Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням В обґрунтування своїх вимог зазначила, що [PERSON] згідно договору купівлі-продажу є власником житлової квартири, яка знаходиться за адресою: квартира [ADDRESS]. Відповідачка по справі зареєстрована в квартирі згідно відмітки в паспорті відповідача, однак фактично в ній не проживає. Оскільки відповідачка не проживає в квартирі без поважних причин понад шести місяців, просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав, зазначених позивачем у позовній заяві. На підтвердження про реєстрацію [PERSON] в даній квартирі, є відмітка в паспорті. Згідно підтвердження в.о. керівника ВЦА м. Красногорівка від 02.07.2018 року, виданої ВЦА м. Красногорорівки за адресою: [ADDRESS], [PERSON] дійсно зареєстрована, але не проживає з 01 липня 2018 року по теперішній час. Відповідач про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, в судове засідання не з'явилася, тому зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням 280 ЦПК України. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням(ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Вивчення судової практики про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, дозволило зробити висновок про неоднаковість застосування суддями норм ст.ст. 71,72, 107 ЖК УРСР, відсутність єдиного розуміння закону щодо розмежування правовідносин, що регулюються нормами ЖК УРСР та ЦК України, зокрема щодо сервітутного (речового) характеру права користування чужим жилим приміщенням, невірну оцінку характеру стосунків між учасниками процесу, обставини вселення та інше, тобто неповне з'ясування обставин справи, що призводить до помилкового застосування закону. При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, ще не суперечать закону. Відповідно до вимог ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача або члена його сім'ї на інше постійне місце проживання, така особа втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до положень ст.ст. 71, 72 ЖК України, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратити право користування житловим приміщенням, зокрема, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Оскільки, судом встановлено, що відповідачка не проживає в квартирі понад шість місяців, тому викладені обставини дають суду підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, у відповідності зі ст.ст. 4, 7, 12, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 107 ЖК України, 319 ЦК України, суд

Outcome: approved