Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із названим позовом, посилаючись на те, що 25.02.2015 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від неї грошові кошти в сумі 4000 гривень та зобов»язувався повернути їх за першою вимогою, про що була складена розписка. Проте, незважаючи на письмову вимогу від 17.03.2015 року про повернення позики в сумі 4000 гривень, відповідач взяті на себе зобов»язання не виконав. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 4000 гривень, судові витрати по справі 11,70 гривень, 243,60 гривень судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 2400 гривень. В судове засідання позивач не з»явилася, про час місце розгляду справи повідомлена належним чином, в позовній заяві просить розглядати справу без неї та за відсутності її представника. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, розглянувши матеріали справи, та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, виходячи із наступного. Так, в судовому засіданні встановлено, що 25.02.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в сумі 4000 гривень та зобов»язувався повернути їх за першою вимогою, про що була складена розписка. (а.с.-7) 17.03.2015 року позивач надіслала на адресу відповідача письмову вимогу з проханням повернути позику в розмірі 4000 гривень, яка була особисто вручена відповідачу ( а.с.-11,12) Проте, відповідач взяті на себе зобов»язання не виконав, грошові кошти не повернув. На обґрунтування понесених витрат на правову допомогу в розмірі 2400 гривень, позивач посилається на договір № 15-Ю від 12 березня 2015 року про надання правової допомоги та товарні чеки №1 від 12 березня 2015 року та № 1 від 13 травня 2015 року (а.с.14-18) Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника про передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ст.ст. 526,530 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов»язанні вказаний строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі ), що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до роз»ясень, викладених у Правовому висновку Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18 вересня 2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і, залежно, від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики в сумі 4000 гривень підлягають задоволенню, оскільки в суді знайшов підтвердження той факт, що відповідач не виконує належним чином зобов»язання за договором позики . Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 243 гривні 60 коп. судового збору та 11,70 гривень витрат на поштове відправлення. Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення із відповідача на користь позивача 2400 гривень витрат на правову допомогу, суд вважає, що в задоволенні цих вимог позивачу слід відмовити, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов»язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.84 ЦПК України витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця а галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно зі ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб»єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У п.п. 47,48 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз»яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката, або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків, надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідно договору (статті 12,42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов»язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження здійснених позивачем витрат за надання адвокатом [PERSON] правової допомоги на підставі договору № 15-Ю про надання правової допомоги від 12 березня 2015 року на аркушах справи 14,15 містяться товарні чеки № 1 від 12 березня 2015 року про сплату позивачем [PERSON] 800 гривень за складання претензії до [PERSON] та № 1 від 13 травня 2015 року про сплату позивачем [PERSON] 1600 гривень за складання та подання позовної заяви. Разом з тим, в матеріалах справи відсутній, документально підтверджений, розрахунок витрат на правову допомогу розмірі, оплаченому позивачем адвокату, здійснений з урахуванням положень Закону України « Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», що позбавляє суд можливості дійти обґрунтованого висновку щодо відповідності сплаченої суми фактично наданим послугам. Більше того, згідно з п. 48 зазначеної постанови Пленуму, відсутність відповідного розрахунку фактично є самостійною підставою для відмови у задоволенні вимог щодо стягнення таких витрат. Крім того, надані позивачем товарні чеки про сплату коштів за надання правової допомоги не є фінансовими документами, оформленими у встановленому законом порядку, які б свідчили про оплату таких витрат. ( Як, наприклад, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо). Враховуючи вищевикладене обґрунтування, суд вважає, що в цій частині вимоги позивача є необґрунтованими та задоволені бути не можуть.

Outcome: partial