Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та розділ особових рахунків для нарахування та утримання оплати за комунальні послуги мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власницею Ѕ частини квартири [ADDRESS] , на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.05.2017 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.06.2017 року. Так, квартира загальною площею 34,4 кв.м. складається з однієї кімнати жилою площею 18.3 кв.м., кухня - 6,9 кв.м, ванної кімнати, вбиральні - 3.1 кв. м., коридору 4.1 кв.м. та балкону -2,56 кв.м. Сторони не можуть дійти згоди щодо користування квартирою. Відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні її майном, встановивши нові замки, що унеможливлює потрапляння позивачки до своєї власності. Факт неможливості потрапляння до житлового приміщення підтверджується Висновками ДОП Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві від 10.04.2018 року та 07.07.2018 року. На неодноразові звернення позивачки надати дублікат ключів, відповідач відмовляє. Необхідність усунути перешкоди у здійсненні позивачу її права на користування Ѕ частини квартири, шляхом вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та розділення особових рахунків обґрунтовується необхідністю розпоряджатися своєю власністю та сплатою витрат на житлово-комунальні послуги, оскільки відповідачка не здійснює оплату за надані комунальні послуги з 14.12.2012 року, що призвело до виникнення заборгованості у сумі 63532,30 грн. станом на 02.07.2018 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява, мотивуючи це тим, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні спірним майном. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог проси відмовити у повному обсязі, мотивуючи це тим, що позивача не допустить до спірної квартири так як вказаній квартирі остання не проживала не несла витрати по її утриманню, а також повідомила суд, що позивач вводить в оману суд, вказуючи те, що останній належить Ѕ спірної квартири. Свою позицію відповідач обгрунтовує посиланням на постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року, винесену в рамках розгляду справи № 755/16946/16-ц, відповідно до якої за позивачем [PERSON] в порядку спадкування визнано право власності на ј спірної квартири [ADDRESS] . За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав згідно вказаної статті є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.05.2017 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом було задоволено. Визнано за [PERSON] , як спадкоємцем першої черги за законом майна померлого [INFO] [PERSON] , право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . На підставі рішення суду, 07.06.2017 року Ѕ частини квартири [ADDRESS] , була зареєстрована за [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.06.2017 року. Постановою Київського апеляційного суду від 30.10.2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.05.2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов [PERSON] було задоволено частково. Визнано за [PERSON] , в порядку спадкування за законом право власності на ј частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,5 м.2. Постановою суду було встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину прийняли лише позивач (в порядку ст. 1269 ЦК України) та відповідач ( в силу ст. 1268 ЦК України) . Відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи , проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином за позивачем [PERSON] на даний час визнано право власності на ј частини спірної квартири, відповідно до Постанови Київського апеляційного суду від 30.10.2018 року, хоча відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права за позивачем зареєстровано право власності на Ѕ частину спірної квартири. Позивач [PERSON] має право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством. Квартира [ADDRESS] , загальною площею 34,4 кв.м. складається з однієї кімнати жилою площею 18.3 кв.м., кухня - 6,9 кв.м, ванної кімнати, вбиральні - 3.1 кв. м., коридору 4.1 кв.м. та балкону -2,56 кв.м. Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих /знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В процесі судового розгляду знайшов своє підтвердження факт створення відповідачем [PERSON] перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , позивачу [PERSON] . Так, в судовому засіданні відповідач зазначила, що вказану квартиру вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] Права власності на частину спірної квартири за позивачкою не визнає. Крім того факт неможливості потрапляння [PERSON] до житлового приміщення підтверджується Висновками ДОП Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві від 10.04.2018 року та 07.07.2018 року. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. З вказаною нормою кореспондуються положення ст. 358 ЦК України, ст. 150 ЖК України. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник майна відповідно до ст.ст. 317, 319, 325, 383 ЦК України має право володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому на праві приватної власності майном на свій розсуд та вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Конституцією України у ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У зв`язку з вищевикладеним позовна вимога щодо усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення, підлягає до задоволення. Не підлягають до задоволення вимоги позивачки щодо встановлення порядку користування житловим приміщенням та розділ особових рахунків, оскільки спірне житлове приміщення згідно Технічного паспорту квартири складається з однієї кімнати жилою площею 18.3 кв.м., кухня - 6,9 кв.м, ванної кімнати, вбиральні - 3.1 кв. м., коридору 4.1 кв.м. та балкону -2,56 кв.м. Тобто при вирішенні даного спору визначальним є технічна можливість виділу частки або поділу квартири відповідно до часток сторін. У зв`язку з вищевикладеним відсутня технічна можливість відповідно до змісту позовних вимог встановити порядок користування квартирою між сторонами. Так, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, згідно ст. 322 ЦК України. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном - так зазначено в ст. 360 ЦК України. Споживачами житлово-комунальних послуг є всі мешканці, які проживають у квартирі, тобто при розділенні особового рахунку стосовно оплати комунальних послуг за квартиру, у якій залишаються у спільному користуванні коридор, кухня, ванна, вбиральня, слід виходити із частки, яка припадає на кожну особу. Згідно п.п.10, 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572 із змінами, мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар). Суд зазначає, що заявлені позовні вимоги, а саме здійснення судом розподілу особових рахунків на сплату житлово-комунальних послуг та встановлення порядку користування житловим приміщенням не ґрунтується на жодній нормі закону, а відтак не підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надано, хоча обов`язок по доведенню обставин, на які учасники посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень покладено на сторонни. Відповідно до ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині усунення перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved