Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору № 014/1322/82/1612 від 28 серпня 2008 року. В обґрунтування позову, враховуючи зміну підстав позову, позивачка зазначила, що під час укладання кредитного договору банк надав їй недостовірну інформацію про розмір реальної процентної ставки. У додатку № 2 до кредитного договору банк надав інформацію про реальну відсоткову ставку на рівні 14,58%. Проте згідно проведених розрахунків на підставі формули, визначеної п.п.3.3 Постанови НБУ № 168, за результатами якої було встановлено, що реальна відсоткова ставка встановлена банком на рівні 16,23%. Якщо б вона знала про це на момент укладання договору, то не погодилася б на такі умови, а уклала б договір в іншому банку в гривні за такі ж відсотки. Вважає, що банк порушив її права на надання достовірної інформації як споживачу фінансових послуг про умови кредитування. Наслідком цього є те, що вона як споживач позбавилася реальної можливості зробити свідомий вибір щодо необхідності кредитування у відповідному банку, водночас банк отримав реальну можливість отримати більший дохід, ніж передбачено кредитним договором, поклавши на неї додатковий тягар по оплаті кредиту, конвертації валюти, розмір якої збільшився більше ніж у п'ять разів. Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені у використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив визнати недійсним кредитний договір в зв'язку з ненаданням банком на час укладення договору достовірної інформації про реальну процентну ставку, оскільки в кредитному договорі реальна відсоткова ставки визначена у розмірі 14,58%, а згідно висновку експерта вона становить 16,32%. Представник відповідача Надольська А.В. проти позову заперечувала та пояснила, що відповідачем під час укладення договору позивачці була надана уся необхідна інформація, реальна відсоткова ставка визначена банком за відповідною формулою, визначеною НБУ. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 01.05.2005 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ѓ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ст.19 Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у чіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені в використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно п.3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживач, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється за формулою; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Судом встановлено, що 28.08.2008 року між Відкритим акціонерним банком «Райффайзен банк Аваль» та позивачкою укладено кредитний договір №014/1322/82/1612, за яким банк надає позичальнику кредит для споживчих цілей у сумі 100 000 доларів США на строк до 02.09.2018 року зі сплатою 14,35% річних. Згідно п.15.4 кредитного договору позичальник усвідомлює та гарантує, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними і справедливими. У разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник. Йому розтлумачено та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може призвести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника (п.15.5 договору). Згідно п.15.7 кредитного договору позичальник повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в «Райфайзен банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації; надана позичальнику інформація є повною, необхідною, достовірною та своєчасною. У додатку № 2 до кредитного договору реальна процентна ставка визначена у 14,58%. Згідно висновку експерта № 1779/16-26 від 07.07.2016 року реальна відсоткова ставка, застосована банком під час укладення кредитного договору № 014/1322/82/1612 від 28.08.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] орієнтовно складає 16,32%. В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї з сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір укладений позивачкою 28.08.2008 року, а додаток № 2, у якому визначено реальну процентну ставку 14,58%, отриманий нею 02.09.2008 року. Отже, посилання позивачки на те, що саме реальна відсоткова ставка 14,58% спонукала її до укладення кредитного договору, а не 16,23%, і якщо б їй було про це відомо на момент укладення договору, то вона б його не уклала, не відповідають матеріалам справи. Крім того, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором [PERSON] здійснювала погашення кредиту до 28.08.2014 року, що свідчить про її тривалу згоду з умовами договору. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд вважає, що позивачкою не доведено факту обману, умислу відповідача під час укладення кредитного договору та істотності значення різниці між реальними відсотковими ставками у 16,23% та 14,58% . За таких обставин судом не знайдено підстав для визнання кредитного договору недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed