Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON]звернулася до суду з позовом, у якому просить скасувати державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок № 28 по вул. І. Калиновича у м. Борислав Львівської області за [PERSON].;скасувати державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку площею 0.0600 га, кадастровий номер 4610300000:10:014:0403, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за [PERSON], зареєстровану на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД № 508188, виданого 11.04.2008 року Управлінням земельних ресурсів у м. Борислав Львівської області;визнати за [PERSON] та [PERSON] право приватної власності по 1/2 частині житлового будинку, розташованого за адресою: Львівська обл., м. Борислав, вул. І. Калиновича, 23, та по ? частині земельної ділянки площею 0.0600 га, кадастровий номер 4610300000:10:014:0403, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23.09.2014 року було проведено поділ майна, яке є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Зокрема, було визнано незавершене будівництво житлового будинку в м. Бориславі Львівської області по вулиці Лісна, 28 готовністю станом на 31.05.2011 року 80.3% обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. з визначенням часток по 1/2 за кожним з них. На момент винесення рішення Апеляційним судом Львівської області цей будинок був розташований на земельній ділянці площею 0,0600 га з цільовим призначенням - ведення садівництва, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 20.10.2004 року. Маючи на меті виконати вищезазначене рішення суду та зареєструвати свою ? частину незавершеного будівництвом житлового будинку, [PERSON] звернулась в реєстраційну службу, однак їй повідомили, що зареєструвати свою частину вона зможе лише тоді, коли буде належним чином приведено у відповідність до норм чинного законодавства земельну ділянку, на якій знаходився житловий будинок, а саме - змінено цільове призначення та присвоєно кадастровий номер.Оскільки земельна ділянка була у власності відповідача [PERSON], то привести у відповідність усі документи міг лише він особисто. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на майно від31.05.2017 року [PERSON] стало відомо, що [PERSON] зареєстрував 13.05.2016 року за собою право приватної власності на будинок у м. Бориславі по вул. І. Калиновича, 28 та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 4610300000:10:014:0403, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яке було змінено з «ведення садівництва».Також позивачу стало відомо, що вулицю «Лісну» у м. Бориславі було перейменовано на вулицю «Івана Калиновича» на підставі рішення сесії Бориславської міської ради, однак даний фактвідповідач приховав від позивача та не повідомив про це суд під час розгляду справи про поділ майна подружжя. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали та дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову. Додатково пояснили суду, що рішенням колегії суддів Апеляційного суду Львівської області від 23 вересня 2014 року було визнано незавершене будівництво спірного будинку обєктом спільної сумісної власності сторін з визначенням часток по ? за кожним з них. Проте позивач [PERSON] своїм правом не скористалась. Відповідно відповідач зареєстрував право власності на спірний будинок за собою. Відповідач [PERSON] також пояснив суду, що з часу визнання незавершеного будівництвом житлового будинку в м. Бориславі по вулиці Лісній ([PERSON]), 28 обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] не проводив жодних робіт щодо завершення будівництва вказаного будинку. Представник відповідача [PERSON] також заперечила заявлений позов в частині визнання за позивачем права власності на земельну ділянку з тих підстав, що дана земельна ділянка була подарована відповідачу [PERSON] відповідно договору дарування від 04 грудня 2003 року. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, зокрема матеріали справи № 438/556/17, а також справи № 457/153/14-ц, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням колегії суддів Апеляційного суду Львівської області від 23 вересня 2014 року у справі № 457/153/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, придбаного внаслідок спільної праці за час фактичних шлюбних відносин, яке є на праві спільної сумісної власності, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, придбаного за час фактичних шлюбних відносин, визнано незавершене будівництво житлового будинку у м. Бориславі Львівської області на вул.Лісній, 28 готовністю станом на 31.05.2011 року 80,3% обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] з визначенням часток по ? за кожним з них. Вищевказаним рішенням Апеляційного суду Львівської області встановлено також такі обставини. Сторони [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі, з 1990 року по червень 2006 року. За вказаний час\~\~сторони набули майно, серед якого, зокрема, незавершений будівництвом житловий будинок в м. Бориславі Львівської області по вулиці Лісна, 28, вартість якого становить 377 400 грн. відповідно до висновку №286/11 від 31.05.2011. Під час розгляду у Трускавецькому міському суді справи № 457/153/14-ц, ухвалою суду від 30.01.2014 було вжито заходи забезпечення позову та заборонено відповідачу [PERSON] вчиняти продаж земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку №28 на вул.Лісній у м.Бориславі до вирішення справи по суті. За заявою [PERSON], поданою після ухвалення у справі № 457/153/14 Апеляційним судом Львівської області рішення від 23 вересня 2014 року, ухвалою Трускавецького міського суду від 25.11.2014 скасовано вказаний захід забезпечення позову у виді заборони [PERSON] вчиняти продаж земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку №28 на вул.Лісній у м.Бориславі до вирішення справи по суті. Земельна ділянка площею 0,06 га на вул.Лісній, 28 (СК «Діброва») кадастровий номер 4610300000:10:014:0403 була набута відповідачем [PERSON] на підставі договору дарування від 04.12.2003, що стверджується копією державного акту, виданого 20.10.2004. Згідно вказаного державного акту цільове призначення земельної ділянки ведення садівництва. Рішенням Бориславської міської ради від 21.10.2010 №1189 «Про перейменування вулиць та затвердження списку вулиць, провулків, площі м.Борислав» було перейменовану вулицю Лісна-Діброва на вул.[PERSON]. Таким чином, предметом позову у даній цивільній справі є земельна ділянка та житловий будинок №28 на вул.[PERSON] колишня вул.Лісна у м.Бориславі. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Бориславської міської ради від 08.05.2014 №1399 [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки площею 600 кв.м. на вул. Івана Калиновича у м.Бориславі та змінено її цільове призначення з «ведення садівництва» на «будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд». Після цього відповідач [PERSON] 13.07.2015 року провів державну реєстрацію права приватної власності на вказану земельну ділянку з цільовим призначенням будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, підставою чого був державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД №508188, виданий 11.04.2008 року, а також 13.05.2016 провів державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок №28 на вул.Івана Калиновича у м.Бориславі, що стверджується копією інформаційної довідки №88509659 від 31.05.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна. Реєстрацію вищевказаної земельної ділянки та житлового будинку №28 на вул.[PERSON] колишня вул.Лісна у м.Бориславі відповідач [PERSON] здійснив за собою, як єдиним власником нерухомого майна. При цьому [PERSON] не врахував рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 вересня 2014 року у справі № 457/153/14, яке набрало законної сили, та згідно з яким ? незавершеного будівництвом житлового будинку №28 на вул. Івана Калиновича у м. Бориславі належала позивачу [PERSON] Здійснивши вищевказану реєстрацію нерухомого майна, відповідач [PERSON] порушив права позивача [PERSON], оскільки право позивача на ? частину нерухомого майна встановлено судовим рішенням. Крім цього, суд приймає до уваги твердження в судовому засідання відповідача [PERSON] про те, що з часу визнання незавершеного будівництвом житлового будинку в м. Бориславі по вулиці Лісній ([PERSON]), 28 обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] не проводив жодних робіт щодо завершення будівництва вказаного будинку, а також відсутність належних та допустимих доказів про проведення відповідних робіт. Суд також прийшов до висновку про те, що позивачу [PERSON] належить ? частина вищевказаної земельної ділянки площею 0.0600 га, кадастровий номер 4610300000:10:014:0403, з наступних підстав. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 20 жовтня 2004 року земельна ділянка площею 0.0600 га, розташована м.Борислав, вул.Лісна,28 СК «Діброва», цільове призначення земельної ділянки ведення садівництва належить [PERSON], відповідачу у справі. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що земельна ділянка площею 0.0600 га, кадастровий номер 4610300000:10:014:0403, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, адреса м.Борислав, вул.Калиновича Івана, земельна ділянка,28, додаткові відомості змінено цільове призначення, а саме з «ведення садівництва» на «будівництво та обслуговування житлового будинку», власник [PERSON], відповідач у справі. Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. А відповідно до ч.4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. (Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.02.2015р. справа №6-2цс15, у постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 року\~\~справа\~№559/2079/15-ц\~, у постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 року\~\~справа\~№6-2225цс16). У випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Аналогічні положення закону передбачені ст. 377 ЦК України. Згідно з п.п. ґ п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI. Таким чином, до позивача [PERSON] перейшло право власності на ? частину відповідної земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок, право власності на ? частину якого визначено судовим рішенням за позивачем. Оскільки дії відповідача [PERSON] щодо проведення 13.07.2015 року державної реєстрації права приватної власності на вищевказану земельну ділянку, а також 13.05.2016 державної реєстрації права приватної власності на житловий будинок №28 на вул.Івана Калиновича у м.Бориславі порушують права позивача [PERSON] на вказане нерухоме майно, тому позовні вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку підлягають задоволенню, з подальшим визнанням за позивачем права власності на ? частину такого нерухомого майна. Крім цього, з урахуванням ст.11 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а також оскільки відповідачем [PERSON] не заявляно будь-яких позовних вимог, - суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині визнання за відповідачем [PERSON] права приватної власності на ? частини вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому необхідно стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суму оплаченого судового збору у розмірі 3200 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial