Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якій з урахуванням прийнятих судом уточнень, просила розірвати шлюб, зареєстрованого 07 серпня 2004 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 1164 та після розірвання шлюбу визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , а також стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1500 грн. щомісячно, на кожну дитину, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення ними повноліття. Позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначає, що вони знаходяться з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 07 серпня 2004 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . До вересня 2017 року подружжя знаходилося в нормальних особистих та шлюбних відносинах, проте в подальшому сімейне життя не склалося, почалися непорозуміння, було втрачено почуття кохання, морально-психологічний зв`язок та єдність. Сторони з травня 2018 року мешкають окремо, також припинені шлюбні відносини між подружжям, спільне господарство не ведеться, єдиного бюджету не мають та не пов`язані спільним побутом. Крім того, подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача через не можливість особистого життя і невпорядкованістю майнових відносин, які можуть виникнути в майбутньому. Оскільки збереження родини за вищевказаними обставинами неможливе, тому просить розірвати шлюб та після чого залишити їй прізвище «[PERSON] ». Разом з тим, вказує, що спільні діти, [PERSON] [PERSON] залишиться проживати з позивачем за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що грошові кошти на утримання малолітніх дітей відповідачем надаються нерегулярно та не в достатній кількості, для забезпечення реалізації елементарних біологічних та побутових потреб дітей, а також соціально - економічних прав, просить стягнути на утримання кожної дитини по 1500 грн., щомісяця, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення ними повноліття. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.10.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.02.2019 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - Службу у справах дітей Немишлянського району м. Харкова Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.09.2019 року закрито підготовче засідання по справі, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання позивач та її представник, не з`явилися, повідомлялися про дату та час слухання справи своєчасно та належним чином. Однак представник позивача - [PERSON] , що діє на підставі довіреності від 29.11.2018 року, надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності та позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату та час слухання справи своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просить суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі та проти задоволення заявлених вимог не заперечує. Представник третьої особи Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради повідомлявся про дату та час слухання справи своєчасно та належним чином. При цьому представник третьої особи надав до суду заяву, про просить розглядати справу за його відсутності. Рішення ухвалити на розсуд суду з урахуванням житлових та майнових прав дитини. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову, з наступних підстав: Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 07 серпня 2004 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 1164 (свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 04 серпня 2004 року). Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 17 травня 2007 року)та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12 квітня 2011року). Батьками дітей відповідно до свідоцтв про народження записані сторони по справі, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення. У ході судового розгляду встановлено, що шлюбно-сімейні відносини припинені, сторони не ведуть спільне господарство та мешкають окремо. Позивач вважає, що збереження родини не є можливим, бо це суперечить її інтересам, відповідач клопотань про надання строку на примирення не надавав. Суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, фактичні взаємостосунки подружжя, а саме, що сторони не ведуть спільне господарство, у них відсутній сімейний бюджет, не підтримують шлюбно-сімейні відносини та проживають окремо, вважає необхідним шлюб розірвати, так як подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї за неможливе.При таких обставинах, суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка заявила клопотання, що після розірвання шлюбу прізвище залишити без змін - «[PERSON] ». В судовому засіданні з`ясовано, що після припинення шлюбних відносин подружжя, діти залишилися мешкати разом з позивачкою. За таких обставин позивачка бажає вирішення в судовому порядку питання визначення місця проживання дітей. З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, сформованої 02.10.2018 року, вбачається, що малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані разом з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як вбачається з акту обстеження умов проживання позивача складеного Службою у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 03.05.2019 року, для виховання та гармонійного розвитку дітей матір`ю створені всі необхідні умови. Відповідно ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, який проживає окремо від дитини має право на спілкування з дитиною, а батько з яким проживає дитина не має право перешкоджати такому спілкуванню. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Крім того, 27 травня 2019 року Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з якого вбачається, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частиною 1 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). За відсутності будь-якого застереження, факт визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст.82 ЦПК України, є обов`язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. Враховуючи викладене, суд згідно поданих документів, беручи до уваги інтереси неповнолітніх дітей, відсутність заперечень з боку батька - відповідача, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки це відповідає інтересам дітей та вважає за доцільне визначити їх місце проживання разом з позивачем - матір`ю. Крім того, суд зауважує, що батько дитини, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Разом з тим у судовому засіданні встановлено, що сторони на день звернення позивача до суду мешкають окремо, грошові кошти на утримання дітей відповідачем надаються не ритмічно та не в достатній кількості. Зі змісту позивної заяви вбачається, що відповідач по справі є фізичною особою підприємцем, постійно займається підприємницькою діяльністю та має достатній дохід для сплати аліментів на дітей, але в добровільному порядку вирішити спор відповідач не бажає. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. При цьому за змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Оскільки позивач [PERSON] просить суд стягнути аліменти на утримання дітей в розмірі 1500 гривень щомісячно, на кожну дитину, а відповідач не заперечував щодо задоволення позовних вимог в цій частині, то суд вважає доцільним стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини саме в такому розмірі. Положенням ст. 191 СК України визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу стосовно стягнення аліментів, відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судовий збір необхідно стягнути з відповідача в дохід держави,у розмірі 704,80 грн. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved