Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що з 30.10.1989 по 30.04.1998 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час спільного проживання 25.07.1995 подружжям було придбано квартиру [ADDRESS] , яку було оформлено на [PERSON] . Після придбання подружжям спірної квартири право власності за [PERSON] як за співвласником так і не зареєстроване. [INFO] [PERSON] помер. Посилаючись на те, що спірна квартира увійшла до спадкової маси звернулася до суду з позовом про захист своїх прав. Ухвалою суду від 11.06.2020 відкрито провадження у справі. 13.07.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову повідомив про те, що спірне майно [PERSON] набув після фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин із позивачем, а тому воно було його особистою власністю. Крім того, звернувся до [PERSON] із зустрічним позовом про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , посилаючись на те, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, щодо якої Сьомою київською нотаріальною конторою заведено спадкову справу. На момент смерті [PERSON] до спадкоємців першої черги спадкування належали три особи: мати [PERSON] , син [PERSON] та дочка [PERSON] . Позивач, відповідно до поданої їм заяви прийняв спадкове майно, яке залишилося на день смерті його батька. Крім того, 19.08.2019 інша спадкоємиця [PERSON] - його Мати [PERSON] відмовилася від належної їй частки спадкового майна на його користь. Таким чином, [PERSON] належить 2/3 частини спадкового майна, в т.ч. квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представника відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, просила суд задовольнити зустрічний позов. Враховуючи пояснення учасників справи, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову та у задоволенні зустрічного позову, слід відмовити виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що з 30.10.1989 по 30.04.1998 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу № [NUMBER] . 30.04.1998 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 22.02.2019 року № [NUMBER] , актовий запис №258. Встановлено, що 25.07.1995 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1205 придбав квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу. Згідно із пунктом 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України), з врахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. Судом встановлено, що спірне майно придбано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні цього спору підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що спірне майно придбано під час перебування у шлюбі та до набрання чинності СК України, до спірних правовідносин підлягають застосуванню статті 22, 24, 28, 29 КпШС України. Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Пунктом 23 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, З`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного Кодексу України, ч.З ст.368 ЦК України), відповідно до частини 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, спірна квартира була придбана [PERSON] під час перебування з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилається на те, що за час спільного проживання 25.07.1995 подружжям було придбано квартиру [ADDRESS] , яку було оформлено на [PERSON] . Право власності за [PERSON] як за співвласником на дану квартиру зареєстроване не було., а тому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Однак, погодитися з вказаними доводами суд не може, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 44 КпШС шлюб вважається припиненим не після розірвання його в судовому порядку, а з моменту реєстрації розлучення у відділі РАГС. Відповідно до частини другої статті 28 КзпШС суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Встановлено, що рішенням Харківського районного суду м. Києва від 07.07.1997 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Судом встановлено, що з 1995 року подружжя не веде спільного господарства, не підтримують шлюбно-сімейні відносини. Відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і відсутня необхідність встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 755/21188/15. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що № 57 в будинку [ADDRESS] була придбана [PERSON] під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу за його особисті кошти. Будь-яких належних доказів, які б спростовували дані обставини позивачем суду не надано і не встановлено судом під час розгляду справи. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] у визнанні права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] слід зазначити наступне. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 22.02.2019 року № [NUMBER] , актовий запис №258. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, щодо якої Сьомою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу. На момент смерті [PERSON] до спадкоємців першої черги спадкування належали: мати [PERSON] , Син [PERSON] та дочка [PERSON] . Згідно статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно частини п`ятої статі 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. 07.06.2019 року [PERSON] звернувся з заявою, відповідно до якої прийняв спадкове майно, яке залишилося після смерті його батька [PERSON] . 19.08.2019 року [PERSON] відмовилася від належної їй частки спадкового майна після смерті її сина [PERSON] на користь сина спадкодавця [PERSON] . Згідно статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що за наявності умов одержання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі, вимога про визнання права на спадщину в судовому поряду не розглядається, однак, коли нотаріус відмовляє в оформленні відповідного свідоцтва на певний об`єкт спадкування, то особа може звернутися до суду для вирішення даного питання за правилами позовного провадження. Зважаючи на те, що позивач подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом, то він вважається таким, що має право на прийняття спадщини за законом, однак в матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у видачі позивачеві свідоцтва про право на спадщину, а тому суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання за ним права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] в судовому порядку є передчасною, а відтак приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . На підставі наведеного, ст.ст. ст.ст. 4, 5, 12, 13, 49, 51, 76-81, 84, 90, 259, 263, 268, 273 ЦПК, суд

Outcome: dismissed