Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником нежитлового приміщення « [INFO] », яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Вказане приміщення вона передала в оренду відповідачу. 15.04.2020 договір оренди сторони розірвали. 23.04.2020 та [INFO] позивач виявила у соціальній мережі «Instagram» у групі «Кофе [PERSON] », у мережі «Facebook» на сторінці [PERSON] та у групі «Оголошення м. Бар Барський район», публікацію про неї, яка не відповідає дійсності, а саме про те, що вона, побила вікна і обірвала кабель Інтернет у сусідньому нежитловому приміщенні, яке відповідач придбала у власність. Позивач вважає дії відповідача такими, що зачіпають її честь та гідність. Оскільки [PERSON] є підприємцем, здійснює торгівельну діяльність у місті, зокрема на ринку, де кожен знає один одного. Частина знайомих людей поставилася негативно до поширеної інформації. Ця ситуація викликала відчуття пригніченості, у зв`язку з чим погіршилося самопочуття позивача. Вона морально страждала та переживала. Тому позивач просить суд визнати інформацію, розповсюджену [PERSON] відносно [PERSON] у соціальній мережі «Instagram» у групі « [PERSON] », у мережі «Facebook» на сторінці [PERSON] та у групі «Оголошення м. Бар Барський район», наступного твердження: « Ці люди, орендодавці, вирішили що криками і обманом заберуть у нас бізнес, і зі скандалом наполягала на тому що весь ремонт і декор ми зобов`язані залишити їм, бо ми за їхньою думкою мало платили їм орендної плати … Виявляється що ми їх обікрали …і най нижче вони впали коли нам побили вікна … і обірвали кабель Інтернет …Що за било тиняється містом і робить таку шкоду? Немає чим зайнятися по голові собі товчи тією бітою якою ти це зробив», такою що не відповідає дійсності та принижує її честь та гідність. Зобов`язати [PERSON] , спростувати розповсюджену нею недостовірну інформацію шляхом розміщення у соціальній мережі «Instagram» у групі «Кофе [PERSON] », у мережі «Facebook» на сторінці [PERSON] та у групі «Оголошення м. Бар Барський район» публікації про те, що твердження: «Ці люди, орендодавці, вирішили що криками і обманом заберуть у нас бізнес, і зі скандалом наполягала на тому що весь ремонт і декор ми зобов`язані залишити їм, бо ми за їхньою думкою мало платили їм орендної плати … Виявляється що ми їх обікрали …і най нижче вони впали коли нам побили вікна … і обірвали кабель Інтернет …Що за било тиняється містом і робить таку шкоду? Немає чим зайнятися по голові собі товчи тією бітою якою ти це зробив», є недостовірними та такими, що не відповідають дійсності. Стягнути з [PERSON] на її користь 50000 гривень завданої моральної шкоди та 7102 гривень судових витрат. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Неволчьук С.П. позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити. [PERSON] пояснила, що між нею та [PERSON] був укладений договір оренди нежитлового приміщення « [INFO] », яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Вона дійсно зверталася до відповідача з вимогою збільшення орендної плати. Коли згоди не дійшли, позивач дійсно ставила питання про залишення у магазині відповідачем ремонтних робіт та декору, оскільки вони мало платили орендної плати. За таких обставин, публікація стосується саме її. Вона є особою похилого віку, а тому важко перенесла моральні страждання, адже велика кількість користувачів соціальних мереж з неї кепкували. Відповідач створила негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Чубар О.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення з підстав викладених у відзиві. [PERSON] пояснила, що між позивачем та нею був укладений договір оренди нежитлового приміщення « [INFO] », яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] виражала невдоволення умовами оренди, вважала низькою орендну плату, що призвело до розірвання договору оренди. [PERSON] дійсно ставила питання про залишення у магазині ремонтних робіт та декору. 23.04.2020 [PERSON] на власній сторінці в соціальній мережі «Facebook» розмістила фото зіпсованого майна та написала, що вони звернулися до поліції. На початку травня 2020 року на цій же сторінці та на сторінці «coffee_supremo» вона висловила власну думку щодо вказаних подій та причин зміни розташування кафе, а не поширювала вказану інформацію. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно вимог ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Частиною 1 статті 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до ст. 3 Конституції України, честь та гідність визнаються найвищою соціальною цінністю, а ст.28Конституції передбачено, що кожний має право на повагу до його гідності. Право людини на захист від посягань на честь, гідність і ділову репутацію закріплено в таких актах, як Загальна декларація прав людини, прийнята і проголошена резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Європейська конвенція захисту прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. В п. 15 даної постанови вказано, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 761/7719/18 зроблено висновок, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, яка міститься, зокрема, в Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 року № 12/1984/84/131 «Справа Лінгенса», «на думку Суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна». Тобто, критерієм відмежування «тверджень» від «суджень», є можливість перевірки інформації на предмет правдивості. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що зазначені вислови відповідача є фактичним твердженням, оскільки їх можна перевірити на предмет правдивості. Таким чином, зважаючи на пояснення позивача та відповідача, встановлені у судовому засіданні обставини справи, суд вважає, що [PERSON] , висловлюючи свою суб`єктивну думку щодо пошкодження нежитлового приміщення та кабелів Інтернету орендодавцями, та розміщуючи при цьому її в мережі Інтернет, а саме у мережі «Instagram» на сторінці « [INFO] », у мережі «Facebook» на сторінці [PERSON] та у групі «Оголошення м. Бар Барський район», використала принизливу та непристойну форму, внаслідок чого принизила честь та гідність позивача [PERSON] , яка є саме тим орендодавцем, про якого йде мова, перед невизначеним колом осіб користувачів соціальної мережі. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 19, п. 27 та п. 29 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Згідно положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За таких обставин, беручи до уваги ступінь вини відповідача, моральні страждання позивача, те, що за захистом порушеного права вона була вимушена звернутися до суду, виходячи із засад справедливості, розумності та добросовісності, оскільки розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, тому з урахуванням вищевикладеного та вимог Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача на користь позивача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, 5208,13 грн понесених судових витрат (2367,33 грн + 2367,33 грн + 473,47 грн.) при сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони підтверджені квитанцією до прибуткового касового ордера №12 адвоката Невольчука С.П. від 12.05.2020 року з розрахунком витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial