Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 14.08.2017 року, уточнивши вимоги (а.с.13-15), просила суд: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: вул. Корнійчука (дійсна назва [PERSON]) буд.14 кв.152, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область; зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою; судові витрати по справі покласти на відповідача. В обґрунтування предявлених вимог [PERSON] посилалася на те, що вона є уповноваженим квартиронаймачем житлового приміщення, розташованого за адресою: вул. Корнійчука 14/152, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, яке отримала в користування на підставі ордеру №4448 від 23.11.1983 року. У вказаному приміщенні зареєстроване місце проживання її, а також онуків [PERSON], [PERSON]. Нарахування оплати за житлово-комунальні послуги здійснюється за кількістю осіб, зареєстрованих в квартирі. Однак [PERSON] в квартирі не мешкає із серпня 2013 року та по теперішній час, її особисті речі відсутні, жодних стосунків з нею як бабою вона не підтримує, обравши на власний розсуд інше місце проживання. Оскільки відповідач участі в оплаті житлово-комунальних послуг не приймає, які за неї позивач сплачує самостійно, в той час як в добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку не бажає, у звязку з чим позивач вимушена звернутись до суду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, однак остання подала заяву, в якій просила суд справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, в контексті ст.76 ЦПК України вважається повідомленою належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради в судове засідання не зявився, однак подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні справи покладаючись на розсуд суду. З урахуванням згоди представника позивача, діючого від імені та в інтересах [PERSON], відповідно до ст.224 ЦПК України суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши вимоги позовної заяви, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 4448, виданого 23.11.1983 року Виконавчим комітетом Саксаганської ради народних депутатів м. Кривого Рогу [PERSON] є уповноваженим квартиронаймачем житлового приміщення, розташованого за адресою: вул. Корнійчука 14/152, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область (а.с.16). Квартира є неприватизованою та перебуває у комунальній власності виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради. Відповідно до довідки КОМ ДІС «НОВА КОМ» № 159 від 10.08.2017 року (а.с.8), в зазначеному житловому приміщенні значаться зареєстрованими: [PERSON] наймач, та її онуки [PERSON], [PERSON] Факт родинних відносин між [PERSON] та відповідачем [PERSON] як між рідними бабою та онукою, позивач підтвердила в ході судового розгляду справи. Таким чином, визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між наймачем житла та членом його сімї, у звязку з чим регулюються ст.71 ЖК УРСР. Відповідно до\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 71 ЖК УРСР\~передбачає, що у разі відсутності наймача або членів його сім'ї у житловому приміщенні понад шість місяців, він втрачає право користування ним. З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сімї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрації в ньому. Обовязковою умовою для цього є встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п.9 Постанови Пленуму №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Відповідно до положень ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Як вбачається з актів з місця проживання від 10.08.2017 року, 18.08.2017 року, посвідчених ТОВ «Житлосервіс-КР» та відповіді з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.9, 17, 28), з 21.08.2009 року та по теперішній час [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [INFO], однак фактично не проживає із серпня 2013 року, її особисті речі в квартирі відсутні. Перешкод у користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чинив. Таким чином, оскільки відповідач в житловому приміщенні, яке перебуває в користуванні позивача, не проживає, дійсне її місцезнаходження не відоме, в той час як реєстрація її місця проживання створює позивачеві перешкоди в користуванні квартирою, обмежуючи її майнові права, через що вона вимушений сплачувати за відповідача додатково комунальні послуги (а.с.18-21), що негативно впливає на її матеріальний стан, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість предявлених позивачем вимог в цій частині та необхідність їх задоволення із визнанням [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою №152 в буд.14 по вул. Корнійчука (дійсна назва [PERSON]), м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Стосовно вимоги позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку в судовому порядку, то суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. При цьому, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Оскільки спір між [PERSON] та органом, на який покладено обовязок реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб відсутній, тому суд приходить до висновку про безпідставність та передчасність предявлення такої вимоги, у звязку з цим в її задоволенні необхідно відмовити. Натомість, у випадку виникнення між сторонами спору, така вимога, маючи публічно-правовий характер, підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, п.35 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 320 грн. в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору пропорційно частині задоволених вимог (а.с.1).

Outcome: partial