Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Тернопільська районна державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору купівлі продажу майна. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що 2 лютого 1974 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану міста Львова, актовий запис №232. Під час шлюбу за спільні кошти нами було споруджено будинок на підставі будівельного паспорту № [NUMBER] на забудову земельної ділянки, виданого 31 січня 1992 року на підставі рішення виконкому Тернопільської районної Ради народних депутатів та на підставі рішення виконкому Лозівської сільської Ради від 22 січня 1992 року. Незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями знаходиться в [ADDRESS] . Станом на 2001 рік незавершений будівництвом житловий будинок мав 68% готовності, гараж, господарський будинок, літню кухню з підвалом. В 2020 році через відкриті Інтернет - ресурси, вона дізналася, що їх житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 16 липня 2001 року. Вона не давала згоди на відчуження спірного незавершеного житлового будинку, її чоловік здійснив продаж без її згоди та відому. У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати недійсним договір купівлі-продажу незавершеного будівництва житлового будинку, загальною площею 346,6 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , серії АЕА №838893 від 16.07.2001 та стягнути судові витрати. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримали з підстав та обґрунтувань, викладених у ньому та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнали та не заперечують проти задоволення позову. Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що є усі законні підстави ухвалити рішення про задоволення позову. Представник Тернопільської районної державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності. \~ \~ \~ \~При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Заслухавши пояснення позивача, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. За загальним правилом статей\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~статті 18 ЦК України\~нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. 02 лютого 1974 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб відділом реєстрації актів громадянського стану міста Львова, актовий запис №232. Під час шлюбу за спільні кошти ними було споруджено будинок на підставі будівельного паспорту № [NUMBER] на забудову земельної ділянки, виданого 31 січня 1992 року на підставі рішення виконкому Тернопільської районної Ради народних депутатів та на підставі рішення виконкому Лозівської сільської Ради від 22 січня 1992 року. Незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями знаходиться в [ADDRESS] . Станом на 2001 рік незавершений будівництвом житловий будинок мав 68% готовності, гараж, господарський будинок, літню кухню з підвалом. 16.07.2001 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу незавершеного будівництва житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , серії АЕА №838893 від 16.07.2001. Вказаний договір № 2824, посвідчений Тернопільською державною нотаріальною конторою. \~ \~ \~ \~Відповідно до інформаційної довідки №242692708, [PERSON] зареєстрував 07.07.2020 право власності на незавершене будівництво житлового будинку, загальною площею 346,6 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Підстава для державної реєстрації договір купівлі-продажу від 16.07.2001. Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Згідно з частиною третьою\~статті 3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми\~Кодексу про шлюб та сім`ю\~України (далі -\~КпШС України) так і норми\~СК України. Відповідно до\~статті 22 КпШС України\~(в редакції, який діяв на час придбання квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно із частиною першою\~статті 28 КпШС України\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться не похитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно із\~статтею 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Отже, визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню. За таких обставин, суд вважає, що спірний незавершений будівництвом житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , набутий за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу відповідачем не спростована, а тому спірний незавершений будівництвом житловий будинок на час відчуження [PERSON] був спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] на підставі\~статті 22\~Кодексу про\~шлюб та\~сім`ю України. Відповідно до положень статті 16 Закону України\~«Про власність» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про\~шлюб та\~сім`ю України. За змістом статті 23\~КпШС Української РСР майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Аналогічні норми містить СК України та ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369\~ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369\~ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. З урахуванням викладеного, відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження майном є підставою визнання цього правочину недійсним. Враховуючи те, що письмова згода [PERSON] на відчуження [PERSON] належної подружжю на праві спільної сумісної власності незавершеного будівництвом житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] відсутня, договір про відчуження відповідачем [PERSON] нерухомого майна суперечить нормам статті 23 КпШС\~Української РСР та є підставою для визнання правочину недійсним. Тому суд приходить до переконання, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачами, і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом шляхом визнання недійсним договір купівлі-продажу незавершеного будівництва житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , серії АЕА №838893 від 16.07.2001, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір. \~ \~ \~ \~На підставі наведеного,

Outcome: approved