Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] громади в особі Новопетрівської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. В позовній заяві позивач зазначає, що 03.04.2012 року померла її мати - [PERSON] Під час життя матері належала земельна ділянка з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 11,55 га, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області, та яку вона заповідала позивачці. Позивач прийняла спадщину та після спливу встановленого шестимісячного терміну звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про спадщину, але нотаріусом було відмовлено їй у видачі вказаного свідоцтва. При цьому, мотивуючи відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, нотаріус посилається на відсутність витягу з Державного земельного кадастру щодо вказаної земельної ділянки. Витяг з Державного земельного кадастру відносно даної земельної ділянки не було надано з причини відсутності відомостей про зазначену земельну ділянку в Державному земельному кадастрі. З метою присвоєння успадкованій земельній ділянці кадастрового номеру, позивачка була вимушена звернутися до землевпорядної організації за виготовленням технічної документації. Проте, після проведення необхідних геодезичних робіт виявилося, що фактичний розмір земельної ділянки складає 11,2714 га. [PERSON] через розбіжність в розмірах земельної ділянки - по факту 11,27 га, за державним актом на право власності 11,55 га, позивачка позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд скасувати державний акт на право приватної власності на землю серії II-ЗП № 007657, який видано [PERSON] на земельну ділянку площею 11,55 га та визнати за [PERSON], [INFO], право власності в порядку спадкування на земельну ділянку розміром 11,2714 га, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області, що належала померлій 03.04.2012 року [PERSON] на підставі державного акту серії II-ЗП № 007657. В ході судового розгляду справи позивач [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі угоди від 13.11.2014 року (а.с. 82), відмовилися від позовних вимог в частині щодо скасування державного акту на право приватної власності на землю серії II-ЗП № 007657, який видано [PERSON] на земельну ділянку площею 11,55 га (а.с. 86)). Відмова від частини позовних вимог була прийнята судом, провадження у справі в частині скасування державного акту на право приватної власності на землю серії II-ЗП № 007657, який видано [PERSON] на земельну ділянку площею 11,55 га закрито. Позовні вимоги щодо визнання за [PERSON], [INFO], права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку розміром 11,2714 га, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області, що належала померлій 03.04.2012 року [PERSON] на підставі державного акту серії II-ЗП № 007657, позивач та її представник підтримали та просять їх задовольнити. Крім того, представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що при виготовлені технічної документації із землеустрою було встановлено, що фактичний розмір земельної ділянки менший ніж той, який зазначено в державному акті на право власності на землю, та складає 11,2714 га, замість 11,55 га, який зазначено в державному акті на право приватної власності на землю. Невідповідність розміру земельної ділянки відбулася з причини того, що при видачі померлій [PERSON] державного акту на право власності на землю до її складу неправомірно були включені кургани, які є землями історико-культурного призначення та не можуть перебувати в приватній власності. [PERSON] площа зазначених курганів складає різницю між фактичним розміром земельної ділянки та розміром, який вказаний в державному акті на право приватної власності на землю. Представник позивача також зазначила, що дана обставина перешкоджає позивачу [PERSON] оформити право на спадщину та є причиною відмови нотаріуса в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Представник відповідача [PERSON] громади в особі Новопетрівської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області в судове засідання не зявився, будучи своєчасно належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, надавши до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, при цьому зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи - відділу Держземагенства у місті Енергодар Запорізької області [PERSON], який діє на підставі довіреності від 12.02.2014 року, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Великобілозерського районного управління юстиції Запорізької області [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 12.01.2015 року, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи - Комунального закладу «Запорізький обласний центр охорони культурної спадщини» Запорізької обласної ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду справи в судове засідання не зявився, про причину та обставини неявки до суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. [PERSON] померла 03.04.2012 року в віці 85 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 224458, виданим 05.04.2012 року Виконавчим комітетом Дніпровської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, актовий запис № 24 (а.с.8). Згідно заповіту, посвідченого секретарем Виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області 26.03.2008 року та зареєстрованого за № 98, позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після померлої 03.04.2012 року [PERSON] (а.с.7). Судом встановлено, що до складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] входить право власності на земельну ділянку площею 11,55 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області. Зазначена земельна ділянка під час життя належала спадкодавцю [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії II-ЗП № 007657, виданого Великобілозерською райдержадміністрацією Запорізької області 07.06.2002 року (а.с.6). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилами ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Стаття 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Норма ч.1 ст. 1289 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У відповідності до правил встановлених ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В ході судового розгляду справи судом зясовано, що позивач, в строк встановлений законом, прийняла спадщину за заповітом, після померлої 03.04.2012 року [PERSON] Дана обставина підтверджується заявою позивача про прийняття спадщини, яка 07.08.2012 року подана до Камянсько-Дніпровської державної нотаріальної контори Запорізької області, яка знаходиться в матеріалах спадкової справи № 209/2012 після померлої 03.04.2012 року [PERSON] (а.с.111). Як вбачається із змісту листа завідуючої Камянсько-Дніпровської державної нотаріальної контори Запорізької області № 209/2012/02-14 від 24.04.2014 року, позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з відсутністю витягу з Державного земельного кадастру, який би підтверджував право власності спадкодавця [PERSON] на спірну земельну ділянку (а.с.13). Згідно листа відділу Держземагенства у місті Енергодар Запорізької області № 137/03-06 від 11.04.2014 року, який направлено на адресу Камянсько-Дніпровської державної нотаріальної контори Запорізької області, причиною відмови в наданні витягу з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки площею 11.55 га, що розташована на території Новопетрівської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області, власником якої була померла 03.04.2012 року [PERSON], є відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей відносно зазначеної земельної ділянки (а.с.123). Згідно п.4.20. розділу 2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та витягу з державного земельного кадастру. За змістом правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Положеннями ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що відомості про межі земельної ділянки, відомості про цільове призначення земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру на підставі відповідної документації із землеустрою. Як вбачається з технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої ФОП [PERSON] на замовлення позивача, встановлено, що на спірній земельній ділянці розташовано 5 курганів, які складають землі історійко-культурної спадщини. За результатами польових робіт було встановлено, що загальна площа земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва становить 11,2714 га, а не 11,55 га, як зазначено в державному акті про право приватної власності на землю. Площа зменшилась за рахунок земель історіко-культурного призначення, які не були враховані при виготовлені державного акту про право приватної власності на землю (а.с.14-31). Оглядом Державного акту на право приватної власності на землю серії II-ЗП № 007657, виданого Великобілозерською райдержадміністрацією Запорізької області 07.06.2002 року на імя [PERSON] встановлено, що на земельній ділянці площею 11,55 га, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, обєкти історико-культурної спадщини, а саме кургани, не позначені. В листі відділу Держземагенства у місті Енергодар Запорізької області № П-23/03-01 від 09.07.2013 року зазначено, що при видачі Державного акту на право власності на землю серії II-ЗП № 007657 виданого 07.06.2002 року на імя [PERSON] не було враховано площу земельної ділянки, яка є обєктом історійко-культурної спадщини, а саме кургани загальною площею 0,20 га (а.с.34). Норма п. б) ч. 1 ст. 53 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані городища, кургани, давні поховання, памятні скульптури та мегаліти, наскальні зображення, поля давніх битв, залишки фортець, військових таборів, поселень і стоянок, ділянки історичного культурного шару укріплень, виробництв, каліфів, шляхів. Відповідно до абзаців 3, 5 статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», нерухомий обєкт культурної спадщини - обєкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності. Памятка культурної спадщини - обєкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих памяток України. Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», памятка, крім памятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Усі памятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи повязані з ними рухомі предмети, є державною власністю. За змістом листа Комунального закладу «Запорізькій обласний центр охорони культурної спадщини» Запорізької обласної ради № 132 від 18.06.2015 року, на спірній земельній ділянці знаходиться курганний могильник № 3023, який взято на облік рішенням виконкому Запорізької обласної ради народних депутатів від 28.06.1988 року № 202. В межах спірної земельної ділянки розташовано пять курганів 3, 4, 6, 7, 9, вказаного могильника. Грошова оцінка курганів курганного могильника № 3023 не проводилася. Загальна площа курганів могильника складає 0,20 га. Також із змісту листа вбачається, що дані кургани хоч не внесені до Державного реєстру нерухомих памяток України, проте вони вважаються памятками культурної спадщини місцевого значення (а.с.262). Пункт 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» № 2245-IV від 16.12.2004 року, обєкти, включені до списків (переліків) памяток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання памяток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (не включення) до Реєстру вважаються памятками відповідного національного чи місцевого значення. Отже, враховуючи викладене, необхідно констатувати, що обєкти культурної спадщини -кургани 3, 4, 6, 7, 9 могильника № 3023, які розташовані на спірній ділянці, є памятками культурної спадщини та на них розповсюджується правовий режим, який закріплений в ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Аналізуючи принцип використання земельних ділянок за цільовим призначенням, який закріплений в положеннях ст. 91 ЗК України, необхідно зробити висновок, згідно якого на землях історико-культурного призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню. Отже судом встановлено, що до спірної земельної ділянки загальною площею 11,55 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області, та належала померлій 03.04.2012 року [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії II-ЗП № 007657 від 07.06.2002 року, неправомірно була включена земельна ділянка, на якій розташовані кургани 3, 4, 6, 7, 9 могильника № 3023, які є памятками культурної спадщини та не можуть перебувати у приватній власності та використовуватися не за їх цільовим призначенням. За змістом ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. За правилами п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки зокрема на підставі прийняття спадщини. За правилами статті 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, досліджені судом докази по справі свідчать про те, що позивач є спадкоємцем за заповітом, прийняла спадщину, проте, оскільки до спірної земельної ділянки, яка входить до складу спадкового майна після померлої 03.04.2012 року [PERSON] неправомірно включені землі, які визнані памятками культурної спадщини, та які не можуть перебувати у приватній власності та використовуватися не за їх цільовим призначенням. Враховуючи викладене, позивач позбавлена можливості отримати витяг з Державного земельного кадастру, так як фактичний розмір земельної ділянки зазначений в Державному акті про право приватної власності на земельну ділянку відрізняється від фактичного розміру земельної ділянки, який визначений в технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки в натурі за рахунок площі земель курганів 3, 4, 6, 7, 9 могильника № 3023. Відсутність витягу з Державного земельного кадастру на спірну земельну ділянку унеможливлює одержання позивачем у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі, тому необхідно визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після померлої 03.04.2012 року [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 11,2714 га, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Великобілозерського району Запорізької області. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved