Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги позивачка мотивує тим, що вона з 18 червня 2015 року працювала на підприємстві відповідача, та 20 січня 2021 року її було звільнено наказом №61-к від 20 січня 2021 року за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. В день звільнення з [PERSON] не було здійснено розрахунок при звільненні. На теперішній час відповідач не сплатив позивачеві належні при звільненні суми у розмірі 4647,14 грн, які позивачка просить стягнути на її користь. Позивачка, зазначає, що її середньоденний заробіток на день звільнення становив 280,60 грн, а тому відповідач повинен сплатити їй зазначену суму за кожен день затримки розрахунку при звільненні починаючи з 21 січня 2021 року. Дії роботодавця, щодо не проведення з позивачкою розрахунку при звільненні, поставили її у скрутне матеріальне становище, що унеможливило нормальне існування її та членів її сім`ї, а також призвело до тяжкого психологічного стану позивачки, остання змушена була шукати інше джерело доходу, у зв`язку із чим вона зазнала моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 10000,00 гривень. З огляду на викладене позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь: невиплачену суму заробітної плати у розмірі 4647,14 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також в порядку відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 29 квітня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 14 липня 2021 року (а.с. 15). Від відповідача на адресу суду 08 червня 2021 року надійшов відзив на позов у строк, встановлений судом, з доданими до нього доказами про підтвердження направлення його копії та доданих нього документів позивачці, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» до розгляду в межах цієї цивільної справи. Згідно з наданим відзивом відповідач зазначає, що позивачка була звільнена наказом підприємства №61-к від 20 січня 2021 року за власним бажання. Сума до сплати, яка належала [PERSON] на час звільнення становила 6026,96 грн. Станом на 02 червня 2021 року заборгованість відповідача перед позивачкою відсутня та була погашена у повному обсязі платіжними дорученнями №97 від 12 травня 2021 року у сумі 1379,82 грн та №40 від 10 лютого 2021 року у сумі 4647,14 грн. Відповідачем дійсно не було вчасно виплачено належних звільненому працівникові сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки численні борги на підприємстві, у тому числі із заробітної плати та постачання (розподіл) електроенергії, утворились через несплату ДП «Держвуглепостач» заборгованості за поставлене відповідачем вугілля у сумі 59987377,51 гривень, яка на теперішній час є непогашеною. За підсумками роботи за І квартал 2021 року збитки підприємства склали 99092 тис. грн. Кредиторська заборгованість станом на 01.05.2021 року складає 1543295 тис. грн. Згідно з постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29.04.2020 року у виконавчому провадженні було накладено арешт на грошові кошти ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», що містились на відкритих рахунках у таких банківських установах, як АТ «ОТП Банк», АТ «КІБ», АБ «Південний». Накладення вказаних арештів призвело до остаточного блокування фінансово-господарської діяльності відповідача, що також унеможливило здійснення будь-яких платежів у тому числі й з виплати заробітної плати. На думку відповідача, з наведеного вбачається, що відсутня вина підприємства, що виключає відповідальність останнього за несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні. Відповідач зазначає, що\~ [PERSON] не надала жодного доказу того, що вона зазнала моральної шкоди, а також доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між винними діями (бездіяльністю) відповідача та моральними стражданнями, з яких міркувань позивачка виходила, визначаючи розмір шкоди у сумі 10000,00 гривень, та якими доказами це підтверджується. Посилаючись на вищевикладене відповідач просив відмовити\~\~позивачці у задоволенні вимог позову у повному обсязі, а справу розглядати за відсутності представника ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» (а.с. 18-19). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, від сторін не надходило. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка у період часу з 18 червня 2015 року по 20 січня 2021 року працювала на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая», та була звільнена 20 січня 2021 року за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] від 04 жовтня 2007 року (а.с. 8-11). Відповідно до довідки державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» №463 від 20 квітня 2021 року [PERSON] дійсно працювала на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та наказом №61-к від 20 січня 2021 року була звільнена 20 січня 2021 року за власним бажанням. За січень 2021 року позивачці нарахована заробітна плата у розмірі 7486,90 грн, належна сума до сплати складала 6026,96 грн. Станом на 02 червня 2021 року заробітна плата позивачці була виплачена у повному обсязі: - 1379,82 грн перераховано згідно з платіжним дорученням №40 від 10 лютого 2021 року (а.с. 31-34); - 4647,14 грн перераховано згідно з платіжним дорученням №97 від 12 травня 2021 року (а.с. 27-30). Середньоденна заробітна плата позивачки на час звільнення склала 280,60 грн (а.с. 25). Згідно з довідкою №б/н від 01 червня 2021 року за підсумками\~роботи державного\~підприємства «Шахта\~ім.\~М.С.\~Сургая» за\~І квартал\~2021\~року збитки\~підприємства склали\~99092\~тис.\~грн.\~Кредиторська заборгованість\~станом на\~01\~травня 2021\~року складає\~1543295\~тис.\~грн.(а.с. 26). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працювала на державному підприємстві\~«Шахта ім.\~М.С.\~Сургая» та\~була звільнена\~з підприємства\~20\~січня 2021\~року за\~власними бажанням\~на підставі\~ст.\~38\~Кодексу законів\~про працю\~України.\~В день\~звільнення з\~останньою не\~було проведено\~повного розрахунку\~всіх належних\~їй сум.\~Середньоденна заробітна\~плата [PERSON] становить 280,60 грн, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. За\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 21 Кодексу законів про працю України \~трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі\~ст. 24 Кодексу законів про працю України \~трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України, яка кореспондується зі ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З відзиву відповідача вбачається, що станом на 02 червня 2021 року заборгованість перед [PERSON] відсутня, що також підтверджується наданими платіжними дорученнями №40 від 10 лютого 2021 року та №97 від 12 травня 2021 року, та не спростовано позивачем. На час подання позову заборгованість відповідача перед позивачкою становила 4647,14 грн, яка 12 травня 2021 року, тобто вже після подання позову, була сплачена відповідачем у повному обсязі, а тому позовна заява у цій частині не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становить 280,60 грн, що підтверджується листом державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» №б/н від 02 червня 2021 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Так,\~розмір компенсації\~середнього заробітку\~за період,\~коли позивачу\~з вини\~відповідача не\~було здійснено\~розрахунок при\~звільненні,\~а саме,\~за період\~з 21\~січня 2021\~року (з\~наступного дня\~після звільнення)\~до дня\~фактичної сплати\~такої заборгованості\~ 12\~травня 2021\~року (включно),\~де кількість\~робочих днів\~ становить\~76\~днів (у\~січні 2021\~року \~7\~р.д.,\~у лютому\~2021\~року \~20\~р.д.,\~у березні\~2021\~року \~22\~р.д.,\~у квітні\~2021\~року \~22\~р.д.,\~у травні\~2021\~року \~5\~р.д.),\~складає 21325,60 грн (76 робочих днів х 280,60 грн). Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що підприємством дійсно не було вчасно виплачено належних позивачеві сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки на підприємстві наявні численні борги через несплату за поставлене вугілля. Однак, суд критично ставиться до вищезазначених посилань відповідача, оскільки [PERSON] виконувала покладені на неї трудові зобов`язання, а державне підприємство «Шахта ім. М.С. Сургая» не виконало свої зобов`язання перед звільненим працівником, а відсутність у підприємства грошових коштів не може бути підставою для невиплати працівникові заробітної плати та/або сум належних при звільнені. Окрім того, відповідач у відзиві на позов не визначає, які саме заходи були вжиті підприємством для здійснення щонайшвидшої виплати звільненому працівникові належних йому сум та узгодження з останнім можливого часу/графіку проведення такої виплати. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Більш того, суд вважає необхідним зауважити, що на час звільнення [PERSON] сума нарахованої та несплаченої відповідачем заробітної плати складала 7486,90 грн, що підтверджується листом відповідача №б/н від 02 червня 2021 року, яка була сплачена підприємством у повному обсязі, тому стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8000,00 грн буде в повній мірі дотримано балансу та принципу співмірності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивачки, яка більше 5 років працювала на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая», а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачці від підприємства, стало погіршення матеріального стану [PERSON] , що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, доходить висновку, що з відповідача державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 грн, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги зі стягнення заборгованості із заробітної плати [PERSON] , судовий збір на користь держави в особі Державної судової адміністрації України не стягується. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції №0.0.2105829380.1 від 27 квітня 2021 року позивачем було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 908,00 грн. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 21325,6 грн та моральної шкоди у сумі 5000,00 грн, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 376,82 грн: (8000,00 грн+5000,00 грн) х 908,00 грн/ (21325,6 грн + 10000,00 грн). Оскільки, відповідно до вимог статті 279 Цивільного процесуального кодексу України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial