Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , інтереси яких представляє [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Дубровицької міської ради та просить визнати [PERSON] , 1983 року народження, [PERSON] , 2001 року народження, [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2008 року народження, такими, що втратили право користування будинком по [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані відповідачі, проте, з 2016 року вони не проживають у вказаному будинку, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їхніх особистих речей в будинку немає, будинком не цікавляться та не вживають жодних заходів щодо забезпечення охоронності житла, а їх реєстрація в будинку носить лише формальний характер. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач відповідачам не вчиняла. Відповідачі добровільно визначили для себе інше місце проживання, і зазначеним будинком не користуються понад 6 місяців без поважних причин. Залишивши дане житло, відповідачі ним не користуються та участі в утриманні не беруть, інтересу до даного будинку не виявляють. За місцем реєстрації відповідачі не отримують поштової кореспонденції та ніяким чином не використовують своє право користування даним будинком. Добровільно знятись з реєстрації місця проживання відповідачі не бажають, хоча проживають протягом тривалого часу за іншою адресою, в Дніпропетровській області. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задоволити з підстав, зазначених вище. Після оголошення перерви, представником позивача було подано заяву про розгляд справи без його та позивача участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання (а.с. 80, 94) в судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Від представника третьої особи [PERSON] до суду надійшла заява, у якій вона просить розглянути справу без її участі. Позицію органу опіки та піклування Берестівської сільської ради щодо захисту житлових прав малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , викладену у відповідному висновку від 26 червня 2020 року №249/02-19 підтримує. Вважає за недоцільне визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення заочного рішення на підставі наявних в справі доказів. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідачі не проживають протягом 4-х років в житловому будинку [ADDRESS] . Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії ННМ 753265 від 12 липня 2019 року, а також витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №173622504 від 12.07.2019 року, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] (а.с.10, 51). Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частини 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За положеннями ч.1 ст. 71, ст.72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад установлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно вимог статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 2 ст.386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до акту обстеження місця проживання від 27.02.2019 року, складеного депутатом сільської ради та представників громадськості, власником будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] є [PERSON] . У даному житловому будинку зареєстровані: [PERSON] , 1983 року народження; [PERSON] , 2001 року народження; [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2008 року народження. Речей, які належать [PERSON] в житловому будинку не виявлено. З моменту залишення даного житла вона вказаним житлом не користується, участі в утриманні будинку не бере і інтересу до нього не виявляє, комунальних послуг не сплачує та не вживає жодних заходів щодо забезпечення охоронності даного будинку. За місцем реєстрації [PERSON] не отримує поштової коресподенції та жодним чином не використовує своє право користування даним будинком. Жодних перешкод у користуванні вказаним житловим будинком [PERSON] не чиниться і вона добровільно виселилась з будинку. Протягом тривалого часу проживає разом з дітьми в с.Калинівка Солянського району Дніпропетровської області (а.с.8). З висновку органу опіки та піклування - Берестівської сільської ради щодо захисту житлових прав малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за вих. №249/02-19 від 26 червня 2020 року встановлено, що власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . У даному житловому будинку зареєстровані [PERSON] , 1983 року народження; [PERSON] , 2001 року народження; [PERSON] , 2008 року народження; [PERSON] , 2004 року народження, але фактично за вказаною адресою з 2016 року не проживають. Також у будинку зареєстровані квартиранти: [PERSON] , 1993 року народження та [PERSON] , 2019 року народження. На даний час [PERSON] з дітьми проживає в с.Калинівка Солонянського району Дніпропетровської області. Власного житла [PERSON] не має і зареєструвати дітей за теперішньою адресою не може. З батьком дітей вона розлучена. Враховуючи вищевикладене, виконавчий комітет Берестівської сільської ради Дубровицького району Рівненської області вважає недоцільним визнання [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2008 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] (а.с.20-21). Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 2016 року по теперішній час не проживають в житловому будинку [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги в частині визнання [PERSON] , 1983 року народження та [PERSON] , 2001 року народження такими, що втратили право користування житловим будинком по [ADDRESS] , а тому позовні вимоги в цій частині слід задоволити. Що стосується позовних вимог в частині визнання неповнолітніх [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] , 2004 року народження таким, що втратили право користування будинком по [ADDRESS] , то слід зазначити наступне. Частинами 1, 2,3 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. (ст. 3 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. У принц.4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Разом із тим, неповнолітні [PERSON] та [PERSON] не можуть самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт їх не проживання у будинку позивача, де вони зареєстровані, не є безумовною підставою для позбавлення їх права користування житлом, оскільки вони не наділені правом обирати собі місце проживання, а їх власне волевиявлення залежить від волевиявлення їх батьків, а тому в разі задоволення позовних вимог щодо зняття їх з реєстрації, буде мати місце порушення прав дітей, встановлених Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. При цьому належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом позивачем не надано, хоча це відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. З врахування вказаних вище обставин, позовні вимоги слід частково задоволити, визнавши [PERSON] , 1983 року народження та [PERSON] , 2001 року народження такими, що втратили право користування житловим будинком по [ADDRESS] та відмовити в частині позовних вимог про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком по [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed