Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на те, що 27 серпня 2004 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Сторожинецького районного управління юстиції, Чернівецької області. Від шлюбу народився син [PERSON], [INFO], та син [PERSON] [INFO]. Спільне життя з чоловіком не склалося, у подружжя різні погляди на шлюб та сім'ю. Часті сварки та непорозуміння послабили взаємне почуття поваги та любові, тому позивач впевнилася, що подальше збереження сім'ї суперечить її інтересам та дійшла висновку що шлюб носить формальний характер і просила його розірвати та стягувати на утримання дітей аліменти в розмірі по 1000 гривень щомісячно на кожну дитину. В судове засідання позивач [PERSON] направила письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила суд позов задоволити. У разі неявки відповідача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з'явився, хоча судом був належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи, виходячи з чого суд вважає можливим заочний розгляд справи проти чого не заперечувала позивач у своїй заяві. Розглянувши даний спір, встановивши фактичні обставини справи та відповідні правовідносини, суд знаходить що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне. В судовому засіданні було встановлено, що сторони уклали шлюб 27 серпня 2004 року, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Сторожинецького районного управління юстиції, Чернівецької області, про що свідчить оригінал свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданий 27.08.2004 року (а.с.6). Від шлюбу народилося двоє дітей, а саме син [PERSON], [INFO] та син [PERSON] [INFO], згідно свідоцтв про народження (а.с.8-9), батьками являються позивач і відповідач по справі. Діти сторін проживають з позивачем, а відповідач і зареєстрований і проживає не із сім'єю, а в іншому місці. Згідно положень абзацу першого ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них або інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Вирішуючи даний спір про розірвання шлюбу суд враховує, що відповідно до положень ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. На думку суду, дана сім`я, в результаті різних поглядів на шлюб та сім'ю, відсутності порозуміння між ними та не проживання подружжя спільно та не ведення спільного господарства протягом тривалого періоду часу, розпалася і зберегти її при таких обставинах неможливо, а подальше збереження сім`ї буде суперечити інтересам позивача. Судом також встановлено, що відповідач є батьком дітей, які народилася від шлюбу, а саме сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON] [INFO]. Згідно ст.51 Конституції України та у відповідності до положень ст.ст.180, 181 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином відповідач, проживаючи окремо від сім'ї, зобов'язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття, нарівні із матір'ю, що він не здійснює і що свідчить про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача, який не приймає участі в утриманні дітей, аліментів на їх утримання. Разом з тим суд знаходить, що запрошений позивачем розмір аліментів не відповідає вимогам розумності і справедливості і є недоказаним, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому, суд виходить з того, що згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Законом України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» встановлено прожитковий мінімум з 1 грудня, для дітей віком від 6 до 18 років в сумі 1689 гривень. Діти відповідача перебувають саме в такому віці, а відповідно мають право на матеріальне забезпечення в законодавчо закріпленому розмірі, яке їй зобов'язані, надати, згідно вимог ст.180 СК України, її батьки. Тобто, обов'язок забезпечення дитині, встановленого законом розміру прожиткового мінімуму, лежить в рівній мірі як на батькові так і на матері дитини, виходячи з чого, суд знаходить запрошений позивачем розмір аліментів, не справедливим і не можливим до стягнення із відповідача. В позові відсутні докази щодо рівня життя дітей, достатність якого має бути забезпечена посередництвом стягнення запрошеного позивачем розміру аліментів в сумі 1000 гривень. Суд вважає, що розмір аліментів має складатися із половини прожиткового мінімуму дитини і такий розмір аліментів в сукупності із обов'язком матері по утриманню дитини буде забезпечувати встановлений Законом прожитковий мінімум дитини сторін. Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з цього та зважаючи на те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька і з урахуванням матеріального становища батьків суд знаходить, що таке, належне утримання можливе в розмірі який буде повністю забезпечувати встановлений Законом прожитковий мінімум дитини сторін. Тобто суд визначає до стягнення із відповідача, аліменти в розмірі по 845 гривень щомісяця на утримання сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON] [INFO]. На думку суду, саме така сума, буде забезпечувати, нарівні із часткою матері, належне утримання дітей сторін і повністю забезпечувати їх потреби, як сьогодні так і в найближчі роки, з урахуванням інтересів також і сторін. Оцінюючи докази в підтвердження обставин на які посилається позивач, суд знаходить що таких доказів суду не було представлено. Визначену суму аліментів на утримання дітей, суд стягує з часу звернення позивача до суду, тобто з 13 липня 2016 року, що відповідає положенням ст.191 СК України та згідно вимог п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, допускає негайне виконання судового рішення в цій частині в межах суми платежу за один місяць. Судові витрати суд, у відповідності до положень ст.88 ЦПК України, покладає на відповідача, у зв'язку з тим, що діти сторін проживають з матір'ю, яка до суду зверталась для захисту інтересів неповнолітніх дітей, а будь-які інші грошові, а також аліментні обов'язки у відповідача відсутні.

Outcome: partial