Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 05 серпня 2020 року, в якій просить суд визнати її сина [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що вона є матір`ю [PERSON] , який є громадянином Російської Федерації, де постійно проживає. У квітні 2017 року він приїздив до неї в гості до м. Кривого Рогу та проживав разом з нею в житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , яке належить їй на праві особистої приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. В той період часу [PERSON] побили невідомі йому особи, які викрали у нього документи, у тому числі закордонний паспорт, паспорт громадянина Російської Федерації, посвідку на проживання та ідентифікаційний код. У зв`язку з отриманими травмами він переніс інсульт та тривалий час перебував на лікуванні. За фактом побиття він звертався з відповідною заявою до Саксаганського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області, однак документи знайти не вдалось. З метою поновлення втрачених документів, які б надали можливість [PERSON] повернутись до Російської Федерації, вона формально тимчасово зареєструвала його місце проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Отримавши документи, [PERSON] повернувся до Російської Федерації, однак з реєстраційного обліку в належній їй квартирі місце проживання не зняв. Оскільки зняти з реєстраційного обліку місце проживання [PERSON] в досудовому порядку вона не має можливості, в той час як реєстрація відповідача обмежує її права як одноособового власника житлового приміщення та позбавляє можливості отримувати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Правом на участь в судовому засіданні сторони не скористались, подавши заяви, кожен окремо, про розгляд справи за їх відсутності. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, відповідач [PERSON] - визнав в повному обсязі. Представник третьої особи - Чайка Л.Б. при вирішенні справи покладалась на розсуд суду. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін з урахуванням поданих ними заяв. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , належної їй на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 серпня 2000 року. Право власності зареєстроване за нею КП «Криворізьке БТІ» запис №246 в реєстровій книзі №37-п стор.246 (а.с.12-13, 14). Як вказувала позивач, що підтверджується довідкою Відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №01.16-13/3/2014 від 12 серпня 2020 року (а.с.43), в зазначеному житловому приміщенні з 18 квітня 2017 року та по теперішній час значиться зареєстрованим, зокрема, її син [PERSON] , [INFO] , громадян Російської Федерації. Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] як між матір`ю та сином підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] від 09 вересня 1965 року (а.с.11). Відповідно до акта від 19 серпня 2018 року, засвідченого ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.28), [PERSON] не проживає в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] з 2017 року по теперішній час. Крім того, в обґрунтування пред`явлених вимог [PERSON] посилалась на те, що реєстрація місця проживання [PERSON] в її квартирі була формальною, оскільки під час приїзду до неї в гості в м. Кривий Ріг він втратив документи, а тому для їх поновлення йому необхідно було зареєстроване місце проживання на території міста. Вказані обставини також підтверджуються відповіддю Саксаганського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 10 липня 2017 року №48.5/2-2972-ЄО (а.с.15) та не оспорювались відповідачем. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом її сім`ї, у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У раз визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Оскільки відповідач в належному позивачеві житловому приміщенні не проживає понад 1 рік, адже є громадянином Російської Федерації та постійно проживає там, перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідача фактично була формальною, однак наразі створює позивачеві перешкоди в користуванні належною їй власністю, обмежуючи майнові права [PERSON] , яка не має можливості отримувати субсидію, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених нею вимог негаторного позову та необхідність їх задоволення, з урахуванням визнання позову відповідачем, із визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. Положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.142 ЦПК України суд враховує ухвалення рішення на користь позивача у зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, а тому вважає за необхідне повернути позивачеві 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 420 грн. 40 коп., а інші 50% судового збору (420 грн. 40 коп. відповідно) - стягнути з відповідача на її користь.

Outcome: approved