Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: [PERSON] про визнання правочину недійсним. Позов мотивований тим, що будинок [ADDRESS] належав матері позивача [PERSON] . Батьки позивача перебували у зареєстрованому шлюбі. Зазначений будинок був придбаний під час шлюбу. В 1977 року помер батько позивача, після смерті якого відкрилася спадщина. На момент смерті батька, його діти були малолітніми і проживали в спадковому майні, тобто Ѕ частина належного батькові майна розподіляється між трьома дітьми та дружиною. [INFO] мати позивача [PERSON] померла, заповіту не складала. 22.06.2020 року позивач [PERSON] із Інформаційної довідки дізналася, що на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2013 року, власником спірного будинку є [PERSON] .. Позивач вважає, що даний договір є сумнівним, оскільки за час життя її матір не говорила їй про відчуження будинку, а також вона згоду таку не надавала, як співвласник. 23.10.2020 року позивач [PERSON] подала позовну заяву із уточненими позовними вимогами, зокрема просить суд визнати недійсним договір (змішаного цивільно-правового договору з елементами договору купівлі-продажу житлового будинку з елементами договору про встановлення сервітуту (права користування чужим майном) серія та номер 1337, виданий 10.04.1913 року та застосувати наслідки недійсності правочину. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов із уточненими позовними вимогами та просили суд його задовольнити з підстав зазначених у ньому. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79 і 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім цього, ч.4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] (а.с. 8). Із будинкової книги на буд. [ADDRESS] слідує, що за даною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 10, 11). Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05.06.2020 року [PERSON] , [INFO] померла [INFO] (а.с. 12). Із Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 03.11.1990 року вбачається, що шлюб між [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано в Мукачівському МВ ЗАГС 03.11.1990 року, після чого остання змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 13). Згідно Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 24.09.1957 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] був зареєстрований в Мукачівському бюро ЗАГС 24.09.1957 року, після чого остання змінила прізвище на [PERSON] (а.с.14). Із Свідоцтв про народження серій [NUMBER] від 04.04.1962 року та [NUMBER] від 04.04.1962 року вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 15, 16). Із Актуальної інформації про державну реєстрацію іншого речового права від 10.04.2013 року та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №213433027 від 22.06.2020 року слідує, що за [PERSON] , 10.12.2012 року було зареєстровано право приватної власності на буд. [ADDRESS] , а за [PERSON] , 10.04.2013 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1343 виданий 10.04.2013 року (а.с. 19, 20). 10.04.2013 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір (змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору купівлі-продажу житлового будинку та договору про встановлення сервітуту (права користування чужим майном). Згідно даного договору, [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 75-81). Із свідоцтва про смерть [NUMBER] від 26.08.2011 року [PERSON] помер [INFO] (а.с. 95-99). Відповідно до Витягу про Державну реєстрацію прав №36641875 від 10.12.2012 року буд. [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.1959 року, на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 105-108). Дані правовідносини регулюються нормами Цивільного Кодексу України. Положеннями ст.16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним. Згідно з вимогами ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу вимог ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В порядку ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Приписами ч.1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з положеннями частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є наступні: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до роз`яснень, наданих в п.п.2, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач [PERSON] посилається на те, що після смерті батька відкрилася спадщина, тобто на Ѕ частки майна, яку успадкували не тільки їх мати, але і діти померлого, а тому їх мати не мала права укласти спірний договір. Однак, дане твердження позивача та його представника є помилковим, безпідставним, не базується на нормах закону, оскільки, як вбачається із наданих суду доказів, право власності у розмірі 1/1 частки на спірний будинок було зареєстровано лише за дружиною померлого, а отже остання мала право, без будь-яких обмежень, самостійно розпоряджатися належним їй майном. Крім цього, позивач [PERSON] , як у поданому позові так і в позові з уточненими позовними вимогами просить суд визнати недійсним договір виданий 10.04.1913 року, але в той же час, Договір (змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору купівлі-продажу житлового будинку та договору про встановлення сервітуту (права користування чужим майном) між [PERSON] та [PERSON] був укладений 10.04.2013 року. Також в судовому засіданні було встановлено, що батьком позивача [PERSON] є [PERSON] , а згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] помер [PERSON] , що у свою чергу позбавляє суд встановити родинні відносини між позивачем [PERSON] та [PERSON], тобто як батька і дочки. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не довели суду належними та допустимими доказами ті обставини, які вони обґрунтовують заявлені вимоги, а тому у задоволенні уточнених позовних вимог слід відмовити саме через недоведеність та безпідставність.

Outcome: dismissed