Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи заявлені вимоги тим, що сімейне життя з чоловіком не склалося, на протязі спільного життя між ними часто виникали сварки, не було взаємопорузуміння, на даний час сторони спільно однією сім`єю не проживають, подальше сумісне життя разом з відповідачем та збереження шлюбу позивач вважає не можливим. Після розірвання шлюбу позивач просить залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]», малолітнього сина [PERSON], [INFO], також просить залишити проживати разом із нею. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності у зв`язку з неможливістю з`являтися у судові засідання, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду також не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову відповідачем судом у попередньому судовому засіданні ухвалюється рішення в порядку встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України за наявності для того, законних підстав при визнанні позову відповідачем суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 29.03.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER], виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис № 297. Від спільного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що також підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER], виданого 20.02.2007 року першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси. Спору про місце проживання дитини між сторонами не має, подружжя припинило сумісне життя, будь-яких мір для примирення не приймає, і позивач і відповідач згодні на розірвання шлюбу. Причиною розірвання шлюбу стала відсутність взаєморозуміння між сторонами та часті сварки у період сумісного життя. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі , не підлягають доказуванню. В силу ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ст.51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Статтею 56 СК України передбачено право дружини та чоловіка на особисту свободу, у тому числі і на припинення шлюбу. Відповідно до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини -інваліда та інші обставини життя подружжя. Враховуючи вимоги діючого законодавства, застосування заходів щодо примирення подружжя при встановлених обставинах суд вважає недоцільним, оскільки ні позивач, ні відповідач зацікавленості у збереженні сім`ї не проявили, якихось заходів що до примирення чи збереження сім`ї не приймали. Виниклі між сторонами правовідносини регулюються ст.112 СК України, в якій визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги, що сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше їх спільне життя і збереження шлюбу є неможливим , суд дійшов до висновку, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсному волевиявленню сторін і шлюб між позивачем і відповідачем необхідно розірвати, оскільки на час розгляду справи він існує суто формально. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу-одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Збереження шлюбу можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому що є морально-правовою основою шлюбу. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу суперечило б її інтересам та інтересам їх сумісної малолітньої дитини. Згідно положень ст.113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу і надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки заявлена вимога позивача про залишення їй шлюбного прізвища не суперечить діючому законодавству, суд задовольняє її і вважає за можливе залишити за позивачем після розірвання шлюбу шлюбне прізвище « [PERSON]». Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди що до того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Враховуючи ситуацію, що склалася на момент розірвання шлюбу, суд визначає, що за домовленістю сторін, за відсутністю спору малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], треба залишити проживати з матір`ю [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Outcome: approved