач [PERSON] після винесення рішення суду звернулася до державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частину квартири [ADDRESS] після померлого [PERSON] . Постановою №793с/02-31 від 18.03.2021 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори було відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із тим, що в договорі №12751 купівлі-продажу нерухомого майна від 19.02.1996 року не визначені частки співвласників, в тому числі частка померлого [PERSON] . Вирішуючи спір суд виходить із наступного. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364цього Кодексу. Згідно ст. 372 ч.2 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснив, що при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності з ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст.1267 ч.1 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Згідно положень пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, оскільки законом встановлено, що у разі виділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, оскільки договором № 12751 купівлі-продажу нерухомого майна від 19.02.1996 року, зареєстрованим на Одеській товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» не встановлено іншого, суд вважає за можливе визнати право власності на частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] у рівних частках, а саме: [PERSON] на 1/4 квартири [ADDRESS] , [PERSON] на 1/4 квартири [ADDRESS] , [PERSON] на 1/4 квартири [ADDRESS] , а також з урахуванням того, що [PERSON] помер, визначити, що його частка в праві спільної сумісної власності на квартиру становила 1/4 Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 1, 4, 5 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність. Таким чином суд вважає, що позов позивачки є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved