Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про вселення, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 30 січня 2008 року вона зареєстрована як член сімї відповідача після укладення з ним шлюбу за адресою: Донецька область, м. Бахмут (раніше Артемівськ), вул. Броварська (раніше Піонерська), буд. 12А. Вказаний будинок належить відповідачу на праві приватної власності. Починаючи з дати реєстрації у вказаному будинку, позивач проживала увесь час, однак з 29 жовтня 2015 року, після того як відповідач безпідставно вчинив скандал, під час якого забрав в неї ключі, перестала проживати за вказаною адресою, оскільки відповідач її вигнав. На прохання позивача віддати всі належні їй на праві особистої власності речі (одяг, предмети особистої гігієни), відповідач в цинічній формі відмовив в її проханні, при цьому заборонив їй взагалі підходити до його будинку. На даний час позивач проживає за іншою адресою, шлюб між сторонами рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2016 року розірвано. Враховуючи викладене, позивач вважає, що відповідач незаконно позбавляє її права на користування житловим приміщенням, у звязку з чим звернулась до суду з вказаною позовною заявою. Відповідач-позивач [PERSON] звернувся до суду зі зустрічним позовом про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: Донецька область, м. Бахмут (раніше Артемівськ), вул. Броварська (раніше Піонерська), буд. 12А. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16 січня 2002 року він за договором купівлі-продажу придбав на праві приватної власності домоволодіння, яке знаходиться за адресою: Донецька область, м. Бахмут (раніше Артемівськ), вул. Броварська (раніше Піонерська), буд. 12А. 06 жовтня 2016 року між ним та [PERSON] укладено шлюб. З 30 січня 2008 року дружина разом зі своїм сином [PERSON] зареєструвалися у належному позивачу домоволодінні. В 2015 році (приблизно 15 місяців тому) відповідач [PERSON] без зняття з реєстрації виїхав з будинку позивача за зустрічним позовом на постійне місце проживання в місто Краматорськ, де орендує квартиру та працює в фірмі «Віола». Сімейно-шлюбні відносини між подружжям не склалися та були припинені, внаслідок того, що 29 жовтня 2015 року [PERSON] вчила сварку, забрала сумісно нажиті гроші та коштовності, особисті речі, залишила ключі від будинку та виїхала на постійне місце проживання до [INFO], де в неї знаходиться двокімнатна квартира, яка належить їй на праві приватної власності. У звязку з зазначеним, 18 січня 2016 року рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області шлюб між подружжям розірвано. Вважає, що оскільки [PERSON] перестав бути членом сімї, починаючи з лютого 2015 року, коли виїхав з домоволодіння на постійне місце проживання до [INFO], а [PERSON] з моменту розірвання шлюбу судом, тобто з 18 січня 2016 року, відповідачі втратили право користування житловим приміщенням, яке належить йому на праві приватної власності, оскільки не сплачують вартість комунальних послуг, та не знімаються з реєстрації у добровільному порядку, що не дає можливості реалізувати відповідачем-позивачем свого права на оформлення субсидії, у звязку з чим просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач-відповідач [PERSON] у судовому засіданні, яке відбулось 08 липня 2016 року, на вимогах позовної заяви наполягала та просила їх задовольнити у повному обсязі, позов відповідача-позивача не визнала, просила відмовити у його задоволенні та пояснила, що з 06 жовтня 2007 року перебувала у шлюбі з [PERSON] З 30 січня 2008 року зареєстрована як член сімї відповідача в будинку, належному відповідачу-позивачу на праві приватної власності, який знаходиться за адресою: Донецька область, м. Бахмут (раніше Артемівськ), вул. Броварська (раніше Піонерська), буд. 12А. В жовтні 2015 року під час сварки між нею та [PERSON], останній забрав в неї ключі від будинку та вигнав з домоволодіння, не віддавши їй особисті речі. Позивач-відповідач була вимушена тимчасово проживати у своєї подруги [PERSON], оскільки працювала у податковій інспекції м. Артемівська (нині Бахмут), у звязку з чим в подальшому звільнилась, бо не мала, де проживати, та поїхала в місто Олександрівка Донецької області, де в неї мається на праві приватної власності квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Також пояснила, що [PERSON] вигнав зі свого будинку і її сина [PERSON], який там також зареєстрований. На даний час відповідач-позивач їй та сину особисті речі так і не віддав та не пускає до свого будинку. Оскільки позивачем-відповідачем порушені її права як члена сімї наймача, просить суд задовольнити позов та вселити її в будинок. Представник позивача-відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не визнала та просила суд задовольнити позов про вселення [PERSON] в належний [PERSON] житловий будинок, який розташований за адресою: Донецька область, м. Бахмут (раніше Артемівськ), вул. Броварська (раніше Піонерська), буд. 12А. Надала пояснення, аналогічні тим, що викладені в первісній позовній заяві. Відповідач-позивач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що, дійсно, з 06 жовтня 2007 року перебував у шлюбі з позивачем-відповідачем, з 30 січня 2008 року як власник надав дозвіл на реєстрацію відповідачів за зустрічним позовом у належному йому на праві приватної власності будинку, розташованому за адресою: Донецька область, м. Бахмут (раніше Артемівськ), вул. Броварська (раніше Піонерська), буд. 12А. 29 жовтня 2015 року між подружжям трапилась сварка, внаслідок якої [PERSON] поцупила сумісно нажиті подружжям гроші, срібні та золоті вироби, у звязку з чим позивач-відповідач забрав в неї ключі від будинку, просив розірвати шлюб, проте вона його ігнорувала у вказаному проханні, внаслідок чого він був вимушений 20 листопада 2015 року звернутися до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, яку заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2016 року було задоволено, та шлюб між сторонами розірвано. 08 березня 2016 року [PERSON] разом зі своїми родичами залізли через хвіртку до будинку відповідача-позивача та винесли належні [PERSON] речі та його особисті речі, внаслідок чого він був вимушений зателефонувати до поліції. В присутності оперативної групи він дав можливість [PERSON] забрати свої речі, ніякі слідчі дії працівниками поліції не проводились (огляд тощо). Зазначив, що добровільно не віддавав [PERSON] її особисті речі, оскільки просив її знятися з реєстрації у його будинку в добровільному порядку. Відповідачем за зустрічною позовною заявою [PERSON] за час проживання в належному відповідачу-позивачу будинку частково сплачувалась вартість наданих комунальних послуг. Оскільки відповідачі за зустрічною позовною заявою не є членами його родини та тривалий час не проживають у будинку, належному відповідачу-позивачу на праві приватної власності, вартість наданих комунальних послуг не сплачують, просить суд задовольнити його позовну заяву та визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: Донецька область, м. Бахмут (раніше Артемівськ), вул. Броварська (раніше Піонерська), буд. 12А. Відповідач за зустрічною позовною заявою [PERSON] до судового засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином: судовими повістками, які були направлені відповідно до ч. 5\~ст. 74 ЦПК України\~на адресу за місцем його останньої реєстрації. Від нього не надійшло заперечень на позовну заяву, клопотань про відкладення слухання справи або про розгляд справи за його відсутності. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є рідною сестрою [PERSON], зі сторонами по справі в неї склалися доброзичні відносини. Подружжя [PERSON] та син позивача-відповідача [PERSON] проживали у належному відповідачу-позивачу будинку, який знаходиться за адресою: Донецька область, м. Бахмут (раніше Артемівськ), вул. Броварська (раніше Піонерська), буд. 12А, як одна сімя. Причина розірвання шлюбу між подружжям їй невідома. Пояснила, що спочатку [PERSON] вигнав зі свого будинку сина [PERSON] [PERSON], а потім вигнав і саму [PERSON] та забрав в неї ключі, деякі її речі викинув на вулицю. Позивач-відповідач неодноразово телефонувала відповідачу-позивачу з проханням віддати їй особисті речі, та приїжджала до нього з цього ж приводу, однак він на контакт не йшов. При цьому вона особисто не була присутня та з [PERSON] з цього приводу не спілкувалась. 08 березня 2016 року, приблизно о 10 годині 00 хвилин, свідок, її чоловік, [PERSON] та її подруга з чоловіком приїхали до домоволодіння [PERSON] з метою забрати особисті речі [PERSON], залізли через вікно до будинку, однак відповідач-позивач разом зі своїм батьком вигнали їх на вулицю та визвали поліцію, в присутності працівників якої [PERSON] віддав [PERSON] лише деякі особисті речі. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються первісна та зустрічна позовні заяви, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що первісна позовна заява та зустрічна позовна заява підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями\~ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог\~ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 06 жовтня 2007 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який рішенням Артемівського міськрайоного суду від 18 січня 2016 року, яке 15 березня 2016 року набрало законної сили, розірвано, що підтверджується копією вказаного рішення (а.с. 84). Згідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку серії АН № 457745 від 16 січня 2002 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив належний їй на праві приватної власності жилий будинок номер двадцять «А» з господарськими спорудами та побудовами, загальною площею 26,50 кв.м, в т.ч. жилою площею 22,87 кв.м, який знаходиться в місті Артемівську, Донецької області, по вулиці Піонерській, на земельній ділянці Артемівської м/о розміром 445,00 кв.м., в т.ч. надлишки 2,15 кв.м (а.с. 39). Згідно відповідей, наданих першим заступником міського голови Бахмутської міської ради [PERSON] за вхідним № 13097 від 31 травня 2016 року, інформація про реєстрацію місця проживання [PERSON], [INFO], та [PERSON] згідно картотеки реєстраційного обліку за адресою: Донецька обл., м. Бахмут, вул. Броварська (Піонерська), буд. 12А відсутня (а.с. 47, 48). Оскільки сторонами по справі факт не проживання [PERSON] за адресою: Донецька обл., м. Бахмут, вул. Броварська (Піонерська), буд. 12А, починаючи з лютого 2015 року, а [PERSON] з 29 жовтня 2015 року не оспорювався, тому в порядку ст. 61 ЦПК України додаткового доведення вказані обставини не потребують і приймаються судом до уваги. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Відповідно до\~ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.\~\~На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно\~ст. 391 Цивільного кодексу України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України). Згідно із ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України поширюються і на тих членів сім'ї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини. Відповідно до\~ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.\~\~ Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 3\~ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у відповідності вищезазначених нормативно-правових актів України можна зробити висновок про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про вселення підлягають частковому задоволенню. Суд при постановці даного рішення приймає до уваги та бере за основу покази позивача-відповідача, представника позивача-відповідача, свідка стосовно того, що відповідачем-позивачем було порушено право позивача як члена сімї наймача: вона мала повне законне право там жити, оскільки вони послідовні, чіткі та підтверджуються між собою та письмовими доказами, викладеними вище у рішенні. Враховуючи вищевикладене, на підставі\~ст. 47 Конституції України,\~ст. 9 Житлового кодексу України,\~ст. 405 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню в частині її вселення. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача-позивача [PERSON] на користь позивача-відповідача компенсації витрат на правову допомогу в розмірі 2000 гривень суд приходить до наступного. Між позивачем-відповідачем [PERSON] та адвокатом [PERSON], що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4103, укладено договір про надання правової допомоги від 12 березня 2016 року. Позивачем-відповідачем сплачені представнику витрати на правову допомогу відповідно до договору та розрахунку правових послуг (а.с. 5) в розмірі 2000,00 гривень, які складаються з: складання позовної заяви в сумі 300 гривень та представництва в суді в сумі 1700 гривень Відповідно до ст. 84 ЦПК України, Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Суд приймає до уваги, що представник позивача-відповідача приймала участь в судових засіданнях: 09 червня 2016 року 36 хвилин 18 секунд, 08 липня 2016 року 1 година 20 хвилин 01 секунда, 20 липня 2016 року 09 хвилин 33 секунди. Враховуючи, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу в судовому засіданні, розмір компенсації становить: 1450*40%:60*126=1218, де 1450 мінімальна заробітна плата за відповідний період, встановлений Законом України «Про державний бюджет на 2016 рік». За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення компенсації за надання правової допомоги задовольнити частково, стягнувши з відповідача-позивача [PERSON] на користь позивача-відповідача [PERSON] за угодою від 12 березня 2016 року витрати на правову допомогу в сумі 1218 гривень., оскільки вказаним договором не визначено суму, передану [PERSON] адвокату [PERSON], проте, така сума витрат за надану їй правову допомогу її представником упродовж усього судового розгляду підтверджується розрахунком суду. В ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] (нині Бахмут), вул. Піонерська (нині Броварська), будинок 12А, що підтверджується копією паспорта (а.с. 3). Відповідач-позивач чинить позивачу-відповідачу перешкоди у проживанні за вищевказаною адресою, тому з жовтня 2015 року позивач була змушена піти з вказаного будинку через те, що її вигнав чоловік, тобто відповідач-позивач, у тому числі ним створено умови для неможливого проживання його колишньої дружини за цією адресою. Нині відповідачем-позивачем чиняться перешкоди у вільному доступі позивача-відповідача до вищевказаного будинку, які виразилися в тому, що він забрав в неї ключі від дверей, що ніким зі сторін по справі в судовому засіданні не оспорювалось. Також вказаний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні під час допиту у якості свідка [PERSON], покази якої є послідовними та узгоджуються з матеріалами справи. Суд, виходячи з вищевикладеного вважає, що відповідач-позивач чинив перешкоди у проживанні позивача-відповідача в будинку № 12А, розташованому по вул. Піонерська (нині Броварська) в м. Артемівськ (нині Бахмут) Донецької області, в якій вона зареєстрована, а тому проживати там вона не могла з поважних причини, а отже відсутні підстави для задоволення зустрічного позову [PERSON] в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що поважний факт не проживання позивача-відповідача в будинку № 12А, розташованому по вул. Піонерська (нині Броварська) в м. Артемівськ (нині Бахмут) Донецької області з жовтня 2015 року знайшов своє підтвердження під час дослідження доказів в судовому засіданні. Щодо вирішення питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням: будинком № 12А, розташованим по вул. Піонерська (нині Броварська) в м. Артемівськ (нині Бахмут) Донецької області, суд вважає, що вказана позовна вимога підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено не поважність факту не проживання відповідача за зустрічною позовною заявою у вказаному будинку, що також підтвердилось поясненнями сторін та свідка. Щодо заявлених позовних вимог відповідача-позивача в частині зобовязання Артемівського районного відділу ДУ ДМС м. Бахмут зняти з реєстрації [PERSON] та [PERSON], зареєстрованих за адресою: [INFO] (раніше Артемівськ), вул. Броварська (раніше Піонерська), буд. 12А, суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного, оскільки статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 3 зазначеного закону органом реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, отже на даний час до повноважень Артемівського районного відділу ДУ ДМС м. Бахмут не входить зняття з реєстрації особи. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, незважаючи на наявну можливість, відповідачем-позивачем не було надано суду належних, достовірних та достатніх доказів щодо підтвердження його пояснень з приводу заявлених позовних вимог та невизнання первісної позовної заяви. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, в звязку з чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача-позивача на користь позивача-відповідача понесені судові витрати, які складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 1218 гривень та судового збору в розмірі 551 гривень 20 копійок. Також при ухваленні рішення суд враховує той факт, що позовні вимоги відповідача-позивача задоволено частково, тому враховуючи вимоги ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, а саме те, що в разі часткового задоволення позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому суд вважає, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 275 гривень 60 копійок.

Outcome: partial