Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою відповідно до якої просить суд усунути перешкоди у здійсненні права на спадщину шляхом звільнення майна з під арешту, а саме скасувати арешт на автомобіль «Опель Вектра», 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , що зареєстрований 28.11.2001 Харківським МРЕВ при УДАІ УМВС України в Харківській області на ім`я [PERSON] , накладеного постановою про визнання речовим доказом, залучення до матеріалів кримінальної справи та накладення арешту на автомобіль від 06.02.2003 у кримінальній справі № 60020992 старшого слідчого відділу прокуратури Харківської області молодшого радника юстиції Ковалевського Геннадія Анатолійовича. В обґрунтуванням позовних вимог позивач зазначає, що 06 лютого 2003 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Харківської області молодшим радником юстиції Ковалевським Геннадієм Анатолійовичем було винесено постанову про визнання речовим доказом, залучення до матеріалів кримінальної справи та накладення арешту на автомобіль від 06.02.2003 у кримінальній справі № 60020992, якою визнано речовим доказом автомобіль «Опель Вектра» 1996 року випуску, номер кузова [NUMBER] , зареєстрований на ім`я [PERSON] , та накладено арешт з метою недопущення його подальшого відчуження, а також винесено постанову про здійснення виїмки від 06.02.2003 у кримінальній справі № 60020992, відповідно до якої працівникам Головного управління по боротьбі з економічною злочинністю УМВС України у Харківській області було доручено здійснити виїмку в ДАІ УМВС України у Харківській області документів, які слугували підставою для реєстрації, зняття та постановки на облік автомобіля «Опель Вектра», 1996 року випуску номер кузова [NUMBER] . 16.06.2004 суддя Ленінського районного суду м. Харкова Клименко О. І. виніс вирок у справі № 1-43/04, проте питання про подальшу долю речового доказу не було вирішено, а тому і арешт з автомобіля «Опель Вектра», 1996 року випуску, номер кузова [NUMBER] не був знятий. Також зазначає, що [PERSON] , на ім`я якого був зареєстрований автомобіль «Опель Вектра», помер [INFO] , через накладення арешту отримати зазначений автомобіль у спадщину не вбачається можливим, а тому позивач, будучи титульним власником зазначеного автомобіля фактично позбавлений можливості перереєстрації вказаного вище транспортного засобу, а відповідно належного користування та розпорядження спадковим майном, у зв`язку з чим просить усунути перешкоди у здійсненні права на спадщину шляхом звільнення майна з під арешту. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.01.2019 відкрито провадження по вищевказаній цивільній справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані позивачем докази, відзив відповідача на позовну заяву, відповідно до якого останній стверджує, що прокуратура Харківської області не є відповідачем у цій справі, а також відповідь на відзив, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст.13ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що 06 лютого 2003 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Харківської області молодшим радником юстиції Ковалевським Геннадієм Анатолійовичем було винесено постанову про визнання речовим доказом, залучення до матеріалів кримінальної справи та накладення арешту на автомобіль від 06.02.2003 у кримінальній справі № 60020992, якою визнано речовим доказом автомобіль «Опель Вектра», 1996 року випуску, номер кузова [NUMBER] , зареєстрований на ім`я [PERSON] , та накладено арешт з метою недопущення його подальшого відчуження. 06 лютого 2003 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Харківської області молодшим радником юстиції Ковалевським Геннадієм Анатолійовичем було винесено постанову про здійснення виїмки від 06.02.2003 у кримінальній справі № 60020992, відповідно до якої працівникам Головного управління по боротьбі з економічною злочинністю УМВС України у Харківській області було доручено здійснити виїмку в ДАІ УМВС України у Харківській області документів, які слугували підставою для реєстрації, зняття та постановки на облік автомобіля «Опель Вектра». 1996 року випуску номер кузова [NUMBER] . 16.06.2004 суддя Ленінського районного суду м. Харкова Клименко О. І. виніс вирок у справі № 1-43/04, проте питання про подальшу долю речового доказу не було вирішено, а тому і арешт з автомобіля «Опель Вектра», 1996 року випуску, номер кузова [NUMBER] не був знятий. Вироком Ленінського районного суду м. Харкова встановлено, що «у жовтні 2001 року громадянин [PERSON] уклав з ПК «ИСКРА» договір про надання послуг щодо надання місця на оглядовому майданчику «РАДУГА» по вул. Котлова, 114 в м. Харкові щодо вивчення попиту на належний йому автомобіль «Опель Вектра», 1996 року, номер кузову [NUMBER] за ціною еквівалентною 8000 доларів США. Щодо постановки автомобіля на автомайданчик [PERSON] домовлявся зі [PERSON] 9 листопада 2001 року директор автомайданчика «РАДУГА» [PERSON] , за завчасно опрацьованому зі [PERSON] плану дій, з метою заволодіння автомобілем [PERSON] шляхом обману, повідомив йому, що для прискорення продажу автомобіля необхідно видати доручення на зняття з обліку автомобіля. [PERSON] , під впливом свідомо неправдивої інформації [PERSON] , якому він довіряв як представнику ПК «ИСКРА» і вважав його дії правомірними, добросовісними, видав довіреність АЕЕ № 999103 від 09.11.2001 року на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з правом зняття з обліку в органах ДАІ автомобіля [PERSON] . Довіреність оформила та посвідчила приватний нотаріус Барановська Е.А., зареєструвавши у реєстрі № 1285 від 09.11.2001 року. У цей же день, 9 листопада 2001 року автомобіль був знятий з обліку працівником ПК «ИСКРА» [PERSON] , який у своїй діяльності підпорядковувався та виконував вказівки [PERSON] як фактичного керівника ПК «ИСКРА». 27 листопада 2001 року [PERSON] продав автомобіль [PERSON] громадянину [PERSON] . Продаж був оформлений від імені [PERSON] за довідкою-рахунком ДЮО № 474767 ПК «ИСКРА». Довідку-рахунок, відповідно до якої автомобіль був проданий за 19731 грн, оформила працівник ПК «ИСКРА» [PERSON] за вказівкою [PERSON] , який був фактичним керівником ПК «ИСКРА». Довідку-рахунок ДЮО № 474767 ПК «ИСКРА» підписав директор ПК «ИСКРА» [PERSON] , який діяв за договором зі [PERSON] . У книзі обліку довідок-рахунків ПК «ИСКРА» від імені [PERSON] , немов такого що продав автомобіль, розписалась невідома особа шляхом підроблення його підпису. Після цього, в період березня 2002 року [PERSON] звернувся до ПК «ИСКРА» до [PERSON] щодо сплати йому грошових коштів за автомобіль, у зв`язку з чим [PERSON] повернув йому за декілька прийомів 4000 доларів США, що за курсом НБУ по стану на 31.03.2002 складає 21280 грн, за рахунок продажу його автомобіля, а в рахунок повернення суми, що залишилася, шляхом обману запропонував поставити йому новий автомобіль ВАЗ-21102, з партії автомобілів, немов закуплених ПК «ИСКРА» для продажу на території автомайданчика «РАДУГА». При цьому, [PERSON] підтвердив ці неправдиві завірення [PERSON] , і підкріпив переконаність у [PERSON] , що автомобіль буде наданий, незважаючи на те, що [PERSON] достовірно знав, що це не відповідає дійсності. Отримавши згоду [PERSON] , [PERSON] дав вказівку [PERSON] оформити додаткову угоду щодо сплати грошових коштів, що залишилися. Таким чином, була оформлена додаткова угода від 22 травня 2002 року щодо сплати [PERSON] ціни автомобіля «Опель Вектра» у сумі 31590 грн через 10 днів, а потім додаткова угода від 5 липня 2002 року щодо сплати ціни автомобіля ВАЗ-21102 грн. через 15 днів, яку на той час так і не сплатили. Таким чином, [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] заволоділи шляхом обману автомобілем [PERSON] , ціна якого складала 24750 грн, а потім умисно вводили його в оману щодо строків сплати вартості автомобіля та строків поставки нового автомобіля ВАЗ-21102 для того, щоб він не вимагав повернути автомобіль, не приймав заходів щодо пошуку автомобіля і, таким чином, не перешкоджав продажу, переоформленню, подальшій експлуатації покупцем автомобіля, а також не перешкоджав здійсненню заволодіння шахрайським шляхом автомобілями інших громадян, які звернулись до ПК «ИСКРА» щодо купівлі-продажу автомобілів.» З вироку Ленінського районного суду м. Харкова вбачається, що у зазначеному кримінальному провадженні [PERSON] має статус потерпілого, а [PERSON] - свідка. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. З метою оформлення спадкових прав на майно [PERSON] його дружина [PERSON] , що є позивачем у цій справі, звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Саутенка Н.В. Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенком Н.В. з метою оформлення спадкової справи було направлено запит до органів Міністерства внутрішніх справ України за вих. № 431/02-14 від 16.09.2013 про надання інформації щодо наявності чи відсутності заборон на відчуження та арешт автомобіля марки «Опель Вектра», 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , що зареєстрований 28.11.2001 Харківським МРЕВ при УДАІ УМВС України в Харківській області на ім`я [PERSON] . На вищевказаний запит виконуючим обов`язки начальника Територіального сервісного центру № 6341 Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України Золотухіним Р.О. 11.02.2016 було надіслано відповідь із копією постанови про накладення арешту на автомобіль марки «Опель Вектра», 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Станом на день подання позовної заяви до суду арешт на автомобіль марки «Опель Вектра», 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , що зареєстрований на ім`я [PERSON] , накладений постановою про визнання речовим доказом, залучення до матеріалів кримінальної справи та накладення арешту на автомобіль від 06.02.2003 у кримінальній справі № 60020992, не знято, що унеможливлює позивачу скористатися своїм законним правом та прийняти у спадщину зазначений автомобіль. Також встановлено, що 28.03.2017 позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова, як до суду, що розглядав відповідну кримінальну справу, з клопотанням про визначення долі речового доказу та скасування арешту на майно: автомобіль «Опель Вектра» 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , накладеного згідно вироку Ленінського районного суду м. Харкова 16.04.2004 у кримінальній справі №1-43/04. Ухвалою Ленінського районного суду від 29 червня 2017 року у справі № 642/1570/17 в задоволенні клопотання було відмовлено на підставі ст. 330 КПК України (в редакції 1960 року), згідно з якою питання про речові докази по справі суд вирішує при постановленні вироку. Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою. 17 липня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу позивача було відхилено, а ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 29 червня 2017 року залишено без змін. Своє рішення Апеляційний суд Харківської області обґрунтував тим, що статтею 174 КПК України (в редакції від 2012 року) арешт майна може бути скасовано ухвалою під час судового провадження за клопотанням обвинуваченого, іншого власника або володільця майна. На теперішній час судом вже постановлений вирок по вказаній справі, який не був оскаржений. Відповідно до п. 9 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. При цьому згідно з п. 9 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 126 КПК України (1960) накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Відповідно до вимог ст. 126 КПК України (1960) арешт майна підозрюваного, обвинуваченого допускається для забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна. З матеріалів справи вбачається, що метою накладення арешту було збереження речового доказу (об`єкт злочинних дій), що мав значення для розслідування справи та недопущення його відчуження. Справа закрита вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 16.04.2004 яким засуджено винних осіб. Необхідність такого арешту відпала більше, цивільний позов заявлено не було, інші особи своїх прав на транспортний засіб не заявляють. Заборона відчуження майна через незнятий слідчим арешт обумовлює неможливість реалізації позивачем, що є спадкоємницею [PERSON] за яким зареєстровано автомобіль, належних їй та гарантованих законом спадкових прав. Не маючи змоги звернутись до старшого слідчого Ковалевського Г. А., що наклав арешт, 26 березня 2018 року позивач звернулася до прокурора Харківської області із заявою про скасування арешту з майна, у якій просила скасувати арешт на автомобіль «Опель Вектра» 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , що зареєстрований 28.11.2001 Харківським МРЕВ при УДАІ УМВС України в Харківській області на ім`я [PERSON] , накладеного старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Харківської області молодшим радником юстиції Ковалевським Геннадієм Анатолійовичем в порядку, що діяв на момент його накладення. 15 травня 2018 року від прокуратури Харківської області надійшов лист, відповідно до якого заява була розглянута та роз`яснено, що з метою вирішення питання про зняття арешту з майна вищезазначеного автомобіля, мені необхідно звернутися до Ленінського районного суду м. Харкова. Оскільки на момент винесення постанови старшим слідчим Ковалевським Г.А., а саме 06.02.2003 КПК України діяв в редакції від 30.01.2003, де статтею 126 «Порядок забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна» передбачалося, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. У зазначеній кримінальній справі [PERSON] не мав статусу ані підозрюваного, ані обвинуваченого, а отже, арешт накладено на майно свідка. Більше того, арешт речових доказів КПК України (1960) взагалі не передбачався. Нова редакція від 2012 року, вилучила положення, що містила стаття 126 КПК України (1960), та замінила їх на положення статті 170 КПК України «Накладення арешту на майно», встановивши, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Отже, старший слідчий Ковалевський Г.А. виніс постанову всупереч вимогам статті 126 КПК України (1960). 03.09.2018 позивач в порядку, передбаченому ст. 234 КПК України (1960) направив прокуророві Харківської області скаргу на дії слідчого, в якій просив визнати дії слідчого щодо винесення відповідної постанови про накладення арешту незаконним та саму постанову - незаконною, відповідно. Позивач отримав відповідь від прокуратури Харківської області, у якій зазначено, що з метою вирішення питання про зняття арешту з вищезазначеного автомобіля, відповідно до вимог КПК України (в редакції 1960 року), який діяв на час ухвалення вироку, необхідно звернутися до Ленінського районного суду м. Харкова. Таким чином, позивач вичерпав всі можливі способи захисту, передбачені кримінальним процесуальним законом. На сьогодні позивач є таким, чиї права порушенні, але в той же час, не можуть бути захищені в порядку, передбаченим кримінальним процесуальним законодавством. Оскільки позивач, не є учасником кримінального провадження, у якому був накладений арешт, а отже, його право власності має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, тобто на ці правовідносини поширюється законодавство про захист права власності. Відповідно до п. 41 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою КМУ від 07.09.1998 № 1388, забороняється зняття з обліку та/або перереєстрація на нового власника транспортних засобів, які перебувають в розшуку або щодо яких у Єдиному державному реєстрі МВС є відомості про накладення арешту або заборону на зняття з обліку та/або перереєстрацію на підставі судового рішення чи постанови державного виконавця. Відповідно до ч. 4 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в установленому порядку, його експлуатація без номерного знаку або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, закритим іншими предметами, у тому числі з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, чи забрудненим, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знаку з відстані двадцяти метрів, перевернутим чи неосвітленим, тягне за собою накладення штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Таким чином, позивач будучи титульним власником автомобіля «Опель Вектра» 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , фактично позбавлений можливості перереєстрації вказаного вище транспортного засобу, а відповідно належного користування та розпорядження ним. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Крім того, згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. У такому випадку права та обов`язки особи, яка померла (спадкодавця), переходять до інших осіб (спадкоємців), за винятком обставин, передбачених ст. 1219 ЦК України. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Верховний Суд України у своїй постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду справи № 6-26 цс-13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з-під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, зробив правовий висновок, відповідно до якого, «право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту», тобто законодавство про захист права власності поширюється на дані правовідносини. Аналогічна позиція викладена у інших судових рішеннях, копії яких надані позивачем. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (за новою редакцією ст. 19) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Окрім того, згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Постанова ВССУ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» передбачає, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Виходячи з того, що старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Харківської області молодшим радником юстиції Ковалевським Геннадієм Анатолійовичем арешт на автомобіль був накладений з метою та у спосіб, що на момент накладення не були передбачені у кримінальному процесуальному законі, а саме арешт майна свідка та з метою «недопущення відчуження», тому визначити «особу, в інтересах якої накладено арешт на майно», і яка може бути відповідачем у справі, як того вимагає зазначена вище Постанова, не вбачається за можливе. За таких обставин, враховуючи зазначену судову практику, беручи до уваги приписи ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» в редакції чинній на момент винесення постанови про накладення арешту (17.01.2002), ст. 121 Конституції України в редакції чинній на момент винесення постанови про накладення арешту (28.06.1996), належним відповідачем є прокуратура Харківської області, старший слідчий якої і наклав арешт на спірний автомобіль. Відповідачем до відзиву не надано доказів, які спростовують доводи позивача, а тому суд, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача законні та обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач не вимагає відшкодування понесених нею судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved