Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] посилаючись на те, що сторони в період з 25.10.2005 року по 12.08.2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилося двоє дітей: сини [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 12.08.2013 року за рішенням суду шлюб між ними було розірвано. Окрім цього, рішенням суду від 23.12.2015 року з відповідача присуджено стягувати в користь позивача аліменти на утримання дітей. Проте, відповідач рішення суду не виконує, добровільно коштів на утримання дітей не надає, з ними не спілкується. Поряд з тим зазначила, що самостійно утримує дітей, доглядає та виховує, піклуючись про їх здоров»я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Окрім цього вказала, що вона має намір разом з дітьми тимчасово виїхати за межі України для відпочинку та оздоровлення, вважає, що така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дітей, однак відповідач без будь яких на те причин, категорично заперечує проти цього та безпідставно відмовляється надати їй нотаріально посвідчену згоду для виїзду із дітьми за кордон. А тому, просила суд визнати відмову відповідача на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх синів безпідставною; дозволити їй оформити без згоди відповідача документи для тимчасового виїзду та на виїзд неповнолітніх синів за межі України в період з 01.05.2016 року по 01.05.2017 року в країни Європи Грецію, Італію, Чехію, Болгарію, Росію, Африки Єгипет, Азії Туреччину; допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд неповнолітніх синів за межі України а також стягнути з відповідача в її користь сплачений нею судовий збір. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги зменшила, ті, які стосуються питання оформлення проїздних документів не підтримала, оскільки на даний час чинне законодавство не передбачає для цього згоди іншого з батьків, і такі документи вже виготовила. В решті позов підтримала. При цьому, суду пояснила, що за межами України тривалий час проживає та працює її мати, а тому, має намір разом з дітьми провідати її та разом відпочити. Проте, відповідач відмовляється надати згоду на виїзд дітей, про що повідомив її по телефону. Особисто з відповідачем не зустрічалася, засобів зв»язку з ним не має, про місце його перебування не знає. Спілкувалась з ним через матір відповідача, якій повідомила, що хоче з ним зустрітись. У відповідь відповідач зателефонував, після чого зв»язок з ним було втрачено. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у визначеному законом порядку. Причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності, чи відкладення розгляду справи до суду не подав. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд вважає за можливе ухвалити у справі заочне рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, відповідно до якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Згідно ст.ст. 150, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України\~визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено\~Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ,\~постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених\~постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231\~(із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені\~постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57\~із змінами та доповненнями внесеними\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та ч. 2) п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON], є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що сторонами не оспорювалось, стверджено, зокрема, копією свідоцтва про народження серія 1-ИД №045478, виданого 15 березня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Борщівського районного управління юстиції Тернопільської області та копією свідоцтва про народження серія 1-ИД №117547, виданого 18 травня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Борщівського районного управління юстиції Тернопільської області. Також, встановлено, що сторони не могли досягти домовленостей щодо сумісного проживання, в результаті чого їх шлюб було розірвано, що стверджено рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 12.08.2013 року. Згодом, в зв»язку з тим, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов»язків, коштів на утримання дітей не надавав, рішенням Городенківського районного суду Івано Франківської області від 23.12.2015 року за позовом позивача, вирішено стягувати в її користь аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі по 750 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 29 жовтня 2015 року. Однак відповідач рішення суду не виконує, має заборгованість по сплаті аліментів, що стверджено довідкою Борщівського районного відділу державної виконавчої служби №3-21/1221 від 12.04.2016 року, згідно якої слідує, що в період з 29 жовтня 2015р. по 31 березня 2016 року позивач аліменти не отримувала. Поряд з тим, встановлено, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами, діти [PERSON] та [PERSON] майже весь час знаходились на утриманні матері, проживали разом з нею в м.Городенка по вул.Шевченка, 52/8 Івано Франківської області. Через відносини, які виникли між сторонами, такі згоди щодо утримання, виховання дітей, їх розвитку, оздоровлення, відпочинку, добровільно досягти не можуть. Так, позивач має намір разом з дітьми з метою відпочинку тимчасово виїхати за межі України. Згідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Аналізуючи всі досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач з метою виконання обовязку батьків щодо виховання дітей, забезпечення піклування про їх здоровя, фізичний та моральний розвиток, бажає забезпечити своїх неповнолітніх синів, крім забезпечення інших прав і свобод, відповідним відпочинком, спілкуванням з родичами ( а в даному випадку з бабусею, яка працює та проживає за межами України), які можуть бути повязані з виїздом за межі України, а тому її вимоги знаходить підставними в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд синів [PERSON] та [PERSON] в її супроводі за межі України, на відпочинок в період з моменту вступу рішення в законну силу по 01 травня 2017 року, без дозволу та супроводу їх батька [PERSON], та такими, що підлягають задоволенню. Щодо решти позовних вимог а саме, в частині визнання відмови відповідача безпідставною, суд приходить до висновку, що такі задоволенню не підлягають. Поряд з тим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати по справі. Виходячи з наведеного вище, на підставі ст. 33 Конституції України, ст. 313 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», ст. ст. 150, 155 СК України,

Outcome: approved