Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що їй (позивачу) на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 18.09.2001 року та зареєстровано в реєстрі за № 653 належить квартира [ADDRESS], корпус № 3 в м. Кіровограді, в якій (квартирі) з 14 вересня 2012 року зареєстрований відповідач [PERSON], який за вказаною адресою не проживає та не зявляється, його особисті речі в квартирі відсутні. Також вказала, що фактичне місце проживання відповідача їй не відоме, у звязку з чим вирішити питання про можливість зняття його з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою не має можливості, разом з тим, вона (позивач), як власник квартири несе всі витрати, повязані з утриманням квартири, в тому числі і за відповідача, який в квартирі не проживає, участі в оплаті комунальних послуг не приймає. З огляду на зазначене та з посиланням на ст. ст. 319, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 16 по вул. Хабаровській в будинку № 5, корпус № 3 в м. Кіровограді. Позивач в судове засідання не зявилася, повідомлена належним чином про час та місце судового розгляду справи, подала до суду заяву за вх. № 8724 від 18.04.2017 року про розгляд справи без її участі, позов підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених в ньому, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився про дату, час та місце судового розгляду справи судом повідомлявся в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання відсутні. Відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у справі доказами та в порядку ч.1 ст.225 ЦПК України ухвалив розглядати справу заочно. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст. 10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, у зв'язку з чим підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі договору дарування квартири від 18.09.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №653, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира № 16, що знаходиться у м. Кіровограді по вулиці Хабаровській в будинку № 5, корпус № 3. Крім того, відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно ОКП «Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації» № 13346760 від 25.01.2007 року [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування № 653 від 18.09.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] належить квартира № 16, що знаходиться у м. Кіровограді по вулиці Хабаровській в будинку № 5, корпус № 3, номер запису про реєстрацію права власності 5628 в книзі 19. Судом також встановлено, що відповідно до довідки, виданої КП «ЖЕО № 2 Кіровоградської міської ради» від 19.12.2016 року № 3886, [PERSON], [INFO], зареєстрована з 03.10.2012 року та проживає за адресою: [INFO], за вказаною адресою зареєстровані також: мати [PERSON], [INFO], зареєстрована з 17.10.2008 року, дочка [PERSON], [INFO], зареєстрована з 03.10.2012 року, брат [PERSON], [INFO], зареєстрований з 14.09.2012 року, однак не мешкає за даною адресою. Факт реєстрації відповідача за зазначеною адресою вище адресою підтверджується також інформацією УДМС України в Кіровоградській області від 29.12.2016 року, згідно з якою місце проживання [PERSON], [INFO], з 14.09.2012 року зареєстровано за адресою м. Кропивницький (м. Кіровоград), вул. Хабаровська, 5, к. 3, кв. 16. Факт не проживання відповідача з моменту реєстрації, за адресою м. Кропивницький (м. Кіровоград), [ADDRESS] підтверджується актами від 06.06.2016 року та від 16.10.2016 року, складених за участю сусідів [PERSON], [ADDRESS], [PERSON], [ADDRESS], [PERSON], [ADDRESS]. Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника житла набувають речових прав, а саме сервітутних (особистий сервітут) на право користування житлом, належним власнику, сутність яких полягає в тому, що суб'єкт даного права має змогу користуватися чужою річчю. Відповідно до ст.395 ЦК України, речовими правами на чуже майно, серед іншого, визнається право користування (сервітут). Крім того, ч. 1 ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Більш того, у разі втрати особою статусу члена сім'ї, сервітут не припиняється, однак за відсутності згоди про безоплатне користування житлом колишній член сім'ї повинен вносити плату за користування житлом і за комунальні послуги, що відповідає положенням ч. 4 ст. 156 та ст. 162 ЖК України. При цьому, суд також відзначає, що наявність у члена сім'ї власника житла іншої можливості задоволення своїх потреб у житлі не може бути підставою для припинення права члена сім'ї на користування цим житлом, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що правовідносини між сторонами мають бути врегульовані відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЖК України, згідно з якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін між ним і власником житла або законом. Оскільки під час судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON], не проживає в зазначеній вище квартирі з моменту реєстрації, тобто з 14 вересня 2012 року, тобто понад один рік, та не використовує житло за цільовим призначенням для проживання, а так само судом під час судового розгляду справи з наявних у справі доказів, не встановлено, що відповідач претендував на користування зазначеною квартирою, або ж намагався вселитися в квартиру, приймаючи також до уваги, що між сторонами не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж той, який встановлений Законом, суд приходить до висновку про те, що існують передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування відповідним житловим приміщенням, а саме: квартирою № 16, що знаходиться у м. Кропивницький по вулиці Хабаровській в будинку № 5, корпус № 3, при цьому судом при вирішенні справи враховується також правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.01.2012 р. у справі №6-57цс11, відповідно до якого у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З урахуванням викладеного вище, необхідним є визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Крім того, згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 321, 391, 405 ЦК України, ст.150 ЖК України,

Outcome: approved