Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до першого відповідача [PERSON], другого відповідача - Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом звільнення з під арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Семерак І.О. від 21 червня 2013 року по справі № 308/10387/13-к та виключити будь які обтяження з житлового будинку із надвірними спорудами та будівлями за адресою: м. Ужгород, вул. Ватутіна, 7, площею 88,6 кв.м. Зазначений позов позивач обґрунтовує ст.ст. 3, 11, 15, 16, 321, 655 ЦК України. В обґрунтування позову зазначила наступне. 03 квітня 2012 року між нею [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу житлового будинку із надвірними спорудами та будівлями за адресою: м. Ужгород, вул. Ватутіна, 7, площею 88,6 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 663. Вказаний договір зареєстрований в державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом від 03.04.2012 року. В 2014 році позивач звернувся до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області з метою державної реєстрації цього договору, проте їй було відмовлено у звязку з тим, що 21.06.2013 року слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду постановлено ухвалу, якою накидано арешт на майно [PERSON], а саме: житловий будинок із надвірними спорудами та будівлями за адресою: м. Ужгород вул. Ватутіна, 7, площею 88,6 кв.м. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09.12.2014 року за нею визнано право власності на вищевказаний будинок. Однак накладення арешту унеможливлює реєстрацію правова власності на обєкт нерухомості, що й зумовило звернення позивача до суду з відповідним позовом. Позивач та його повноважний і компетентний представник у судове засідання не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи були судом належним чином повідомлені. Від представника позивача 20.07.2015 до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, із зазначенням що позов він підтримує та просить його задовольнити. Перший та другий відповідачі, а також третя особа в судове засідання особисто та їх повноважні та компетентні представники не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином. Причини неприбуття суду не повідомили. Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 03 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу житлового будинку із надвірними спорудами та будівлями який знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Ватутіна, 7, площею 88,6 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 663. Вказаний договір зареєстрований в державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом від 03.04.2012 року. За ухвалою від 21.06.20132 року у справі № 308/10387/13-к Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було накладено арешт на майно підозрюваного [PERSON], а саме: житловий будинок загальною площею 88,6 кв.м., що за адресою: м. Ужгород, вул. Ватутіна, 7. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09.12.2014 року справі № 308/14591/13-ц, яке набрало законної сили 19.10.2014 року, було визнано за [PERSON], і/н [NUMBER] право власності на житловий будинок із надвірними спорудами та будівлями за адресою: м. Ужгород, вул. Ватутіна, 7, площею 88,6 кв.м. Як зазначила позивач у позовній заяві в 2014 році вона звернулася до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області з метою державної реєстрації цього договору, проте їй було відмовлено у звязку з тим, що 21.06.2013 року слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду постановлено ухвалу, якою накидано арешт на майно [PERSON], а саме: житловий будинок із надвірними спорудами та будівлями за адресою: м. Ужгород вул. Ватутіна, 7, площею 88,6 кв.м., що й зумовило звернення позивача до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.\~ Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.\~ Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в своїй Постанові № 6-26цс13, і такий правовий висновок є обовязковим для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України). Таким чином, оскільки вимоги [PERSON] ґрунтуються на її праві власності, то такі підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст. 328 ЦК України Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України також передбачено, що Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Як зазначено у ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У відповідності до п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі\~статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що право власності позивача на житловий будинок із надвірними спорудами та будівлями за адресою: м. Ужгород, вул. Ватутіна, 7, площею 88,6 кв.м. підтверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09.12.2014 року справі № 308/14591/13-ц, яке набрало законної сили 19.10.2014 року, та вищезазначеними нормами закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, а тому позов слід задовольнити. У відповідності до вимог\~ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне покласти витрати із сплати судового збору на позивача, оскільки його позовні вимоги відповідачами не заперечувалися. На підставі наведеного та

Outcome: approved