Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. про визнання договору купівлі-продажу квартири недійним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що в 2005 році, продавши свою двохкімнатну квартиру, що по [ADDRESS] , вона за отримані кошти придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Близьких родичів вона не має, її племінник проживає в м. Ставропіль, відповідач є її давньою знайомою. У 2010 році вона пройшла курс лікування у 2-му хірургічному відділенні Черкаської міської лікарні швидкої допомоги, після чого її стан здоров`я почав погіршуватись. У березні 2011 року [PERSON] запропонувала здійснити догляд за нею, за що, у знак подяки, позивач погодилась залишити їй у власність свою однокімнатну квартиру. Певний час відповідач навідувалась до позивача, оскільки вона проживає окремо зі своєю сім`єю, однак згодом її не стало. При цьому, позивач продовжує проживати у своїй квартирі, оплачує комунальні послуги, утримує житло за власні кошти, оформила субсидію. З часом, в силу погіршення свого здоров`я, догляд за собою не могла здійснювати в належному обсязі. Її сусіди почали скаржитися на позивача, на санітарний стан її квартирию. При цьому, позивач вказує, що навіть не в стані приготувати собі їжу, сусіди час від часу її годують. В серпні місяці 2018 року до неї навідався племінник [PERSON] , який, побачивши, в якому стані знаходиться вона та її квартира, він одразу звернувся за юрдопомогою та встановив, що 28.04.2011 року між позивачем та відповідачем укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Позивач вважає, що в 2011 році вона уклала договір довічного утримання і [PERSON] мала за нею доглядати, а оскільки вона покинула позивача і не навідувалась, то позивач вважала, що договір між ними розірвано. На даний час позивач продовжує проживати у вказаній квартирі, оскільки іншого житла не має, а відповідач за нею не турбується. Також позивач вказує, що грошові кошти за продаж квартири, незважаючи на те, що про це вказано у договорі, вона не отримувала. Крім того, сторонами договору купівлі-продажу не було вжито заходів щодо реального виконання умов договору, оскільки позивач й досі продовжує проживати у цій квартирі, а відповідач там ніколи не з`являлась. Таким чином, позивач вказує, що помилилась щодо природи правочину, який вчинила та наслідків, що настали внаслідок таких дій. Відповідач, зловживаючи її хворобливим станом, скориставшись ситуацією, отримала безкоштовно у свою власність єдине житло позивача. Крім того, позивач є одинокою особою, похилого віку, з 2010 року постійно лікується, має поганий зір, глуха, не зовсім адекватно сприймає реальність, повністю покладається на сторонніх людей, своїх дітей не має, реалізовувати свою квартиру не збирається. Отже, посилаючись на ст.ст. 229-233 ЦК України, позивач просить суд, - визнати недійсним договір купівлі-продажу за реєстровим №2259 від 28.04.2011 року, який укладено між сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Сопільняк А.О. Ухвалою суду від 03.09.2019р. залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] . Ухвалою суду від 04.01.2019р. відкрито, прийнято до розгляду позовну заяву та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.09.2019р. закрито підготовче провадження по справі та призначено її розгляд до суті. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що дійсно вона знайома з позивачем з 1980 років, періодично вона допомагала останній, купувала харчі, надавала підтримку за її бажанням та потребою, та по своїй можливості. Позивач іноді просила позичити їй гроші, оскільки її пенсії їй не вистачало. Після утвердження між ними дружніх стосунків, позивач запропонувала купити у неї її квартиру. Жодних пропозицій щодо укладення договору довічного утримання чи іншого змісту, не було, оскільки вона хотіла отримати гроші за продану квартиру. Позивач запевнила, що вона за отримані гроші від продажу квартири, купить собі інше менше житло, можливо купить будиночок у селі. Відповідач, порадившись з чоловіком [PERSON] , прийняли рішення купити квартиру у позивача. У квітні 2011 року позивачка почала збирати документи для вчинення договору купівлі-продажу. За даними довідки від 02.03.2011р. КЗ «ЧОПНД» [PERSON] під диспансерним наглядом в установі не перебуває, за допомогою не зверталась. Позивач особисто була присутня при укладенні договору, поставила свій підпис, отримала грошові кошти за продану квартиру, нотаріус довів до її відома, що саме позивач підписує і який матиме наслідок даний документ. Тобто станом на день укладення договору позивач розуміла свої дії та могла ними керувати в повному обсязі, не була визнана недієздатною або обмежено дієздатною. На час укладення договору ніякої тіжкої обставини у позивача не було, позивач розуміла суть правочину, отримала гроші в розмірі 20000 доларів США, про що свідчить підписана нею заява про повний розрахунок та посвідчена нотаріально. Заява підписана позивачем після підписання договору та фактичного розрахунку. Всі обставини свідчать про те, що позивач в дійсності мала намір продати належну їй квартиру, оскільки бажала придбати собі менше житло. На час, поки позивач підшукає собі житло, [PERSON] попросила відповідача пожити у квартирі, на що остання погодилась. До цього часу позивач так і продовжує проживати у квартирі, яка належить відповідачеві. Вважає доводи, що викладені у позові, необгрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, не підтвердженими доказами. Заперечує факт того, що позивач помилилася щодо природи правочину. Просить відмовити у задоволенні позову. В судове засіданні позивач [PERSON] не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Крім того, в підготовчому засіданні позивач зазначила, що свою квартиру вона нікому не продавала; [PERSON] це її давня знайома; при огляді договору купівлі-продажу від 28.04.2011р., що мається в матеріалах справи, на запитання головуючого по справі пояснила, що підпис у договорі її. На даний час вона продовжує проживати у квартирі; проживає сама; сама ходить до магазину за продуктами харчування, оплачує комунальні послуги; іноді їй допомагають сусіди. Крім того, зазначила, що довіреність від 28.09.2018р., що посвідчена приватним нотаріусом Починок Ю.В. (а.с.82), на представництво її інтересів [PERSON] , підписано нею. Також, позивач [PERSON] підтвердила той факт, що позовна заява (а.с.2-3) підписана нею. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю адвокат Грушевий Ю.В. позов, який складений ним в інтересах [PERSON] відповідно до повноважень, що у довіреності від 28.09.2018р., підтримав та просив його задовольнити. Зазначив, що позивач мала намір укласти договір довічного утримання, а намірів продавати єдине своє житло, вона не мала. Позивач помилилась при укладенні правочину, т.я. мала намір, щоб передати квартиру після здійснення за нею догляду. Зі слів позивача, відповідач повинна була піклуватися за нею, але цього не робила. На час укладення договору від 28.04.2011р. [PERSON] (племінник позивача) був за межами України. Доказів про те, що у 2011 році позивач мала поганий зір та поганий стан здоров`я, немає. Зі слів позивача, вона не отримувала гроші від відповідача за продану квартиру. Позивач не оспорює свій підпис у договорі від 28.04.2011р. Договір слід визнати недійсним і застосувати норми щодо помилки при укладенні правочину, що передбачено ч.1 ст. 229 ЦК. Вимоги щодо повернення коштів відповідачеві є позивач не заявляє. Позивач і досі проживає у квартирі, сплачує комунальні послуги, відповідач не стави ла питання про виселення позивача. Слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Крім того, заперечив факт пропущення строку позовної давності, оскільки вказує, що лише у вересні 2018 року позивач дізналась про договір купівлі-продажу квартири від 28.04.2011р., а тому такі строки не пропущені і підстав їх поновлювати немає. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат Хмельницька Л.М. просили відмовити у задоволенні позову. Зазначили, що позивач продала, а відповідач за згодою свого чоловіка придбала квартиру [ADDRESS] за 20000 доларів США, про що після укладення договору від 28.04.2011р. написала заяву від 11.05.2011р., яка посвідчена нотаріусом. Гроші були передані позивачеві фактично. Крім того, був перевірений стан здоров`я позивача, який не викликав сумнівів у її психічному стані. Позивач усвідомлювала, що укладається договір купівлі-продажу квартири, про що також склала заяву, яка нотаріально посвідчена. Вважають, що збігли строки позовної давності, враховуючи дату укладення договору та дату звернення до суду з даним позовом. При цьому, позивач не подав до суду заяву про поновлення строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Крім того, зазначили, що позивач, відповідно до наданих меддокументів лікувалася у 2010 році, а договір був укладений в 2011 році, отже такі посилання позивача та представника є безпідставними. Відсутні докази щодо підтвердження реальної помилки при укладенні договору купівлі-продажу, а не договору довічного утримання. Підстави позову є надуманими, оскільки були реально передані позивачеві кошти та укладено договір купівлі-продажу квартири. Відповідач не заперечує, щоб позивач проживала у квартирі, враховуючи, що вона сама утримує житло і сплачує комунальні послуги. В судовому засіданні третя особа [PERSON] зазначив, що він є чоловіком відповідача, вони узгодили питання щодо придбання квартири у позивача, внаслідок чого 28.04.2011р. був укладений відповідний договір. Гроші за придбану квартиру були передані позивачеві. Письмові пояснення по суті позову та відзиву не подані. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Сопільняк А.О. не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Письмові пояснення по суті позову та відзиву не подані. В судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що [PERSON] його тіткою (його матір та позивач рідні сестри). У квітні 2010 року позивач запропонувала йому, що якщо він її догляне і вона помре, то вона квартиру залишить йому. Він виїздив у Росію, а тому у неї є намір укласти договір довічного утримання з іншою особою і за це вона віддасть такій особі квартиру. Вважає, що договір є фіктивним, т.я. вона не могла укласти договір купівлі-продажу квартири і залишити себе без житла. Зі слів позивача, йому відомо, що є договір утримання, хоча він його не бачив. Зазначив, що він не може доглядати за тіткою, оскільки проживає у Росії, а його дружина проживає в м. Черкаси, але займається онуками. Коли він приїздить до м. Черкаси, то відвідує тітку. Про наявність договору купівлі-продажу він дізнався у 2018 році від старшої по будинку, де проживає тітка. На час укладання договору від 28.04.2011р. він перебував у Росії. До 2017 року тітка сама купувала собі продукти харчування, готувала їжу, отримувала пенсію. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за таких підстав: встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. 28.04.2011 року (реєстр № 2259), [PERSON] (позивач) продала [PERSON] (відповідач), належну їй на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2005р. квартиру [ADDRESS] на даний [ADDRESS] . При цьому, як зазначено, сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, діючи добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного, так і морального. У п.3 договору зазначено, що продаж зазначеної квартири вчиняється за ціною 47967грн., які продавець отримав повністю до підписання цього договору. Відповідно до п.6 договору, сторонни підтвердили, що укладання договору відповідає їхнім інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Крім того, за п.11 договору, правові наслідки приховування реальної вартості квартири, зміст ст.ст. 229, 230, 231, 233, 234, 235, 655, 657, 659, 660 ЦК України, ст. 65СК України сторонам нотаріусом роз`яснені. Вказаний правочин зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 28.04.2011р. за №4429222. Під час розгляду справи, сторони підтвердили той факт, що підписи у договорі здійснені ними і не оспорюються. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 16.05.2011р. право власності на вказану квартиру зареєстроване за [PERSON] . Крім того, даний факт підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №139120962 від 26.09.2018 року. Станом на час розгляду справи, судом встановлено, що [PERSON] фактично проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та утримує житло, сплачує комунальні послуги. Дані обставини відповідачем визнаються. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту для даних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України. Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч.1-5 ст. 203 ЦК). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу (ч.ч.1-3 ст.209 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК). Правові наслідки недійсності правочину передбачені статтею 216 ЦК України. Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628ЦК). Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ч.1 ст. 632ЦК). Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як передбачено ст. 655 ЦК, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За положеннями частини 1 статті 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). Як визначено ч.1 ст. 691 ЦК, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Таким чином, під договором купівлі-продажу квартири слід розуміти договір, за яким продавець зобов`язується передати покупцеві у власність нерухоме майно, а покупець зобов`язується прийняти таке майно та сплатити за нього певну грошову суму. Договір є двостороннім та оплатним. Аналізуючи встановлені під час розгляду справи обставини та дослідивши наявні докази, суд вважає, що позивачем та його представником на підтвердження позовних вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених ст.229 ЦК, не доведено на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Так, на думку суду, безпідставними є посилання представника позивача на стан здоров`я позивача на час укладання нею договору від 28.04.2011р., про що зазначено у витягу з історії хвороби №128601, виданого Третьою Черкаської міською лікарнею швидкої медичної допомоги. За даними витягу, - [PERSON] протягом часу з 04.09.2010 р. по 12.09.2010р. перебувала на стаціонарному лікуванні, враховуючи, що вона виписана у задовільному стані під нагляд лікаря із зменшенням фізичних «нагрузок». Отже, будь-яких доказів в підтвердження обставин про те, що вона помилилась щодо природи правочину, прав/обов`язків, які ним обумовлені, маючи слабке здоров`я, глухоту та хворобу по зору, до суду не надано. Крім того, за дослідженими матеріалами справи вбачається, що головним лікарем КЗ «ЧОПНД» на адресу приватного нотаріуса Сопільняк А.О. надано відповідь №881 від 28.04.2011р. на запит №92/0116 від 27.04.2011р. про те, що [PERSON] , [INFO] під наглядом лікаря-психіатра не перебувала, за допомогою з приводу розладів психіки до диспансеру не зверталась. Що стосується обставин, на які посилається сторона відповідача про придбання [PERSON] квартири [ADDRESS] за 20000 доларів США, про що, начебто, зазначено у заяві від 11.05.2011р. самою [PERSON] , то слід зазначити, що вартість квартири зазначена у договорі купівлі-продажу квартири від 28.04.2011р. - 47967грн., а в заяві від 11.05.2011р. нотаріусом засвідчено лише справжність підпису особи, а не факти, що викладені у цій заяві. При цьому, як зазначено вище, судом встановлено, що продаж квартири відбувся за ціною 47967грн., які продавець отримав повністю до підписання договору від 28.04.2011р., про що зазначено у п.3 даного договору. Сам по собі факт того, що з часу придбання відповідачем [PERSON] квартири [ADDRESS] , позивач [PERSON] продовжує проживати в цій квартирі, не знята з реєстраціного обліку, сплачує комунальні послуги, - жодним чином не свідчить про те, що позивач неправильно сприймала фактичні обставни правочину на час його укладання - 28.04.2011р. і це вплинуло на її волевиявлення. Не є доведеними обставини про те, що укладаючи правочин, [PERSON] вважала, що укладає договір довічного утримання. Посилання у позові на постанову ВСУ у справі №6-372цс16, є помилковими, оскільки дане судове рішення було постановлене за результатами розгляду цивільної справи щодо інших спірних правовідносин. Таким чином, доводи позивача та його представника не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. При цьому, вирішуючи даний спір, суд вважає, що відсутні підстави для застосування положень Цивільного Кодексу України щодо спливу строків позовної давності, про що зазначила сторона відповідача під час розгляду справи, надавши відповідну заяву, оскільки позовні вимоги суд вважає необгрунтованими. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed