Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] , третя особа - Управління Держпраці у Тернопільській області про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення заборгованості у грошових коштах за затримку розрахунку при звільнення у розмірі середнього заробітку. Посилаючись на те, що він працював найманим працівником у відповідача. Під час роботи у ФОП [PERSON] в період з 20.04.2016 р. по 31.10.2016 р. на посаді сторожа позивачу виплачувалася заробітна плата 500 грн. в квітні місяці і по 1000 грн. в наступні місяці, хоча з травня 2016 році її мінімальний розмір повинен становити не менше 1 450 грн. При звільненні з роботи відповідач не виплатив позивачу заробітну плату за жовтень місяць, а також не провів з ним повного розрахунку. Позивач працював сторожем і режим його роботи становив добу на роботі, через дві доби відпочинку, а тому його робота повинна обліковуватись погодинно. Щомісяця позивач відпрацьовував по 10-11 діб, що становило від 240 до 264 годин. Зокрема, в квітні позивач відпрацював 4 доби (96 годин), в травні - 11 діб (264 години), в червні - 11 діб (264 години), в липня - 10 діб (240 годин), в серпні - 10 діб (240 годин), у вересні - 10 діб (240 годин), у жовтні - 10 діб (240 годин). Загалом позивачу мало бути нараховано та виплачено 13 726,56 грн. Крім цього, за період роботи у ФОП [PERSON] за час надурочної роботи позивачу мало бути нараховано 9 441,92 грн. Також, позивач просить стягнути доплату у нічний час в розмірі 915,05 грн. А тому, із вищевказаного, позивачу повинна була нараховуватися заробітна плата, з урахуванням доплат за надурочні роботи та у нічний час в розмірі 24 083,57 грн. За весь час роботи у ФОП [PERSON] позивач отримав 5 500 грн. заробітної плати, а заробітну плату за жовтень йому взагалі не виплачено. Таким чином, ФОП [PERSON] повинен ще виплатити позивачу (24 083,57 грн. - 5500,00 грн. = 18 583,57 грн.). Також, позивачу не виплачено грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, якою передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відпрацювавши у ФОП [PERSON] більше шести місяців, компенсації за належних 12 днів відпустки він не отримав. Крім цього, за час роботи у ФОП [PERSON] з 20.04.2016 по 31.10.2016 року і компенсація за невикористану відпустку мала бути розрахована відносно заробітних плат отриманих з 01 травня по 01 листопада 2016 року. Таким чином, ФОП [PERSON] повинен позивачу сплатити ще 139 953,34 грн. його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Перебуваючи в тривалих трудових відносинах з роботодавцем ФОП [PERSON] (з 20.04. по 31.10.2016 р.) і отримуючи щомісячно по 1000 грн. заробітної плати, що є менше розміру мінімальної заробітної плати, позивач щиро вірив в його обіцянки що отримуватиму заробітну більшу заробітну плату, відповідну його роботі і не отримавши при розрахунку крім належної заробітної плати за жовтень 2016 року та розрахунку при звільненні він повністю зрозумів, що [PERSON] ввів його в оману. У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача в користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 18583,57 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1914,57 грн., грошові кошти за затримку розрахунку при звільнення у розмірі середнього заробітку в розмірі 139 953,34 грн. У судовому засіданні позивачпозовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначив, що проти позовних вимог позивача заперечує, оскільки вважає, що позов є необґрунтованим, позивачем не надано доказів, якими він підтверджує порушення трудового законодавства і свої позовні вимоги. Позивач звертався до контролюючих органів зі скаргою на нього 20 січня 2017 року, у зв`язку із чим посадовими особами Управління Держпраці у Тернопільській області проведено позапланову перевірку додержання відповідачем законодавства про працю. В акті перевірки № 19-01-40/021 було зафіксовано на думку перевіряльників наступні порушення: не надано жодного документа про ведення обліку роботи найманих працівників; відсутні відомості про доплату за роботу у нічний час сторожам; строки виплати зарплати нормативним актом роботодавця не встановлені; не виплачена звільненому працівнику компенсація за невикористану відпустку. На підставі акта перевірки додержання суб`єктом господарювання законодавства про працю № 19-01-40/021 від 20 січня 2017 року було прийнято дві постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, а саме: № 25/1/19-01- 40/021 в розмірі 3200 гривень, а також постанову № 25/19-01-40/021 про накладення штрафу в розмірі 9600 гривень та видано припис № 19-01-40/021-021 від 20.01.2017 р. з вимогами усунути виявлені порушення та інформувати управління Держпраці у Тернопільській області про виконання припису. Відповідно відповідачем оскаржено дії перевіряльників до Тернопільського окружного адміністративного суду і постановою суду від 18 травня 2017 року у справі № 819/497/17 було визнано дії Управління Держпраці у Тернопільській області щодо накладення штрафу на нього неправомірними, вищезазначені постанови та припис скасовані. Таким чином, судом визнано відсутність у його діях будь-яких порушень чинного трудового законодавства, що є додатковим доказом необґрунтованості позову. Стосовно необґрунтованості та голослівності тверджень позивача про порушення відповідачем вимог трудового законодавства вважає за потрібне повідомити наступне. Згідно з трудовим договором від 20.04.2016 р. позивач був прийнятий на посаду сторожа з тривалістю робочого часу - 40 годин в тиждень. Заробітна плата виплачувалася відповідно до відпрацьованого робочого часу згідно з табелями використання робочого часу. За жовтень 2016 року зарплата позивачу була виплачена в повному обсязі. Відпустка позивачу була надана відповідно до наказу № 1-к від 20.10.2016 року, розрахунок відпускної виплати проведений відповідно до вимог закону. Твердження позивача про його роботу понад встановлену законодавством норму та про роботу в нічний час, про невиплату заробітної плати не відповідають дійсності, суперечать положенням трудового договору, спростовуються наданими відповідачем документами. Позивач жодного разу з моменту звільнення не звертався з претензіями щодо виплати заробітної плати чи будь-яких інших виплат. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав, наведених у відзиві. Представник Управління Держпраці у Тернопільській області у судове засідання не з`явився, з невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки у судове засідання відповідач суду не повідомив та не подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до висновку. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, [PERSON] був прийнятий 20 квітня 2016 року на роботу до фізичної особи - підприємця [PERSON] на посаду сторожа, що стверджується копія трудової книжки. Також, 20 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений трудовий договір №3 між працівником та фізичної особою. Згідно п. 2, 3, 4 вказаного договору, працівник зобов`язаний виконувати сторожа. Фізична особа зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі не менше мінімальної. Час виконання робіт установлюється з 40 год. в тиждень. Відповідно до ст. 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як встановлено судом, [PERSON] був прийнятий на роботу з 40 год. на тиждень та заробітною платою не нижче мінімальної, на підставі трудового договору, укладений між позивачем та відповідачем та наказу №2-к від 20.04.2016. Згідно табелів обліку використання робочого часу та відомості про нарахування зарплати за квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2016 року, [PERSON] було нараховано та виплачено заробітну плату, про що свідчить підписи [PERSON] . Також у жовтні 2016 році [PERSON] була надана в рахунок щорічної відпустки 12 календарних днів з 20 жовтня 2016 по 31 жовтня 2016, що стверджується наказом №1-к від 20 жовтня 2016 року. Згідно наказу від 26.10.2016 №4-к [PERSON] був звільнений з роботи за згодою сторін, з 31 жовтня 2016 року. При цьому, [PERSON] було нараховано та виплачено відпускні, що стверджується відомості про нарахування зарплати за жовтень 2016 року. Як вбачається з матеріалів справи, Управління держпраці у Тернопільській області було проведено перевірку фізичної особи - підприємця [PERSON] та складено акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування №19-01-40/021, виданий Управлінням держпраці у Тернопільській області в якому було виявлено ряд порушень. Однак, згідно постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.05.2017, справа №819/497/17, судом було визнано дії Управління Держпраці у Тернопільській області щодо накладення штрафу на суб`єкта підприємницької діяльності - фізичну особу [PERSON] неправомірними; визнано протиправною та скасувати Постанову Управління Держпраці у Тернопільській області № ТЕ 25/19-01-40/021 від 22.02.2017 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на суб`єкта підприємницької діяльності - фізичну особу [PERSON] у розмірі 9600,00 грн.; визнано протиправною та скасувати Постанову Управління Держпраці у Тернопільській області № ТЕ 25/1/19-01-40/021 від 22.02.2017 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на суб`єкта підприємницької діяльності - фізичну особу [PERSON] у розмірі 3200,00 грн.; визнано протиправним та скасовано припис Управління Держпраці у Тернопільській області № 19-01-40/021-021 від 20.01.2017 року. Також вказаною постановою суду встановлено, що Управління Держпраці у Тернопільській області безпідставно дійшов висновку, що ФОП [PERSON] використовувалась наймана праця гр. гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у нічний час і не проводилась доплата, оскільки, Управління Держпраці у Тернопільській області не надано жодних доказів того, що дійсно праця найманих працівників здійснювалась у нічний час (акти, накази, табелі обліку робочого часу із режимами змінності). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, суд вважає, що безпідставним твердження позивача про роботу в надурочний та нічний час і при цьому зазначає, що позивач не надав суду будь-яких доказів про роботу в надурочний та нічний час, а тому вважає, що здійсненні позивачем розрахунки заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку є безпідставним. Аргумент позивача на ту обставину, що ним не був підписаний трудовий договір та він не підписувався у відомостях нарахування зарплати за квітень - жовтень 2016 року, а також, що даний трудовий договір не зареєстрований у державній службі зайнятості, суд не приймає до уваги, оскільки позивач не подав належних та допустимих доказів, які б вказували про не підписання ним трудового договору та відсутність його підпису у відомостях нарахування зарплати за квітень - жовтень 2016 року, позивачем не заявлено клопотання про призначення експертизи. Також суд зазначає, що на час укладення трудового договору була виключена з КЗпП України ст.241 , яка передбачала реєстрації в службі зайнятості трудового договору, укладеного між підприємцем і найманим працівником, тому починаючи з 2015 року КЗпП України не зобов`язує реєструвати трудовий договір в службі зайнятості. За таких обставин, суд приходить до переконання, що позивач працював у відповідача на підставі укладеного трудового договору і відповідач нарахував та виплатив [PERSON] заробітну плату відповідно до умов трудового договору, а також при звільненні відповідач виплатив позивачу в день звільнення всі суми, що йому належали. Позивач як на підставу заявлених вимог посилається на те, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку, однак з такими доводами суд не погоджується. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13) В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Як встановлено судом, фізична особа - підприємець [PERSON] нарахував та виплатив в день звільнення [PERSON] всі суми, що йому належали при звільненні. Позивачем не було подано доказів, що йому не було виплачено належної йому заробітної плати чи компенсації. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження, що фізична особа - підприємець [PERSON] не виплатив [PERSON] належних йому коштів при звільненні, суд приходить до висновку, що права та інтереси позивача не були порушенні відповідачем, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов виник із трудових правовідносин та майновий стан позивача, суд вважає, що слід звільнити позивача від сплати судового збору за подання позову. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed