Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання батьківства, встановлення факту проживання однією сім'єю, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем вона познайомилася в березні 2014 року та з березня 2015 року вони почали проживати однією сім'єю у помешканні відповідача. У травні 2016 року через проблеми зі здоров'ям позивача, подружжя звернулося у клініку репродуктивної медицини «Боголюби» для проведення екстракорпорального (штучного) запліднення, оскільки обоє мали бажання народити спільну дитину. Однак, вказана процедура виявилася невдалою, тому подальші спроби штучного запліднення були припиненими. З березня 2017 року відносини з відповідач неочікувано погіршились та з 01.04.2017 року вона почала проживати від нього окремо. 03.05.2017 року їй стало відомо, що вона перебуває на 9-му тижні вагітності, про що вирішила повідомити, оскільки мала надію на відновлення стосунків. [PERSON] повідомив, що йому необхідний час для роздумів, проте під час вагітності допомагав їй, у всіх документах його зазначали батьком дитини. [INFO] у неї з відповідачем народився спільний син [PERSON]. Відповідач був присутнім на пологах, мав перший контакт з сином, а на хрестинах дитини, [PERSON] позиціонував себе як батько дитини. Зазначила, що відповідач й надалі допомагав їй продуктами харчування, забезпечував дитину іншими необхідними речами та предметами. Згодом вона дізналась, що у [PERSON] зав'язалися нові стосунки з іншою жінкою. Через деякий час відповідач взагалі перестав спілкуватись з нею та разом з тим, почав сумніватись у його батьківстві. Зауважила, що на час припинення спільного проживання вони з [PERSON] не знали про те, що вона перебуває вже на близько 5-му тижні вагітності. З дня народження [PERSON] відповідач своєю поведінкою та діями підтверджував, що він є батьком дитини. Однак, з моменту окремого проживання, матеріальна допомога відповідача не є стабільною, систематичною та необхідною для утримання дитини. [PERSON] є здоровим, працездатним, інших дітей та утриманців немає. Він працює офіційно на Луцькому ремонтному заводі «Мотор» та має стабільний високий заробіток. Крім того, вона на даний час не працює, та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, а тому немає змоги матеріально забезпечувати свої потреби та потреби свого сина належним чином. Просить суд встановити факт проживання сторін однією сім'єю, встановити факт батьківства [PERSON] відносно [PERSON], [INFO], та як наслідок, стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з [PERSON] на її утримання аліменти у розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку 13.07.2018 року від відповідача надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого він заперечує щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зазначив, що він дійсно зустрічався та перебував у дружніх відносинах з [PERSON] в період з березня 2014 року по травень 2016 року. Свої відносини вони припинили після невдалого штучного запліднення у клініці репродуктивної медицини «Боголюби», а тому твердження [PERSON], що він є батьком не відповідають дійсності. Після народження позивачкою [PERSON] [INFO], про що йому також стало відомо, він не відмовився від надання допомоги останній у перший час після пологів лише з людських міркувань, оскільки в позивачки немає багато знайомих та родичів у м. Луцьку. В той же час, дана дитина була народженою після тривалого періоду часу, коли вони з позивачкою перестали фактично підтримувати будь-які відносини, що об'єктивно дає підстави сумніватися у приналежності його батьківства відносно [PERSON] Вказав, що він погоджується на проведення судово-генетичної експертизи з метою визначення батьківства відносно даної дитини. Разом з тим, вони з позивачкою ніколи спільно не проживали, не вели спільного господарства, спільний бюджет у них був відсутній. Щодо стягнення аліментів на утримання позивачки зауважив, що право на утримання має виключно дружина, тобто жінка, яка перебуває у шлюбі, а оскільки з [PERSON] він у шлюбі не перебував, тому дана позовна вимога задоволенню не підлягає. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.07.2018 року були задоволені клопотання позивача та відповідача, у справі було призначено судово-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи є [PERSON] біологічним батьком малолітнього [PERSON], [INFO] та яка ймовірність такого батьківства. Проведення експертизи було доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 05.12.2018 року позивачкою було подано заяву про уточнення позовних вимог, шляхом відмови від вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім'єю. З урахуванням викладеного просила суд встановити факт батьківства [PERSON] відносно [PERSON], [INFO], та як наслідок, стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з [PERSON] на її утримання аліменти у розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги, з урахуванням заяви про їх уточнення, підтримала та просила задовольнити. Додатково пояснила, що з березня 2015 року по квітень 2017 року вони з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Зазначила, що на час її перебування на першому місяці вагітності, вони з [PERSON] проживали разом у квартирі відповідача. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що оскільки факт батьківства [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] практично встановлений, тому відпала необхідність встановлення факту проживання сторін однією сім'єю. Уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог про встановлення батьківства та стягнення аліментів на дитину. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання позивача [PERSON] заперечував, оскільки, як пояснив, вона не є і не була його дружиною, однією сім'єю вони не проживали. Зазначив, що він працює на заводі «Мотор», розмір його щомісячної заробітної плати складає близько 10000 грн., інших дітей та утриманців у нього немає, на обліку у лікарів не перебуває. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя, позовні вимоги визнав частково. Заслухавши пояснення учасників та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] у позивачки [PERSON] народилася дитина - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], актовий запис № 3020 (а.с. 17). Як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 00019131185 від 29.11.2017 року, відомості про батька [PERSON] були внесеними відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 20). Позивач у свої позовній заяві ствердила, що біологічним батьком [PERSON] є відповідач у справі [PERSON] В свою чергу, [PERSON] заперечував щодо свого батьківства відносно [PERSON], [INFO] Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, - відповідно до статей 213, 215 ЦПК (1618-15) рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК (1618-15), згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Так, заявляючи клопотання про призначення судово-генетичної експертизи двосторонньо, сторони фактично погодилися щодо тієї обставини, що висновок за результатами її проведення, буде належним та достатнім доказом щодо встановлення факту батьківства [PERSON] відносно малолітнього [PERSON], [INFO] Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Калачова проти Російської Федерації» зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення від 07 травня 2009 року). Як вбачається з висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи Юрченко М.В. № 328 від 12.10.2018 року, за підсумками молекулярно-генетичного дослідження встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менше ніж 99,99%. Таким чином, згідно Hemmel K at all «Biostatistiscge Abstammugs-begutachung mit blutgruppen befunden» Stuttgart, 1971, біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] практично доведено (а.с. 90-93). Вищевказаний висновок експерта сторонами не оспорювався, відповідачем клопотання про проведення повторної судово-генетичної експертизи заявлено не було. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON], [INFO] Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ст. 51 Конституції України встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов'язки у шлюбі та сім'ї; що державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст. 180, ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю - позивачкою [PERSON] Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов'язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені, зокрема, у частці від заробітку платника аліментів. Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ч. 1 ст. 182 СК України встановлено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач є працездатним, здоровим, на обліку у лікарів не перебуває, інших неповнолітніх дітей, утриманців він не має. Відповідач [PERSON] працює офіційно на Луцькому ремонтному заводі «Мотор», його заробітна плата становить близько 10000 грн. на місяць. Малолітній [PERSON], [INFO], здоровий, самостійних доходів немає. Позивачка [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років та отримує допомогу в розмірі 860 грн. щомісячно. Вищевказані обставини, які були встановлені під час розгляду справи, сторонами не оспорюються та будь-яких доказів іншого суду не надали. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання малолітньої доньки. Вирішуючи вимогу позивачки про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини, судом враховується положення ч. 2 ст. 182 СК України, у якому закріплений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивачки необхідно стягувати аліменти на утримання їх спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі ј частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подання позовної заяви (18.05.2018 року) та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до частини другої статті 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86, 88цього кодексу. Згідно частини другої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Тлумачення частини другої статті 84, частини другої статті 91 СК України свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридично значущого зв'язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу. Зі змісту вищевказаних норм вбачається, що право на утримання у позивача виникло у зв'язку з тим, що вона є матір'ю спільної з відповідачем дитини, незалежно від факту перебування сторін в зареєстрованому шлюбі чи проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-891цс15. Як було встановлено судом, спільна малолітня дитина сторін проживає з матір'ю - позивачкою [PERSON] Позивач [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років та отримує державну допомогу в розмірі 860 грн. щомісячно, інших доходів не має. Таким чином, на переконання суду, матеріальне становище [PERSON] є недостатнім для утримання себе та дитини самостійно. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач [PERSON] є здоровим і працездатним і може надавати допомогу на утримання дружини, з якою проживає малолітня дитина, суд вважає за необхідне стягувати з відповідача на утримання позивачки аліменти до досягнення їх дитиною трьох років в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу). Такий розмір аліментів, на думку суду, має забезпечити позивачці та малолітній дитині утримання, у розмірі не нижчому від мінімального розміру встановленого державою. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачкою було сплачено 704 грн. 80 коп. судового збору за позовну вимогу про визнання батьківства (а.с. 1). Крім того, як вбачається з проїзних документів АСК «Експрес» серії ГБ № 046395 та ГБ № 186366, позивачкою було витрачено 369 грн. 64 коп. на проїзд потягом з м. Луцька до м. Києва та з м. Києва до м. Луцька (для прийнятті участі у проведенні експертизи) (а.с. 137, 138).. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як вбачається з калькуляції вартості послуг з надання правової допомоги адвокатом Чуріною Я.В. [PERSON] за Договором про надання правової допомоги № 20-04/1 від 20.04.2018 року, позивачкою було сплачено 6100 грн. за юридичні послуги, а саме: консультація - 500 грн.; підготовка листа-вимоги - 700 грн.; вивчення та правовий аналіз справи - 2100 грн.; підготовка та формування позовної заяви - 2800 грн. (а.с. 39). Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордера № 28 від 07.12.2018 року та розрахунку до договору про надання правової (правничої) допомоги від 31.10.2018 року, [PERSON] було сплачено адвокату [PERSON] 4000 грн. за юридичні послуги, а саме: попередня консультація - 500 грн.; вивчення та правовий аналіз справи - 1000 грн.; представництво інтересів в суді, гонорар - 2500 грн. (а.с. 134-136). Враховуючи вищевказане, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки понесені останньою витрати у зв'язку з розглядом справи, які складаються з судового збору в сумі 704 грн. 80 коп., витрат за надання правової допомоги в сумі 10100 грн., витрати пов'язані з проведенням експертизи - 369,64 грн., а всього 11174 грн. 44 коп. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Оскільки позивач за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 1409 грн. 60 коп., тобто за дві позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину та позивачку по 704,80 грн. На підставі ст.ст. 84, 180, 181, 184 СК України,

Outcome: approved