Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, яка втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що на підставі договору купівлі - продажу від 03 грудня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Димитровської нотаріальної контори, на квартиру [ADDRESS] вона є власницею цієї квартири. Загальна площа квартири 52.1 квадратних метри. На теперішній час за цією адресою зареєстровано 3 особи: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідач у справі є її колишньою невісткою і вона вже більше шести місяців не проживає за вказаною адресою, а саме з 10 квітня 2015 року по теперішній час, що підтверджується актом обстеження фактичного проживання. Після того, як відповідач покинула її сина [PERSON], вона поїхала проживати до своєї матері за адресою: м. Красноармійськ, вул. Р.Люксембург, 6. 58. та була ініціатором розлучення. Після розлучення вони спілкуються, але не проживають у спірній квартирі. Зараз позивач готує документи для отримання субсидії, однак спеціалістом УСЗН в м. Димитрові позивачу було повідомлено, що потрібні доходи всіх зареєстрованих проживаючих у квартирі. Позивач, як власниця квартири, вирішила подарувати цю квартиру своєму малолітньому онуку, однак оформлення документів неможливе з зареєстрованою особою [PERSON] Витрати за сплату всіх комунальних послуг, сплачує позивач. Особові рахунки зареєстровані на її ім'я. Позивач просить суд, визнати [PERSON], [INFO], такою, яка втратила право користування житловим приміщенням - квартирою № 12 у будинку №4 по вулиці Черніцина в місті Димитрові Донецької області та зняти з реєстраційного обліку [PERSON] [INFO], за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] судовому засіданні звернулась із зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні права користування шляхом вселення і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 01 грудня 2012 року вона зареєструвала шлюб з сином відповідачки - [PERSON]. Від спільного подружнього життя у них з сином відповідача 7 листопада 2013 року народився син - [PERSON]. [PERSON] та її син зареєстровані в [INFO]. 29 липня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. В звязку з цим вона була вимушена на деякий час переїхати до своєї матері разом з сином. Після цього відповідач перестала пускати її у квартиру. На теперішній час вона бажає повернутися в квартиру і там мешкати разом з дитиною. Але відповідач перешкоджає їй користуватися своїм правом на проживання в цій квартирі, відповідач поставила додатковий замок від якого у неї немає ключа. Просить суд зобовязати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO], у користуванні квартирою, що розташована за адресою: м. Димитров, вул. Черніцина 4/12. Усунути перешкоди у здійсненні нею права користування квартирою, що розташована за адресою: м. Димитров, вул. Черніцина 4/12, шляхом вселення [PERSON], [INFO], та [PERSON] [INFO] у вказану квартиру. Ухвалою суду від 5 травня 2016 року провадження у даних справах об*єднані в одне і розглядаються одночасно. Позивач [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні своїх позовних вимог наполягала. Суду пояснила, що вона проживає за адресою: [INFO]. Квартира [ADDRESS] їй на праві приватної власності і у даній квартирі після реєстрації шлюбу 1 грудня 2013 року проживала відповідач та її син [PERSON]. Відповідач у належній їй квартирі проживала до березня 2015 року, після чого вона поїхала до своєї мами у гості і там залишилась. Спочатку речі вона не забирала, забрала їх лише згодом і вони цього особисто не бачили. На цей час ніяких речей відповідача у належній їй квартирі немає. Від мами відповідач не повернулась, подала на розлучення. Через місяць вони поїхали до відповідача, щоб поговорити і тоді відповідач сказала, що не хоче жити з її сином. Вона вважає, що причиною розлучення було матеріальне становище, у якому сім*я сина опинилась на той час. Її син не отримував на роботі заробітну плату вже п*ять місяців, а відповідач перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Через нестачу грошей у них почали виникати сварки. Вони як могли допомогами продуктами харчування, але цього мабуть було недостатньо. Після розлучення відповідач не дає їм дитину, вони навіть звертались до суду, щоб бачитись з дитиною. Відповідач хотіла вивезти дитину з України і навіть для цього зверталась до її сина, але той не дозволив. Її син, на даний час, хотів би проживати з відповідачем однією сім*єю, але цього не хоче відповідач. Відповідач не сплачує за квартиру, хоча допомогу від сина отримує. Вони не міняли замки у квартирі, вона ніяким чином не перешкоджала відповідачу у вселенні в цю квартиру, можливо відповідач хоче помиритись з її сином. У відповідача є ключі від квартири, в якій вона зареєстрована. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явилась, надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності. Незважаючи на винесення судом 1 липня 2016 року ухвали про надання відповідачем [PERSON] особистих пояснень, відповідач двічі не з*явилась, причини неявки в судове засідання, суду не повідомила. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнав у повному обсязі. Підтвердив, що дійсно квартира, у якій проживала відповідач, належить позивачу і у даній квартирі проживала відповідач та син позивача з того часу, як зареєстрували шлюб. Шлюб між відповідачем та сином позивача розпався, оскільки позивач весь час втручалась в сімейне життя її сина та відповідача: казала куди потрібно витрачати кошти, як вести господарство, виховувати дитину, годувати дитину. Вселитись у квартиру відповідач не може, оскільки в квартирі змінені замки. В липні 2015 року відповідач виїхала із квартири, але до цього з березня до липня 2015 року через постійні сварки з чоловіком, вона тимчасово жила у своєї матері. На даний час у квартирі залишаються речі, які вони купували спільно з чоловіком, а саме кухонний гарнітур. Питання про поділ майна відповідач ще не порушувала, оскільки думала, що ще буде спільно проживати з сином позивача [PERSON] У листопаді 2015 року відповідач з дитиною приїздила у квартиру за речами, але не змогла туди попасти, оскільки не змогла відкрити квартиру. Один ключ від замка підійшов, а іншій ні. Відповідач зверталась до позивача з приводу вселення у квартиру, але позивач пояснила, що її туди не пустить, оскільки та розірвала шлюб з її сином. Відповідач не зверталась ні до міліції, ні до сусідів з приводу перешкоджання їй жити в квартирі, де вона зареєстрована, оскільки не хотіла виносити сміття. Відповідач дійсно сама покинула житло, але цьому сприяла позивач, яка втручалась у їх сімейне життя. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Димитровської міської ради залишила вирішення даного спору на розсуд суду, оскільки позивачем ніяких питань щодо виселення дитини не порушувалось. Проти зустрічного позову про вселення не заперечували. Третя особа [PERSON] вимоги первісного позову підтримав і суду пояснив, що він з відповідачем знайомий з 2012 року. Після реєстрації між ними шлюбу, восени 2013 року вони стали проживати у належній його матері квартирі [ADDRESS]. Деякий час вони проживали у рідної сестри відповідача в місті Москва, а з вересня 2014 року почали проживати у зазначеній квартирі постійно. З листопада-грудня 2014 року йому перестали платити заробітну плату, у них у сім*ї почались проблеми, вони почали сваритись. Він стверджує, що у їх сімейне життя навпаки втручалась мама відповідача, яка приїздила до них кожного дня і після від*їзду якої дружина була роздратована. Вважає, що мати відповідача налаштовує її проти нього. У листопаді 2015 року йому теща повідомила, що у разі ненадання ним згоди на вивезення його дитини в Росію, вона назавжди забере до себе її дочку та онука. Його дружина 30 березня 2015 року попросила його відвезти її до матері. Він був у той день на роботі і попросив свого батька відвезти дружину. Вона зібрала речі, які саме він не бачив, і поїхала з дитиною до матері у гості. Вони два дні спілкувались телефоном, відповідач просила його привезти ще якісь речі, а на третій день зателефонувала і сказала, що вони розлучаються. Він іздив протягом місяця до відповідачки, забезпечував її та дитину грошима, але через місяць мати його дружини перестала пускати його у будинок. З цього часу його дружина жодного разу не була в квартирі, речі їй відвозив він з батьком, але не тому, що він не пускав її в квартиру, а тому, що так просила вона сама. У неї є комплект ключів, який вона забрала з собою. Ніякі замки у квартирі не змінювались. Вони з сусідом поставили двері у тамбурі, але ці двері на замок не зачиняються. Він не підтримує зустрічний позов, оскільки його мати ніколи не перешкоджала його дружині проживати у спірній квартирі. Його мати ніколи не втручалась у їх сімейне життя, вона не знає скільки він заробляє. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона проживає в одному під*їзді з третьою особою [PERSON]. Знайома також із заявником та відповідачем [PERSON] Відповідач проживала з сином позивача до березня 2015 року, цей місяць запам*ятала тому, що у березні день народження її чоловіка, а після дня народження відповідача вона вже не бачила. Вона підписувала акт про не проживання [PERSON], що було в акті, на даний час вона не пам*ятає. Час відсутності відповідача в актах зазначали приблизно, тому в них є розбіжності. Свідок [PERSON] в суді показав, що з [PERSON] він знайомий з 2010 року, знає його маму та дружину [PERSON]. Вони проживають в одному під*їзді, товаришують. Останній раз з [PERSON] він спілкувався у 2014 році, коли був на дні народження їх сина. У березні 2015 року він взагалі перестав бачити [PERSON]. Чому вона перестала проживати у квартирі, де проживала раніше, йому невідомо. [PERSON] приходив до нього з актом про не проживання [PERSON], він вже був заповнений, він його тільки підписав. Акт складали два чи три рази. Один раз акт підписував він, а інший раз його батько. