Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особистої приватної власності на квартиру та автомобіль. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 23.06.1995 року. В шлюбі у них народилась спільні діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З січня 2021 року фактично не проживають однією сім`єю в розумінні цього поняття і спільного господарства не ведуть. В цей час відповідачем подана позовна заява до Вільногірського міського суду Дніпропетровської області, про розірвання шлюбу. У свою чергу у неї та відповідача існує спір щодо поділу майна, яке вони придбали під час шлюбу. Таким майном є: квартира [ADDRESS] , та автомобіль Volkswagen Caddi, сірого кольору, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , тип легковий- загальний універсал-В малотоннажний-В, номер шасі [NUMBER] . Вищевказаний автомобіль було зареєстровано на ім`я відповідача 25.04.2019 року, а вищевказана квартира була придбана відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12.07.2006 року, в якому покупцем квартири виступав відповідач. При цьому спірна квартира була придбана за кошти в розмірі 30000,00 грн., а спірний автомобіль був придбаний на 200000,00 грн. які належали їй особисто, тобто які їй подарувала в липні 2006 року та в квітні 2019 року, її матір, [PERSON] , а відповідач належних йому коштів на придбання спірної квартири та спірного автомобіля не виділяв. У свою чергу вона весь час спільного проживання з відповідачем бажала зберегти їхню сім`ю, і за свої кошти покупала та оформляла на ім`я відповідача належне їй майно у вигляді спірного автомобіля та спірної квартири. Однак в цей час з`ясувалося, що у відповідача є інша жінка, з якою він мені вже тривалий час зраджує, і яка стала підставою того, що відповідач звернувся до - суду з позовом про розірвання шлюбу. Приймаючі до уваги обставини укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.07.2006 року, та придбання автомобіля Volkswagen Caddi 25.04.2019 року, вона вважає, що вона є одноособовим власником спірної квартири та спірного автомобіля. Тому просить суд позовну заяву задовольнити. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 09.04.2021 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов з доказами його обґрунтування. Копію ухвали та копію позовної заяви із додатками було надіслано на адресу відповідача. В судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовну заяву підтримала, та просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, проте від нього надійшла заява, в якій він просить розглянути справу у його відсутність, проти позовних вимог заявлених позивачем не заперечує, позовні вимоги визнає. В зв`язку з цим, суд ухвалив справу розглянути без участі сторін у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши письмові докази по справі, враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.06.1995 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Вільногірського міськвиконкому Дніпропетровській області, актовий запис № 84 (а.с. 7). Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію автомобіль Volkswagen Caddi, сірого кольору, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , тип легковий- загальний універсал-В малотоннажний-В, номер шасі [NUMBER] , власник автомобіля [PERSON] . Дата реєстрації 25.04.2019 року (а.с. 8) . Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.07.2006 року, [PERSON] , отримав у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 9). Оскільки долю майна яким розпоряджалося подружжя, яке було їхньою спільною сумісною власністю не вирішено, позивач звернулася із даним позовом до суду. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Частиною 10 ст. 7 СК України передбачено, що кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто. У відповідності до п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Отже, сторони перебували у шлюбі з 23.06.1995 року, за час сумісного проживання придбано квартиру за договором купівлі-продажу 12.07.2006 року, а також - автомобіль (дата реєстрації 25.04.2019 року), згідно позовної заяви шлюбні відносини припинено у січня 2021 року. Позивачка спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, в зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом. Позов визнано [PERSON] в повному обсязі, в процесі розгляду твердження позивача про те, що спірне майно є її власністю не спростовано, тобто відповідач не оспорює право її особистої власності на квартиру та автомобілі, визначену позивачкою вартість спільного майна не заперечував. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Відомості на підтвердження протилежного матеріали цивільної справи не містять та сторонами суду не повідомлені. Слід зазначити, що за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом. З огляду на наведене, суд вважає доведеним вкладення у придбання спільної квартири та автомобіля позивачем коштів, які належали їй особисто, у зв`язку з чим дійшов висновку про те, квартира та автомобіль належить позивачу на праві особистої власності. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, понесені позивачкою судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 2000,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved