Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, в обґрунтування якого вказала, що на підставі договору дарування квартири від 25.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровської державної нотаріальної контори Донецької області за реєстровим № 176, вона є власником однокімнотної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 32,2 кв.м, у тому числі житловою 14,9 кв.м. Дарувальником у вказаному договорі виступала відповідач [PERSON], яка не є членом її сімї та яка з 31.05.1983 року є зареєстрованою у спірній квартирі. Але з 2014 року відповідач фактично не проживає у спірному жилому приміщенні. Відповідач виїхала до Російської Федерації, де з 09.03.2016 року отримала вид на проживання та не має наміру повертатися до України, при цьому з реєстраційного обліку за зазначеною адресою не знялася. За таких обставин вона змушена сплачувати за відповідача житлово-комунальні послуги, які розраховуються з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі значно обмежує її законні права. Тому позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні нею своєю власністю шляхом виселення відповідача з належного їй жилого приміщення. Позивач [PERSON] змінила свої позовні вимоги, звернувшись до суду з відповідною заявою від 03.10.2016 року, згідно за якою просить усунути перешкоди у користуванні нею належною їй на праві приватної власності вищевказаною квартирою шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним жилим приміщенням, підтримавши їх у судовому засіданні. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи сповіщена за її останнім відомим місцем проживання відповідно до цивільно-процесуального законодавства. Заслухавши позивача, дослідивши докази по справі, допитавши свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: Донецька область, м.Мирноград (м.Димитров), м-н «Світлий», б.29, б.26, є приватної власністю позивача [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 25.04.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Димитровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 176, за яким дарувателем виступає відповідач [PERSON], а обдарованою позивач [PERSON], що підтверджується наведеним договором дарування та технічним паспортом на квартиру, виготовленого за станом на 25.08.2016 року (а.с.7-8, 9-10). Право власності позивача на вказане жиле приміщення зареєстровано 25.04.2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.31). Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 05.09.2016 року у квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS], зареєстрована з 05.08.2016 року позивач [PERSON], [INFO], в якості власника, та з 31.05.1983 року до теперішній час колишній власник квартири - відповідач [PERSON] (а.с.12). Відповідачу [PERSON], [INFO], з 09.03.2016 року по 09.03.2021 року надано вид на проживання іноземного громадянина у Російській Федерації, що встановлено на підставі копії відповідної посвідки (а.с.17). Відповідно до акту координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 06.09.2016 року, виготовленому за участю сусідів з квартири № 27 [PERSON] та з квартири № 63 [PERSON], відповідач [PERSON] з 2014 року за адресою: [ADDRESS], не мешкає (а.с.14). Цей факт у суді засвідчили допитані у суді свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що на протязі останніх 20 років вона підтримує дружні стосунки з [PERSON], яка перед травнем 2016 року придбала у [PERSON] свекрові її рідної сестри, квартиру, розташовану за адресою: м.Мирногра, м-н «Світлий», 29/26. Коли розпочалися бойові дії на Сході, приблизно у квітні 2014 року, [PERSON], якій вже 90 років, забрав до себе на постійне місце проживання її син у Воронежську область Російської Федерації, точної адреси вона не знає. До того, як власником квартири [PERSON] стала позивач, вона приглядала за квартирою. Для оформлення угоди відповідача привозили родичі у м.Мирноград Донецької області. Також їй відомо, що [PERSON] зверталася до паспортного столу, щоб знятися з реєстрації, але їй там відмовили через відсутність в неї іноземного паспорту. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона мешкає за адресою: [ADDRESS]. У квартирі 26, що розташована поряд з її квартирою, приблизно з літа 2016 року проживає [PERSON], яка придбала цю квартиру у бабусі [PERSON], яку весною 2014 року після того, як почалися бойові дії на Донбасі, забрав до себе у Росію син на постійне місцепроживання, точної адреси вона не знає. Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Судом встановлено, що право власності на вищевказану квартиру позивач [PERSON] набула після того, як відповідач вже була зареєстрована у спірному жилому приміщенні у якості його попереднього власника. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частина 4 ст.156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Отже, право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сімї власника будинку (квартири), як і самого власника, на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє і її право, а також право членів її сім'ї, на користування цим будинком (квартирою). Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки відбувся перехід прав і обов'язків попереднього власника квартири відповідача до нового власника - позивача, збереження права користування житлом колишнім власником припиняється незалежно від терміну і причини його непроживання за місцем реєстрації. Будь-яких інших домовленостей між сторонами щодо користування спірним жилим приміщенням не встановлено, тому суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.150, 156 СК України, ст.ст.386, 392, 405 ЦК України,

Outcome: approved