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] проживає по сусідству з ним, особисто з ним не знайомий. [PERSON] [PERSON] не проживає у їх будинку з весни 2015 року, приблизно з квітня. Він старший будинку, інколи у зв*язку з цим він має обходити квартири, тому спостерігає хто є в квартирі, кого немає. Він одного разу підписував акт про не проживання [PERSON] в квартирі, оскільки [PERSON] хотів її виписати. Він підписав акто тому, що не бачив [PERSON] ні на вулиці, ні вдома. Акт був заповнений, він його лише підписав. Причину не проживання [PERSON] в квартирі він не знає. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] (нині Мирноград) Донецької області на підставі договору купівлі-продажу від 3 грудня 2002 року належить позивачу [PERSON], що підтверджується копією відповідного договору, технічного паспорту на вказану квартиру, даними Бюро технічної інвентаризації від 5 грудня 2002 року (а.с. 9-12). У зазначеній квартирі зареєстрованими значаться три особи: [PERSON], який є сином позивача, [PERSON], яка у період з 1 грудня 2012 року до 29 липня 2015 року перебувала в юридичному шлюбі з сином позивача [PERSON]рієм Володимировичем та [PERSON], який, згідно свідоцтва про його народження, є сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою з місця проживання, копіями свідоцтва про шлюб та народження (а.с. 16-17, 19). На утримання сина третя особа [PERSON] сплачує аліменти на користь відповідача [PERSON] у розмірі ? частки всіх видів його заробітку (доходу) до повноліття дитини (а.с. 18, 21). Позивачем за комунальні послуги, нараховані за адресою: місто Димитров (нині Мирноград), [ADDRESS], здійснюються певні витрати: за водопостачання, за отриману електроенергію, квартплату, вивезення твердив побутових послуг (а.с. 24). Згідно із актами від 27 липня 2015 року та 23 травня 2016 року [PERSON] у квартирі [ADDRESS] (нині Мирноград) зареєстрована, але не проживає. За актом від 27 липня 2015 року з квітня 2015 року, за актом від 23 травня 2016 року з 30 березня 2015 року (а.с. 22, 99). Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень частини першої статті 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. А частина четверта статті 156 Житлового кодексу України передбачає збереження права користування житлом для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, або квартири. Члени сім*ї власника житла (у тому числі і колишні), втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, що закріплено у частині другій статті 405 Цивільного кодексу України. Таким чином при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника (у тому числі колишнього) права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. Під час розгляду справи судом встановлено, що між сторонами, а саме: позивачем [PERSON], її сином [PERSON] та відповідачем у справі [PERSON] склались неприязні стосунки, що стало підставою переїзду відповідача до своєї матері. Про те, що між сторонами у справі склались такі стосунки підтверджується їх поясненнями, під час яких вони повідомили, що через нехватку коштів у відповідача та третьої особи [PERSON] виникали сварки і що це стало причиною їх розлучення. Позивач [PERSON] у судовому засіданні зазначала, що відповідач може жити у її квартирі лише за умов спільного проживання з її сином [PERSON] Позивач суду не довела, що відповідач [PERSON] не проживає у її квартирі без поважних причин, а не через неприязні стосунки один до одного та її сина [PERSON] Крім того, при зверненні до суду позивачем не дотримано вимог частини другої статті 405 Цивільного кодексу України, оскільки на дату подачі даного позову до суду, з часу залишення відповідачем квартири позивача, один рік ще не сплинув. Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають. Оскільки відповідачем [PERSON] суду не надано жодного доказу перешкоджання позивачем їй у проживанні в [INFO], судом таких обставин під час розгляду даної справи не встановлено, відповідач у судове засідання для дачі особистих пояснень не з*явилась, а її представник про всі обставини з цього питання пояснити суду не зміг, у суду відсутні будь-які підстави для висновку про наявність, чи відсутність між сторонами спору з цього приводу, у зв*язку з чим вимоги позивача [PERSON] за зустрічним позовом про зобов*язання не чинити перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 386, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed