Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом в лютому 2015 року. Свої вимоги мотивувала тим, що з 17.07.2009 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу вона народила сина [PERSON], [INFO] Надалі всі вони проживали у м. Києві, проте, у травні 2014 року їх відносини погіршилися через те, що відповідач знайшов собі іншу жінку і переїхав проживати до своїх батьків у с. Овлаші Роменського району Сумської області. У липні 2014 року, на прохання батьків відповідача, позивач привезла сина [PERSON] до них у гості, оскільки ті восени мали виїздити на постійне місце проживання до США і перед виїздом бажали поспілкуватися з онуком. Позивач працювала у м. Києві, але кожні вихідні приїздила до батьків відповідача, щоб спілкуватися з сином, а відповідач на той час перебував у США. Коли він повернувся, вони спробували жити разом, але стосунки не склалися. 28.09.2014 р. близько 20:00 під час сварки [PERSON] у будинку своїх батьків побив її і вигнав її з будинку, а дитина залишилася разом з ним. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27.11.2014 р. шлюб з відповідачем було розірвано. Після від'їзду батьків відповідача до США, [PERSON] став проживати у їхньому будинку разом з сином, а через деякий час в будинку стала проживати також і співмешканка відповідача. Між позивачем та відповідачем виник спір щодо місця проживання сина, якого батько утримує у себе і взагалі обмежує позивача в тривалому спілкуванні з сином. З вересня 2014 року, як зазначила позивач, лише 4 рази вона спілкувалася зі своїм сином. Відповідач іноді дозволяв спілкуватися позивачці з сином лише по 2-3 години у нього вдома і при цьому зустрічі відбувалися у бані, позбавляючи можливості погуляти у дворі. Часто відповідач просто не впускав позивача до двору і до дитини, і вона була вимушена ночувати у сусідів, а на ранок повертатися до Києва. В позові зазначено, що останній раз позивач спілкувалася із з сином у січні 2015 року в м. Києві в автомобілі приблизно 20 хвилин. На час звернення з позовом до суду, відповідач перешкоджає спілкуватися з сином навіть по телефону. На думку позивача, відповідачем грубо порушуються її материнські права щодо спілкування з сином та участі в його вихованні. Вона ([PERSON].) схвильована тим, що син [PERSON], якому виповнилося 5 років, неналежним чином виховується відповідачем без материнської турботи, якої він потребує. Також позивач вважала, що відповідач не може належним чином піклуватися про здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток дитини та належним чином матеріально забезпечувати сина, враховуючи малолітній вік дитини, а також те, що відповідач тривалий термін ніде не працює, не має самостійного доходу. Крім того, на її думку, співмешканка колишнього чоловіка ніколи не замінить сину матері, оскільки дитина для неї чужа, а саме проживання сина разом зі співмешканкою чоловіка негативно відображається на психічному та моральному стані дитини. Позивач вважала, що малолітній син [PERSON] повинен проживати разом з нею, оскільки вона має постійне місце проживання та самостійний дохід, алкогольними напоями не зловживає, за місцем проживання та роботи позитивно характеризується, добре відноситься до сина, а тому в змозі забезпечити сину необхідні умови для духовного, інтелектуального, культурного, соціального та фізичного розвитку, забезпечити отримання відповідної освіти та належні для проживання побутові умови. Тому позивач прохала визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], разом зі нею - його матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], з метою забезпечення необхідних умов для фізичного та емоційного розвитку дитини. Також позивач зазначає, що у принципі 6-му Декларації прав дитини проголошено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». І згідно вищезазначеного 6-го принципу Декларації «малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.» (а.с. 2 - 3). У судовому засіданні позивач збільшила позовні вимоги, посилаючись на те, що оскільки відповідач самочинно, без її згоди змінив місце проживання їхнього сина, протиправно утримує його у себе без визначення його місця проживан\-ня з ним відповідно до закону, то позивач змушена збільшити розмір позовних вимог шляхом доповнення вимоги про визначення місця проживання дитини вимогою про відібрання дитини і передачу її для подальшого проживання з позивачем (а.с. 73 - 74). Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги і прохав їх задовольнити, зокрема теж послався на Декларацію прав дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року в частині того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. При цьому звернув увагу, що не існує будь-яких виняткових обставин, щоб дитина була розлучена з матір'ю [PERSON] Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав і прохав відмовити у їх задоволенні. В свою чергу він звернувся до суду із зустрічним позовом у якому прохав суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини - сина, [PERSON], разом з ним, батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що фактично з травня місяця 2014 він разом із сином проживає за місцем свого постійного проживання в с. Овлаші Роменського району. Вважає, що насправді причиною розлучення з [PERSON] стала її агресивна поведінка, яка проявлялася в провокаціях сварок, погрозах позбавити себе і дитину життя, а тому він побоювався за життя дитини. Також вважає, що вказана [PERSON] інформація щодо її побиття не відповідає дійсності, бо сама [PERSON] зчинила скандал, агресивно поводилася при дитині, тому він і запропонував їй залишити будинок. Він зазначив, що завжди дозволяв бачитися матері з дитиною. Зустріч у січні 2015 року була короткою, оскільки колишня дружина в машині вчинила сварку при дитині. Вважає, що колишня дружина має до нього ([PERSON].) жагу помсти, оскільки 09 квітня 2015 року перед обідом йому телефонувала вихователь дитячого садка, та повідомила, що невідома їй жінка намагалась викрасти сина, в зв'язку з чим вона викликала міліцію та просила його терміново прибути до дитячого садка. Приїхавши до дитячого садочка, він побачив свою колишню дружину, яка не повідомивши ні його (як батька), ні вихователя, ні завідуючу дошкільного дитячого закладу №4 «Малятко», який відвідує їх син, намагалася просто викрасти сина. На думку [PERSON], він як батько вжив всіх відповідних заходів для того, щоб син відвідував дошкільний навчальний заклад та мав належне виховання. Проживаючи з ним ([PERSON].) син має свою власну окрему кімнату площею 24 кв. метрів, яка обладнана за його потребами, що розміщена в 2 поверховому будинку, у сина є багато книг та іграшок. Нинішня цивільна дружина, гарно відноситься до його сина. Він ([PERSON].) працює фрілансером, за що отримує доходи, має постійне місце реєстрації за адресою: [ADDRESS]. За цією адресою знаходиться будинок, який йому залишили батьки, що виїхали за кордон на постійне місце проживання. Також [PERSON] прохав суд врахувати, що [PERSON], на його думку не має постійного проживання і не може забезпечити постійних належних умов для проживання дитини, оскільки мешкає в маленькій двокімнатній квартирі сестри позивача. Крім цього, на його думку, постає питання про влаштування дитини до дошкільного навчального закладу, бо в Деснянському районі м. Києва досить значні черги до дошкільних закладів, і дуже важко влаштувати дитину в такому віці до дитячого садочку. Окрім того, відповідачу не зрозуміло, як працюючи на двох роботах позивач буде забирати дитину з дитячого садка та наскільки вона зможе приділяти увагу дитині (а.с. 132 а - 138). У судовому засіданні [PERSON] зазначив, що він не в змозі надати сину материнської ласки, але в повній мірі забезпечує його батьківською увагою і любов'ю і тому прохав визначити місце проживання сина разом з ним. Представник відповідача [PERSON] також вважала, що дитину слід залишити з батьком. Представник третьої особи - органу опіки і піклування Роменської Районної державної адміністрації Татарінов В.М. і [PERSON] прохали визначити місце проживання неповнолітньої дитини з матір'ю [PERSON] Представник третьої особи, виконавчого комітету Довгополівської сільської Ради Роменського району Зварич О.Є. вважала, що дитина може проживати як з матір'ю [PERSON], так і з батьком [PERSON] Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані ними докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, допитавши свідків, дійшов висновку про часткове задоволення як первісного, так і зустрічного позову. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про народження неповнолітнього [PERSON], [INFO], вбачається, що його матір'ю є [PERSON], а батьком [PERSON] - сторони по справі (а.с. 7). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27.11.2014 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 6). З висновку ДІМ Роменського МВ УМВС України в Сумській області Коваленка Г.В. від 07.04.2015 року вбачається, що 02.04.2015 року [PERSON] зверталася до Роменського МВ з приводу того, що 02.04.2015 року її колишній чоловік [PERSON] не надав можливості зустрітися з їх спільним сином [PERSON] (а.с. 78). З висновку о/у СКМСД Роменського МВ УМВС України в Сумській області Ситника Д.М. від 14.04.2015 року вбачається, що 09.04.2015 року [PERSON] зверталася до Роменського МВ з приводу того, що її колишній чоловік [PERSON] не віддає їй малолітнього сина [PERSON] та не дає можливості з ним бачитися та спілкуватися (а.с. 82). З висновку старшого о/у СКМСД Роменського МВ УМВС України в Сумській області Ситника Д.М. від 14.04.2015 року вбачається, що 10.04.2015 року [PERSON] зверталася до Роменського МВ з приводу того, що її колишній чоловік [PERSON] разом з працівниками ДНЗ, що по вул. Прокопенка в м. Ромни не віддали їй малолітнього сина [PERSON] та не дають можливості з ним спілкуватися (а.с. 80). З висновку органу опіки та піклування Довгополівської сільської Ради Роменського району Сумської області № 02-13/197 від 30.04.2015 року вбачається, що місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], можливе і з батьком, і з матір'ю (а.с. 156). З висновку органу опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації № 06 від 22.07.2015 року вбачається за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з матір'ю [PERSON], що повністю відповідатиме інтересам дитини (а.с. 209 - 212). Наведене свідчить, що між сторонами склалися спірні правовідносини з приводу визначення місця проживання дитини. Спір підлягає вирішенню на підставі ч.7 ст. 7, ст. ст. 13, 141, 151, 153, 161, 157, 159 СК, Декларації прав дитини. Відповідно до ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Частино 1 статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно абзацу 2 частини 1 статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ст. 157 Сімейного Кодексу України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини разом з матір'ю [PERSON] При цьому суд враховує чинне законодавство, а також принцип 2 Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, згідно якого дитині законом або ін\-шими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумове, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. На переконання суду, [PERSON] як мати, не є тією особою відносно якої існують якісь виняткові обставини, які б унеможливлювали проживання саме з нею її малолітньої дитини. [PERSON] в зустрічному позові, а також в судових засіданнях намагався представити [PERSON] в негативному вигляді, наголошував на тому, що вона груба, неврівноважена, тощо (а.с. 100). Але суд відхиляє ці зауваження, враховуючи наступне. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З медичної довідки Київської психоневрологічної лікарні № 2 (Філія № 5) від 12.03.2015 року, яка дійсна до 12.03.2016 року, вбачається, що у [PERSON] психіатричної патології не виявлено (а.с. 41). З сертифікату КНМКЛ «Соціотерапія» про проходження профілактичного наркологічного огляду від 12.03.2015 року, який дійсний до 12.03.2017 року вбачається, що у [PERSON] ознак наркологічного захворювання не виявлено (а.с. 42). З консультативного висновку Медичного центру ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.» від 12.03.2015 року вбачається, що у [PERSON] медичних протипоказань для виховання своїх дітей немає (а.с. 43). З характеристики ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» від 10.02.2015 року вбачається, що [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання [ADDRESS] (а.с. 8). З характеристик ФОП [PERSON] від 05.11.2014 року та ТОВ «Альфакід» від 06.11.2014 року вбачається, що [PERSON] виключно позитивно характеризується за місцем роботи (а.с. 9-10). Таким чином, суд вважає, що підвищена емоційність [PERSON], яка мала місце у спілкуванні з батьком дитини викликана лише її намаганням як матері вибороти рівне право на свою участь у вихованні своєї дитини. [PERSON] не доведена наявність якихось виняткових обставин, які б давали підстави тривалий час розлучати матір з дитиною. Задовольняючи вимоги [PERSON], суд враховує, висновок органу опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації № 06 від 22.07.2015 року з якого вбачається за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], саме разом з матір'ю [PERSON], що повністю відповідатиме інтересам дитини (а.с. 209 - 212). Вказаний висновок суд вважає обґрунтованим і об'єктивним. Як пояснив у судовому засіданні заступник керівника органу опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації Татарінов В.М. вказане рішення було прийнято одноголосно. На думку суду, проживання дитини з природною матір'ю в даний час в інтересах і самої дитини. У відповідача, які він сам заявляв в судовому засіданні, нині офіційно інша сім'я, його дружина очікує дитину. На думку суду, [PERSON] мусить перш за все турбуватися про свою нову сім'ю, а тому у суду є занепокоєння, що малолітній син [PERSON] може бути позбавлений належної батьківської уваги в цих нових стосунках, що склалися. В той же час, суд відмічає, що природна мати постійно і наполегливо намагається налагодити контакт з своєю дитиною, постійно відвідувала дитину в с. Овлаші Роменського району (а.с.178), в дитячому садочку, тощо. Тобто її материнська турбота і любов до дитини у суду не викликає сумніву. Суд також бере до уваги і той факт, що, на жаль, батько не дотримався угоди з матір'ю (а.с. 200) і не прийняв заходів щоб дитина була постійно з матір'ю хоча б на час відпустки останньої. Суд відкидає тезу батька, що начебто сама дитина не погодилася з 16.06.2015 року перебувати разом з матір'ю. Вік дитини є занадто малий для прийняття нею такого рішення і батько мусив сам сприяти і подбати, щоб дитина адаптувалася до матері, після тривалої розлуки, на час відпустки матері. Згідно ч. 1 ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Але сторони по справі не скористалися такою домовленістю під час розгляду справи в суді (а.с. 200) і порушив її, на переконання суду, сам відповідач, який фактично усунув матір від спілкування з дитиною. Суд переконаний, що постійне проживання дитини лише з батьком з липня 2014 року не в інтересах, перш за все, самої дитини, оскільки [PERSON] фактично забуває матір, віддаляється від неї емоційно і ментально, а це передусім може мати негативні наслідки для самої дитини, для формування її особистості, про що суд зазначав вже вище. Суд також бере до уваги, що згідно акту № 59 від 06.02.2015 року обстеження житлово-побутових умов [PERSON] за адресою [ADDRESS] в квартирі охайно, прибрано, є велика гардеробна кімната, сучасний ремонт, побутова техніка. Мати з дитиною будуть проживати окремо. Для виховання, розвитку та проживання дитини створено умови: окреме спальне місце, куточок для навчання, комп'ютер, іграшки, дитячий одяг, тощо. (а.с. 13). [PERSON] працює (а.с. 9-10), має постійні доходи (а.с. 179-180), забезпечена житлом (а.с. 11) і має реальну можливість для того, щоб забезпечити дитині достойне проживання і виховання. Таким чином, суд переконаний і впевнений, що в інтересах дитини слід визначити місце проживання сина [PERSON] разом з матір'ю - [PERSON] Задовольняючи первісний позов, суд враховує, що діючим законодавством передбачено визначення місця проживання дитини з одним із батьків, а не визначення місця проживання дитини із зазначенням конкретного місця проживання (адреси). В той же час, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині відібрання дитини. [PERSON] сама зазначала в позовній заяві, що у липні 2014 року привезла сина в с. Овлаші Роменського р-ну і надалі син залишився проживати з батьком (а.с. 2). Тобто теза позивача в заяві про збільшення позовних вимог (а.с. 74) в тій частині, що «відповідач самочинно, без моєї згоди змінив місце проживання сина» не відповідає дійсності. Також не можливо погодитися з твердженнями позивача про те, що відповідач протиправно утримує у себе дитину, оскільки згідно висновків міліції (а.с. 78, 80, 82) у діях [PERSON] протиправних дій не виявлено. Крім того, суд враховує зв'язок сина з батьком, а відібрання дитини - це примус. Суд вважає, що при цьому ймовірне нанесення психічної травми хлопчику. Суд плекає надію, що відповідач, як батько, сам шляхетно виконає рішення суду, оскільки неодноразово в судових засіданнях пояснював, що погодиться з будь-яким рішенням суду. За таких обставин, позовна вимога про відібрання дитини у батька є необґрунтованою, оскільки [PERSON] не є тою особою, яка підпадає під дію ст. 162 СК України. Відмовляючи [PERSON] в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного. На глибоке переконання суду, відповідач в порушення вимог ст. ст. 141, 151, 153, СК України, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» зловживає своїми батьківськими правами. Як встановлено судом, з липня 2014 року неповнолітня дитина проживає з [PERSON] Фактично за цей час він жодного разу не надав позивачці бути з дитиною необмежений і тривалий час, а обмежував зустрічі матері з дитиною в часових рамках на своїй території за місцем проживання. З цього приводу [PERSON] була змушена неодноразово звертатися до міліції. Представник третьої особи Зварич О.Є. (сільський голова с. Довгополівка) суду пояснила, що їй не менше 4-х разів дзвонила мати зі скаргами, що батько не надає можливості зустрітися з дитиною. Сам [PERSON] також погодився з тим, що він особисто до матері в м. Київ дитину привозив за цей час (більше року) лише декілька раз і зустрічі з матір'ю не мали системного характеру. Фактично завдяки такій поведінці відповідача, який на думку суду, вибрав неправильний спосіб виховання дитини, обмеживши її спілкування з матір'ю, остання реально була весь цей час (більше року) усунута від нормального, безлімітованого спілкування з дитиною і позбавлена можливості насолоджуватися спілкуванням з народженою нею рідною дитиною. У даному випадку [PERSON] порушено вимоги ст. 153 СК України про безперешкодне спілкування матері і дитини. Також з боку [PERSON] порушено принцип рівноправності (ст. 141 СК України) і вимоги ст. 151 СК України в тій частині, що батьки мають право на особисте виховання дитини, тобто бути нерозлучними з дитиною. Суд ще раз наголошує, що такі дії [PERSON] можуть мати негативні наслідки, перш за все, для дитини, позбавленої материнської ласки, уваги і любові та формування хлопчика як цільної і гармонійної особистості, оскільки, на переконання суду, брак материнської любові у дитячі роки - це духовний дисбаланс на все життя. Також суд зауважує, що такі дії батька суперечать не лише національному законодавству, а і практиці Європейського суду з прав людини. (Див. рішення Європейського суду з прав людини «Ельсгольц проти Німеччини» від 13.07.2000 року), головним посиланням якого є теза, що той із батьків, який не проживає з дитиною, повинен мати можливість підтримувати регулярні контакти і мати у принципі право на відвідування. Крім цього, суд відмічає, що згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Хлопчик є досить малого віку, несформованою особистістю. Суд вважає, що утримуючи біля себе малолітню дитину тривалий час, без згоди матері, відповідач діє всупереч інтересам дитини, яка повинна і за законом і за нормами життя та моралі бути пов'язана духовно і емоційно з своєю матір'ю. При цьому суд ще раз відмічає, що відповідач не надав доказів того, що позивачка негативно впливає на дитину чи є особою з вадами або існують якісь виняткові обставини. Тому ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дитини з матір'ю, суд не зазначає конкретне місце проживання (адресу) матері. Відмовляючи [PERSON] в зустрічному позові в частині визначення місця проживання дитини з наведених вище причин, суд в той же час, вважає, виходячи з принципу верховенства права, що слід задовольнити інші зустрічні вимоги [PERSON] Як встановлено судом [PERSON], як батько, піклується про дитину, підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні (а.с. 47). Безперечних доказів протиправної поведінки відповідача, зокрема побиття ним [PERSON] 28.09.2014 року не надано. Допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що [PERSON] як батько дуже опікується дитиною, створив належні умови для проживання дитини. За таких обставин, слід зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в участі у вихованні сина [PERSON], зокрема у періодичних чи систематичних побаченнях, можливості спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання батька. Таким чином, задовольняючи частково позов [PERSON] і визначаючи, що місце проживання дитини мусить бути разом з матір'ю, одночасно в цій частині відмовляючи в аналогічному позові [PERSON], суд виходить з вимог 6 принципу Декларації прав дитини і практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини «Ігнакколо - Зеніде проти Румунії» від 25.01.2000 року мова йде про те, що «особливо головні інтереси дитини та її права за ст. 8 Конвенції мають братися до уваги». Також у рішенні «Гофман проти Німеччини» від 11.10.2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що головним критерієм є інтереси дитини, які повинні превалювати над інтересами батьків. Суд всебічно вивчивши матеріали справи і оцінивши всі наявні докази, переконаний, що головним інтересом малолітнього [PERSON] є гармонійний розвиток, а також його психологічне і фізичне здоров'я, яке неможливе без безпосередньої участі матері.

Outcome: partial