Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи приватні нотаріуси Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В., Білецька Н.А. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.11.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В. за реєстром №7223, визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] від 18.06.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., за реєстром №2560, зобов»язання відповідачів [PERSON], [PERSON] повернути у власність [PERSON] спірну квартиру, а відповідача [PERSON]-повернути [PERSON] кошти у сумі 220000 грн., отримані від продажу квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог вказала, що у її власності перебувала двокімнатна квартира [ADDRESS]. В силу тяжких життєвих обставин, обумовлених тим, що вона є одинокою особою похилого віку, інвалідом, неграмотною, малозабезпеченою та потребує періодичного стороннього догляду на пропозицію своєї родички [PERSON], яка обіцяла доглядати та піклуватись про неї, позивач погодилась продати свою квартиру та придбати квартиру меншої площі, щоб на отримані від продажу житла кошти, мати змогу купувати ліки, речі та все необхідне. З цією метою [PERSON] підшукала покупця квартири, яким виявився чоловік [PERSON] Досягнувши згоди щодо продажу квартири, [PERSON] у присутності позивача, [PERSON] та ріелтора передав [PERSON] 1000 доларів США в якості авансу, а 20.11.2013 року у приватного нотаріуса Бойко Л.В. було укладено договір купівлі-продажу квартири покупцем за яким виступила відповідач [PERSON] Виручені від продажу житла кошти в сумі 35500 доларів США покупець передав [PERSON], яка сказала, що за ці кошти придбає [PERSON] однокімнатну квартиру. Того ж дня у ТВ ПАТ «Терра банк» на прізвище позивача було відкрито банківський рахунок на який [PERSON] переказала кошти в сумі 220000 грн., як плату за придбану квартиру. Вказані кошти позивач на руки не отримала, а лише розписалась у банківському повідомленні про їх отримання, а фактично кошти забрала [PERSON], яка обіцяла придбати за них нову квартиру, а решту грошей повернути [PERSON] У грудні 2013 року [PERSON] відвезла позивача на огляд однокімнатної квартири [ADDRESS]. Оскільки інших варіантів відповідач не пропонувала, позивач змушена була погодитись на придбання даної квартири, яка потребувала повного ремонту, оскільки знаходилась у новозбудованому будинку. [PERSON] особисто займалась оформлення договору купівлі-продажу вказаної квартири, який було укладено 12.12.2013 року між нею та [PERSON] Позивач при оформленні даного договору у нотаріуса присутня не була. Через деякий час у ПП «Тернопіль-сервісбуд» [PERSON] довідалась про те, що власником квартири [ADDRESS] значиться не вона, а відповідач [PERSON], а позивач лише зареєстрована у вказаній квартирі на правах мешканця. Вартість квартири згідно договору купівлі-продажу становить 149277 грн., а кошти в сумі 70723 грн., які залишились від продажу квартири позивача, [PERSON] залишила собі, пояснивши, що використала їх на проведення ремонту у придбаній квартирі. На вимогу позивача, [PERSON] відмовилась визнавати [PERSON] власником квартири за договором купівлі-продажу від 12.12.2013 року. Відповідач [PERSON], дізнавшись про те, що позивач має намір звертатись до суду, уклала договір дарування та подарувала придбану у позивача квартиру [ADDRESS] своїй матері [PERSON] Таким чином, позивач маючи у власності двокімнатну квартиру, під впливом тяжких життєвих обставин обумовлених її похилим віком, станом здоров»я, неграмотністю та малозабезпеченістю, довірилась відповідачу [PERSON], яка запевняла, що буде її доглядати та надавати допомогу, погодилась продати свою квартиру, щоб мати необхідні кошти для забезпечення основних життєвих потреб, а натомість відповідач ввела її в оману та незаконно оформила придбану за кошти [PERSON] однокімнатну квартиру по вул. Злуки, 4/89 у м. Тернополі на своє ім»я, в результаті чого позивач залишись без власного житла та під ризиком виселення. Із врахуванням наведеного позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між нею та [PERSON] 20.11.2013 року, а також визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] 18.06.2016 року, оскільки останній не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а мав на меті унеможливити виконання можливого рішення суду в даній справі, зобов»язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] повернути позивачу у власність квартиру [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] кошти отримані від продажу квартири в сумі 35600 доларів США. Позивач та її представник позовну заяву підтримали та просять позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Від представника відповідача [PERSON]-адвоката [PERSON] надійшли письмові заперечення на позов та клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відносно заявлених позовних вимог заперечує та просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що [PERSON] не є стороною договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 20.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] Позивач була присутня у нотаріуса на момент укладення договору та особисто його підписала, засвідчивши, що умови договору їй зрозумілі і вона погоджується на його укладення. Отримані від реалізації квартири кошти у сумі 220000 грн. [PERSON] перерахувала на розрахунковий рахунок [PERSON], що підтверджується копією платіжного доручення №1 від 20.11.2013 року. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вказаний договір вчинено нею внаслідок збігу тяжких життєвих обставин та на вкрай невигідних для себе умовах, а також доказів того, що за відсутності тяжких обставин, вона не укладала б зазначений договір. При укладенні договору купівлі-продажу сторони підтвердили, що у них відсутні обставини, які б примусили їх укласти зазначений договір на невигідних умовах, договір укладається не під впливом насильства чи тяжкої обставини, його укладення відповідає їхнім інтересам, а волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі. Безпідставною є також вимога [PERSON] щодо стягнення отриманих за договором коштів з [PERSON], оскільки у випадку визнання договору недійсним ці кошти зобов»язана повернути позивач, яка є стороною договору та безпосередньо їх отримала. Представник відповідача [PERSON]-адвокат [PERSON] з приводу заявлених позовних вимог заперечила. Просить у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, посилаючись на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Позивач погодилась на запропоновану ціну, яка відповідала реальній вартості аналогічного житла на той час. Зазначений договір був вчинений на суму 220000 грн., яку [PERSON] того ж дня перерахувала на розрахунковий рахунок позивача в ПАТ «Терра Банк» і [PERSON] своїм підписом у договорі підтвердила проведення повного розрахунку із нею та відсутність фінансових претензій до покупця. Після продажу квартири [PERSON] продовжувала проживати у ній до завершення ремонту у своїй новопридбаній однокімнатній квартирі, проти чого [PERSON] не заперечувала. Вказала, що позивачем не доведено факт укладення нею договору купівлі-продажу квартири під впливом тяжких життєвих обставин, до яких відносяться тяжка хвороба особи чи членів її сім»ї, смерть годувальника, загроза втрати житла, а також факт укладення договору на невигідних для неї умовах. Та обставина, що позивач не усвідомлювала, яку користь вона матиме від цього договору не може бути належною підставою для визнання правочину недійсним. Представник відповідача [PERSON] -адвокат [PERSON] відносно позову заперечив та просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказав, що позивачем не наведено будь-яких правових підстав для визнання недійсним договору дарування квартири від 18.06.2016 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] Твердження позивача про те, що зазначений договір укладено відповідачами з метою унеможливити виконання рішення суду у даній справі є безпідставними та надуманими. З часу продажу спірної квартири у 2013 році [PERSON] не мала жодних майнових чи фінансових претензій до [PERSON] та переселилась у придбану однокімнатну квартиру у новобудові. [PERSON] повністю розрахувалась із позивачем за спірну квартиру, зареєструвала право власності на неї та на законних підставах розпорядилась вказаним майном на власний розсуд, уклавши договір дарування із [PERSON] Треті особи приватні нотаріуси Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В., Білецька Н.А. у судове засідання не з»явились, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані докази, суд встановив наступні обставини справи. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 20.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В., за реєстром №7223. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність належну позивачу на праві особистої приватної власності у відповідності до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Тернополя 30.10.1997 року на підставі Розпорядження міського голови №366 від 24.10.1997 року, зареєстрованого ТзОВ «МБТІ» за №36060 двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Вартість квартири згідно договору становить 220000 грн. Згідно платіжного доручення №1 [PERSON] 20.11.2013 року сплатила на розрахунковий рахунок [PERSON] у ПАТ «Терра Банк» обумовлену договором купівлі-продажу вартість квартири у сумі 220000 грн. У відповідності до договору дарування квартири від 18.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., за реєстром №2560, [PERSON] безоплатно передала в дар належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] Згідно довідки ПП «Тернопіль-сервісбуд» № 128 від 02.06.2016 року, [PERSON] з 17.01.2014 року зареєстрована за адресою [ADDRESS]. Власником даної квартири є відповідач [PERSON], яка придбала її у відповідності до договору купівлі-продажу квартири, укладеного між нею та [PERSON] 12.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Т Тернопільської області Кузьмович Н.В., за реєстром 35467 за ціною 149277 грн. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин мас бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України. Як зазначено у п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв»язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до роз»яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Статтею 627 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Як встановлено судом, і цього не заперечила позивач, [PERSON] в добровільному порядку погодилась укласти з [PERSON] договір купівлі-продажу належної їй квартири [ADDRESS], маючи на меті на отримані від реалізації житла кошти придбати квартиру меншої площі, а залишок коштів витратити в подальшому на придбання ліків та забезпечення своїх життєвих потреб. На момент підписання договору сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов, позивачу були зрозумілі суть та наслідки укладення зазначеного договору, вона з власної волі погодилась на його укладення, що засвідчила своїм особистим підписом у присутності нотаріуса. Крім цього, у договорі сторони підтвердили, що у них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах, договір укладається не під впливом насильства, тяжкої обставини, відповідає їхнім інтересам, а їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі. Продаж квартири було вчинено за ціною 220000 грн., відповідачем було вручено позивачу завдаток у сумі 1000 доларів США, а решту коштів у день підписання договору купівлі-продажу було перераховано на розрахунковий рахунок позивача та одержано [PERSON] особисто. Після підписання договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] будь-яких майнових претензій до [PERSON] не пред»являла та за згодою відповідачки залишилась проживати у спірній квартирі на час проведення ремонту у новопридбаному житлі. Позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що спірний договір вчинено нею під впливом тяжкої обставини чи на вкрай невигідних для неї умовах чим скористалась інша сторона договору, а також, що за відсутності даних обставини вказаний правочин не було б нею вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Судом встановлено, що обумовлена у договорі вартість квартири не є умисно заниженою та відповідала ринковій ціні вказаного майна на момент його продажу і позивач, будучи вільною у виборі контрагента за договором та визначенні умов договору, повністю погодилась із запропонованою ціною та добровільно підписала договір купівлі-продажу квартири. Посилання позивача на те, що вона прийняла рішення продати квартиру під впливом відповідача [PERSON], яка обіцяла опікуватись нею, однак в подальшому зареєструвала придбану за кошти позивача однокімнатну квартиру [ADDRESS] на власне ім»я, порушивши таким чином їхню домовленість, а також твердження про те, що [PERSON] є особою похилого віку, малозабезпеченою, неграмотною, хворіє та періодично потребує лікування не дають суду достатніх правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20.11.2013 року, з підстав, визначених ст.233 ЦК України. Як слідує із постанови слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Шеремети М.М. про закриття кримінального провадження від 28.02.2017 року, в ході проведення досудового розслідування в рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №12014210010002673 від 14.10.2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України встановлено, що в листопаді 2013 року [PERSON] звернулась до своєї родички [PERSON] за допомогою у продажі належної їй двокімнатної квартири [ADDRESS]. В подальшому згідно усної домовленості про те, що [PERSON] буде власником квартири та надаватиме [PERSON] допомогу у вирішенні побутових питань, [PERSON] за виручені від продажу квартири кошти придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS], яку зареєструвала на своє ім»я, провела там ремонт та поселила [PERSON], яка проживає там на даний час. Будучи допитаним під час досудового розслідування в якості свідка чоловік відповідача [PERSON]-[PERSON] пояснив, що 20.11.2013 року його дружина уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу [ADDRESS]. На момент підписання договору [PERSON] була присутня у нотаріуса, погодилась на укладення договору та засвідчила його особистим підписом. Вартість квартири згідно договору становила 220000 грн., зазначені кошти в доларовому еквіваленті були того ж дня передані позивачу у присутності нотаріуса та зараховані на розрахунковий рахунок [PERSON] Вказане кримінальне провадження №12014210010002673 від 14.10.2017 року закрито за відсутністю складу злочину. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Як вбачається із матеріалів справи, 18.06.2016 року [PERSON] подарувала належну їй квартиру [ADDRESS] своїй матері [PERSON] Позивачем не наведено будь-яких доказів в обгрунтування своїх вимог щодо визнання даного правочину недійсним та підтвердження того, що зазначений договір є фіктивним, не був спрямований на реальне настання правових наслідків та укладений сторонами з метою унеможливити виконання судового рішення у випадку визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири укладеного між [PERSON] та [PERSON] 20.11.2013 року. Також суд вважає безпідставними та необґрунтованими вимоги позивача щодо зобов»язання відповідача [PERSON] повернути [PERSON] кошти в сумі 220000 грн., отримані за договором купівлі-продажу квартири від 20.11.2013 року, оскільки сторонами даного договору є безпосередньо [PERSON] та [PERSON] В ході судового розгляду підтверджено, що кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS], були перераховані на відкритий позивачем у ПАТ «Терра Банк» розрахунковий рахунок та одержані нею особисто, що підтверджується як її підписом у договорі купівлі-продажу, так і наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №1 від 20.11.2013 року. [PERSON] не виступає стороною зазначеного договору та відповідно не несе будь-яких фінансових чи майнових зобов»язань перед [PERSON] у випадку визнання його недійсним. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи вищенаведене, приймаючи до уваги те, що позивачем в ході судового розгляду не надано доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між нею та [PERSON] 20.11.2013 року вчинено під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, чим скористалась інша сторона, а також доказів того, що за відсутності такої обставини, позивач не укладала б зазначений договір, чи уклала його на інших умовах, а також доказів фіктивності договору дарування вказаної квартири, укладеного 18.06.2017 року між [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.11.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л.В. за реєстром №7223, договору дарування квартири [ADDRESS] від укладеного між [PERSON] та [PERSON] 18.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., за реєстром №2560 та зобов»язання відповідачів [PERSON], [PERSON] повернути у власність позивача спірну квартиру, а відповідача [PERSON]-повернути [PERSON] кошти у сумі 220000 грн., отримані від продажу зазначеної квартири до задоволення не підлягають. Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed