Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому зазначила, що є власником будинку, розташованого за адресою: м.Пологи вул.Пушкіна, 170, який був подарований їй батьками 31.01.2004 року. З відповідачем [PERSON] позивач перебувала у шлюбі з 26.04.1994 року по 27.02.2015 року, коли шлюб було розірвано рішенням Пологівського районного суду Запорізької області. Після розірвання шлюбу відповідач без згоди позивача залишився проживати в її будинку. На протязі тривалого часу (більше двох років) в їхній сімї склались ненормальні відносини з вини відповідача, а саме: відповідач постійно ображає позивача, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, часто знаходиться у стані алкогольного спяніння, пошкоджував майно в будинку, погрожує фізичною розправою. З приводу неправомірної поведінки відповідача позивач неодноразово зверталась до органів правопорядку із заявами (11.08.2015, 18.08.2015, 09.06.2016, 06.04.2017, 10.04.2017, 14.04.2017, 18.04.2017), але ніякі міри до відповідача не були прийняті. Від шлюбу з відповідачем позивач має доньку [PERSON], [INFO], яку внаслідок поведінки відповідача, позивач на теперішній час лікує у невропатолога. 12.04.2016 року відповідач побив позивача, про що свідчить висновок спеціаліста від 13.04.2016 року №23. У звязку із цим, позивач [PERSON] із посиланням на ст.116 ЖК України просить виселити [PERSON] з незаконно зайнятого ним житлового приміщення, будинку №170 по вул.Пушкіна, м.Пологи Запорізької області, без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], підтримавши позов та виклавши мотиви його предявлення, просять поданий позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність і необґрунтованість вимог позивача. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, свідків та давши оцінку доказам, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню із наступних підстав. За змістом ст. ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Встановлено, що 26.04.1994 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЖС №265238, виданим 26.04.1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Пологівського району Запорізької області. Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 27.02.2015 року, яке набрало законної сили 11.03.2015 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Позивачу [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 31.01.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №213, на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область м.Пологи вул.Пушкіна, 170. Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Таким чином, житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область м.Пологи вул.Пушкіна, 170, є особистою приватною власністю позивача [PERSON] В цьому будинку з 24.02.2004 року був зареєстрований відповідач [PERSON], що підтверджується копією його паспорта громадянина України. Відповідач [PERSON] проживає в цьому будинку до теперішнього часу. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або рішення суду. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченим законодавством. Згідно із ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ч.4 ст.156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири), належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] з дозволу позивача [PERSON] з 24.02.2004 року був зареєстрований та проживав в будинку, розташованому за адресою: Запорізька область м.Пологи вул.Пушкіна, 170, як член сім'ї власника жилого будинку, то відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє його права користування займаним приміщенням, тому твердження позивача [PERSON] про незаконне без її згоди зайняття відповідачем [PERSON] жилого приміщення в будинку №170 по вул.Пушкіна, м.Пологи Запорізької області, є безпідставним і необґрунтованим. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Тобто для застосування ст.116 ЖК України необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] посилається на ті обставини, що вона з приводу неправомірної поведінки відповідача [PERSON] неодноразово зверталась до поліції (міліції), однак сама і визнає, що ніякі міри до відповідача не були прийняті. Із наданих позивачем [PERSON] копій висновків про результати розгляду її звернень Пологівським відділом поліції (міліції) від 11.08.2015 року, 18.08.2015 року, 09.06.2016 року, 06.04.2017 року, 14.04.2017 року та 27.11.2017 року вбачається, що розгляд звернень [PERSON] був припинений, звернення [PERSON] не містять ознак кримінального правопорушення, а у висновку від 14.04.2017 року зазначено про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП та складення адміністративного протоколу. Однак, зазначені висновки не підтверджують застосування до відповідача [PERSON] заходів запобігання порушень правил співжиття. Відповідно до постанови Пологівського районного суду Запорізької області від 12.05.2017 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, та на нього було накладене адміністративне у виді штрафу за те, що він 07.04.2017 року приблизно о 18год.00хв. на подвірї будинку №170 по вул.Пушкіна, м.Пологи, вчинив сварку, під час якої висловлювався нецензурною лайкою на адресу колишньої дружини [PERSON] Позивач [PERSON] стверджує, що 12.04.2016 року відповідач [PERSON]В її побив, в обґрунтування чого посилається на висновок спеціаліста від 13.04.2016 року №23. Із вказаного висновку спеціаліста вбачається, що 13.04.2016 року було проведене судово-медичне обстеження [PERSON], в ході якого у неї було виявлено: синці на лівій верхній та правій нижній кінцівках, дані ушкодження кваліфікуються як легкі тілесні, що утворились від дії тупих твердих предметів з обмеженою пошкоджуючою поверхнею, і могли виникнути в строк і при обставинах, вказаних освідуваною. У вказаному висновку спеціаліста зі слів [PERSON] зазначено, що 12.04.2016 року приблизно о 18год.00хв. в будинку її побив колишній чоловік, який наносив удари руками по ногам, хватав її за руки. З даного приводу позивач [PERSON] зверталась до Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою, вказані відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017080320000394 від 10.04.2017 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. В результаті проведеного досудового розслідування постановою старшого слідчого СВ Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON] від 15.05.2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017080320000394 від 10.04.2017 року, закрито у звязку із тим, що встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Дана постанова слідчого позивачем [PERSON] не оскаржувалась. В судовому засіданні позивач [PERSON], її представник адвокат [PERSON] та відповідач [PERSON] підтвердили, що їм не відомі факти вжиття заходів запобігання або громадського впливу до відповідача [PERSON], крім притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності ст.173 КУпАП. Однак, сам по собі факт притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, не може бути підставою в розумінні ст.116 ЖК України для виселення відповідача [PERSON] із займаного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, оскільки порушення правил співжиття повинно мати систематичний характер, а вжиття заходів запобігання або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, мають бути документально підтверджені. При цьому, вжиті заходи запобігання або громадського впливу мають стосуватися саме порушення правил співжиття. З пояснень допитаних в ході судового розгляду справи свідків також не вбачається, що до відповідача [PERSON] вживалися заходи запобігання або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Позивачем [PERSON] до суду не було надано належних, допустимих та переконливих доказів про застосування до відповідача [PERSON] заходів запобігання або громадського впливу по повідомленим нею випадкам порушення ним правил співжиття. Таким чином, оскільки до відповідача [PERSON] заходи запобігання або громадського впливу не застосовувалися, то суд приходить до висновку про відсутність передбачених ст.116 ЖК України підстав для виселення відповідача [PERSON] із займаного ним приміщення житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область м.Пологи вул.Пушкіна, 170, який на праві власності належить позивачу [PERSON] До аналогічного висновку прийшов і Верховний Суд України в ухвалі від 23.02.2011 року у справі №6-24845св09 Суд не приймає до уваги твердження позивача [PERSON] про те, що в результаті неправомірної поведінки відповідача [PERSON] їхня неповнолітню донька [PERSON] проходить лікування у лікаря-невропатолога, оскільки позивачем [PERSON] до суду не було додано належних, допустимих та переконливих доказів, які б свідчили про причинно-наслідковий звязок між діями відповідача [PERSON] та наслідками у вигляді лікування неповнолітньої доньки [PERSON] у лікаря-невропатолога. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, тому в його задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed