Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким визнати яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням у житловій квартирі [ADDRESS] . Позовні вимоги\~мотивує тим,\~що згідно\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~заповітом від\~25.03.2003\~року їй\~належить квартира [ADDRESS] . Крім неї, позивачки [PERSON] у даній житловій квартирі зареєстрована, однак, вже тривалий час з 2007 року, не проживає її онука, відповідачка у справі [PERSON] .. Так фактично відповідач у справі починаючи з 2007 року виселившись з належної на праві власності житлової квартири переїхала з батьками проживати в республіку Польща де і проживає в даний час, жодних особистих речей відповідача у квартирі не має. З цього часу відповідач в квартирі більше не появлялась. Факт не проживання відповідача у справі в й житловій квартирі з 2007 року і по даний час стверджується - актом обстеження житлової квартири [ADDRESS] від 25.07.2019 року, складеним комісією ДКП «ЖЕК» №3. У зв`язку з реєстрацією відповідача в житловій квартирі позивач несе зайві витрати по оплаті комунальних послуг, а також позбавлена можливості оформити субсидію. Позивач [PERSON] у судовому засіданні не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримаує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не з`явилася, до суду надійшла заява-згода, в якій дала згоду на зняття її з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, глянувши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.03.2003 року посвідченого державним нотаріусом Маголич-Обрізко Г.С. Бориславської державної нотаріальної контори за реєстровим № 609 та зареєстрованого в Дрогобицькому ДК МБТІ за реєстраційним ЛІ» 864587 від 24.42003 року їй належить квартира [ADDRESS] . Крім позивачки [PERSON] у даній житловій квартирі зареєстрована, однак, вже тривалий час з 2007 року, не проживає її онука, відповідачка у справі [PERSON] . Так фактично відповідач у справі починаючи з 2007 року виселившись з належної на праві власності житлової квартири переїхала з батьками проживати в республіку Польща де і проживає в даний час, жодних особистих речей відповідача у квартирі не має. З цього часу відповідач в квартирі більше не появлялась. Факт не проживання відповідача у справі в й житловій квартирі з 2007 року і по даний час стверджується - актом обстеження житлової квартири [ADDRESS] від 25.07.2019 року, складеним комісією ДКП «ЖЕК» №3. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 2ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач не проживає на спірній житловій площі понад один рік без поважних причин, а тому її слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 768,40 гривень судового збору.

Outcome: approved