Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого 30.05.2016 вона являється власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Разом з позивачем в квартирі зареєстрований її колишній чоловік [PERSON]. Відповідно до довідки, виданої головою ОСББ «Будівельник Токмака» від 09 червня 2018 року [PERSON] зареєстрований за цією адресою, але фактично не проживає з 2011 року. Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 01.12.2011 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Відповідач зніматися з реєстрації місця проживання у добровільному порядку не збирається. Його особистих речей в будинку не має, з позивачем не спілкується. Квартира не є спільним сумісним майном подружжя. Позивач утримує квартиру самостійно. В зв'язку з цим позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за [ADDRESS]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином. Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності її та позивача, підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином; клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності не надходило. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 16.10.1993 по 12.12.2011, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 16.10.1993 та відміткою про розірвання шлюбу в свідоцтві про укладення шлюбу та паспорті [NUMBER], виданому Токмацьким МВ УМВС України в Запорізькій області 18.11.1997. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори Зиріною О.Є. 30.05.2016, зареєстровано в реєстрі за №886 та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №60151459 від 30.05.2016. З копій розрахункових книжок та квитанцій вбачається, що особові рахунки по вказаній квартирі відкриті на ім'я позивача [PERSON], і вона самостійно оплачує комунальні послуги. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи вих.№2386 від 06.07.2018, в зазначеній квартирі зареєстрований відповідач по справі [PERSON]. Факт не проживання відповідача [PERSON] з 2011 року за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS], підтверджено довідкою № 2 від 09.06.2018, виданої ОСББ «Будівельник Токмака». Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд встановив, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 01.10.2018 Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Суд встановив, що відповідач [PERSON] зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS], з 22.08.2000, але за вказаною адресою фактично з 2011 не проживає. Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. За змістом ст.ст.71, 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Суд вважає, що є підстави визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, право відповідачем не оспорюється, відзив на позовну заяву до суду не подано. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved