Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість за розпискою від 25.04.2017 року в загальному розмірі 78259,21 грн. та судові витрати. Свої вимоги мотивувала тим, що 25.04.2017 року між нею та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, за яким нею передано відповідачу у справі грошові кошти в сумі 67000 грн. із обов`язком повернення до 31.12.2017 року, однак у вказаний строк остання борг не повернула. На її прохання про добровільну сплату боргу [PERSON] не відповіла, від перемовин щодо вирішення даного питання ухиляється. Представник позивача, до зали судового засідання не з`явився, просив суд у разі неявки в судове засідання відповідача, розглядати справу у його відсутності. Не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, до зали судового засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку про часткове задоволення позову за таких підстав. Судом встановлено, що 25.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 67000 гривень, а остання зобов`язалася повернути їх до 31 грудня 2017 року. На підтвердження отримання грошових коштів [PERSON] написала [PERSON] розписку про отримання коштів від 25.04.2017 року (а.с. 29). Станом на день подачі позову до суду відповідач борг не повернула. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі №; 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Статтею 545 ЦК України, яка регулює питання виконання зобов`язань, передбачено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Враховуючи, що борговий документ наданий суду позивачем як кредитором (позикодавцем), а не відповідачем як боржником (позичальником) та зважаючи, що повернення грошової суми (суми позики) відповідачем будь яким способом (готівкою, на банківський рахунок) позивачу не відбувалося, суд приходить до висновку про те, що правові підстави вважати зобов`язання за договором позики в зв`язку з його виконанням припиненими у спірних правовідносинах відсутні. Доказів того, що відповідачем виконані боргові зобов`язання на вказану вище суму, відповідачем не надано та з матеріалів справи не встановлено. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на наведене вище та приймаючи до уваги те, що відповідач не виконала взяті зобов`язання та суму позики у розмірі 67000 грн. не повернула позивачу, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині заявлених вимог. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема, частина друга цієї статті передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики грошових коштів, то зазначені правовідносини є грошовими зобов`язальними. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК України. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 31.12.2017 року по 01.03.2019 року, в порядку ст. 625 ЦК України. Як вбачається, з прохальної частини позовної заяви, [PERSON] просить стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 2180,71 грн., однак, з розрахунку долученого останньою до позовної заяви, 3% річних за період з 31.12.2017 року по 01.03.2019 року від простроченої суми в розмірі 67000,00 грн. становить 2169,69 грн. ( а.с. 6). В зв`язку з вищевикладеним, судом було перевірено розрахунок наданий позивачем та встановлено, що 3% річних за період з 31.12.2017 року по 01.03.2019 року від простроченої суми в розмірі 67000,00 грн. становить 2169,69 грн. (67000 грн.: 100% * 3% : 365 днів * 394 днів прострочення = 2169,69 грн.). Враховуючи те, що кошти у борг були надані відповідачу у національній валюті, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні витрати за період з 31.12.2017 по 28.02.2019 року у розмірі 9078,50 грн. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача і в цій частині поданого позову. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача також слід стягнути судовий збір на користь позивача у розмірі 782 гривні 48 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial