Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що їй на підставі договору дарування від 20.07.2007 року на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідач, [PERSON] є братом позивача по матері від її другого шлюбу. Відповідач в квартирі за адресою: [ADDRESS] не мешкає з осені 2012 року. З 2000 року по осінь 2012 року [PERSON] періодично зявлявся до квартири лише з метою провідати матір. Останній раз у квартиру він приходив на поховання матері. Майна та особистих речей відповідача по справі в квартирі немає. Таким чином, відповідач без поважних причин більш як сім років не мешкає у зазначеної квартирі. До даного часу відповідач добровільно свою реєстрацію у зазначеній квартирі не скасував. Адреса фактичного проживання відповідача позивачу не відома, стосунки з ним вона не підтримує. Позивач просить суд усунути перешкоди в користуванн власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача адвокат Мосіна О.В. надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Від відповідача відзив на позов або письмові пояснення не надходили, відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.223\~ ч. 4,\~ст.280 ЦПК України\~та думки позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. У відповідності із ст.ст.\~317,\~319,\~321 ЦК України\~власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 12.07.2007 року , нотаріально посвідченого державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Обушенко В.М., реєстровий номер №1-606. Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 12.09.2019 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 04.10.2014 року по теперішній час. Згідно акту заступника голив правління ОСББ „ Комунальник-1 від 27.08.2019 р. відповідач [PERSON] не мешкає за адресою [ADDRESS] , в квартирі відсутні речі та особисті речі, які йому належать. Відповідно до ст. 405 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до\~ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, крім іншого, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. З огляду на те, що\~Закон № 1382-IV\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення\~статті 7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову та усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності шляхом\~\~визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком. На підставі викладеного та

Outcome: approved