Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, з урахуванням уточнених позовних вимог просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON] на період з 01.06.2019 по 30.06.2019 до Туреччини та з 01.07.2019 по 30.07.2019 до Російської Федерації. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано 02.10.2012. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], який проживає з нею. Дитина знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає вже кілька місяців. Влітку 2016 року позивач уклала шлюб із [PERSON], того ж року народилася спільна дитина [PERSON]. Позивач планує придбати путівку до Турції з метою відпочинку, оздоровлення, фізичного та психологічного розвитку та розширення кругозору дитини, як тільки буде впевнена, що їй нададуть дозвіл на виїзд її дитині. Також їй надійшло запрошення у вигляді телефонної розмови від її близьких родичів, які проживають на території Росії. Тому вона маю намір разом з теперішнім чоловіком та дітьми в період з 01.07.2019 по 30.07.2019 тимчасово виїхати за кордон з метою побачити родичів та відпочити. В добровільному порядку відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд сина за кордон. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.05.2018 справу передано за підсудністю на розгляд до Новопсковського районного суду Луганської області. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 06.07.2018 справу було прийнято до провадження Новопсковського районного суду Луганської області, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 06.09.2018 було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду на 25.09.2018. Позивач в судове засідання не з'явилася, в позовній заяві просить справу розглядати без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України», причини неявки суду не повідомив, відзив не надав. Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, рішення просить прийняти на розсуд суду в інтересах дитини. Оскільки про дату, час і місце проведення судового засідання сторони були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується випискою з рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 20.09.2012 по справі №1211/6333/2012, яке набрало законної сили 02.10.2012 (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 22.06.2011 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 335, де батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №6331010832 від 24.10.2016, позивач [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS], разом з нею прибули: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Як вбачається з позовної заяви позивач бажає вивезти дитину за кордон для відпочинку та оздоровлення в Російську Федерацію та Туреччину, але не може цього зробити, оскільки відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 17, 31 визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-15цс17, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі та передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дітей за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. З огляду на викладене, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на виїзд дитини за кордон України, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі кордону України, мету поїздки (відпочинок та оздоровлення), суд приходить до висновку, що позовні вимоги з урахуванням уточнень необхідно задовольнити та надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON] на період з 01.06.2019 по 30.06.2019 до Туреччини та з 01.07.2019 по 30.07.2019 до Російської Федерації. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду з даною позовною заявою у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved