Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON]. звернулася до суду з позовом, уточненим в ході судового розгляду справи, про позбавлення [PERSON]. батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] року народження, та стягнення з відповідача аліментів на утримання останньої у твердій грошовій сумі у розмірі 643,00 гривень щомісяця, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дочкою повноліття, посилаючись на те, що відповідач є батьком [PERSON]., не виконує свої батьківські обов'язки, тривалий час не піклуються про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, добровільно матеріальної допомоги на її утримання не надає. Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд позбавити [PERSON]. батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON]. та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини. Відповідно до заяви про вступ у розгляд цивільної справи (в порядку представництва громадян - ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру») №111к від 13.08.2015 року на підставі ст.45 Цивільного процесуального кодексу України з метою захисту прав, свобод та інтересів неповнолітнього прокурор вступив у розгляд зазначеної справи. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивач та інші учасники процесу не заперечували проти такого вирішення справи. Прокурор у судовому засіданні просив суд позов задовольнити в повному обсязі, позбавити [PERSON]. батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON]. та стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району - у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив слухати справу без його участі, позов задовольнити та надав висновок про те, що відповідно до ст.19 Сімейного кодексу України доцільно позбавити [PERSON]. батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON]., так як він ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не приділяє належної уваги вихованню дитини, не цікавиться її інтелектуальним, фізичним та психічним розвитком, не піклується станом її здоров'я, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, думку прокурора, дослідивши висновок Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як органу опіки та піклування, вивчивши матеріали справи та інші письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження, серії 1-ЖС, [NUMBER], виданого 17.02.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м.Запоріжжя (а.с.5), [PERSON]. та [PERSON]. є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] року народження (актовий запис №772 від 12.08.2003 року). На підставі довідки від 23.05.2015 року, наданої УДМС України в Запорізькій області, за адресою: [ADDRESS], з 26.10.2010 року зареєстровані [PERSON]. та її донька [PERSON]. (а.с.6). Згідно довідки вих.№161/01-22 від 21.05.2015 року, виданої Запорізьким навчально-виховним комплексом технічного профілю Запорізької міської ради Запорізької області, [PERSON]. навчається в 6-А класі загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. №70. Мати дитини виховує доньку одна, батько [PERSON]. з сім'єю не проживає і не бере участі у вихованні дитини (а.с.7). Відповідно до довідки від 12.05.2015 року, виданої Танцювально-спортивною студією, [PERSON]. відвідує зазначену студію, мати дитини виховує доньку одна, батько [PERSON]. з сім'єю не проживає і не бере участі у вихованні дитини (а.с.8). На підставі інформації вих.№2607/02 від 21.08.2015 року, наданої УПФ України в Приазовському районі Запорізької області на запит суду, встановлено, що станом на 02.09.2015 року відомості про працевлаштування [PERSON]. в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру соціального страхування відсутні. Згідно інформації вих.№1355/10/08-16-18-007 від 20.08.2015 року, наданої Приморською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Запорізькій області на запит суду, [PERSON]. отримував доходи за 1 квартал 2015 року у Державної податкової інспекції в Шевченківському районі м.Запоріжжя як ФОП. Відповідно до інформації вих.№20142/08-30/17-02-14 від 07.09.2015 року, наданої Державною податковою інспекцією в Шевченківському районі м.Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області на запит суду, [PERSON]. зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців як фізична особа - підприємець 27.03.2003 року. 01.11.2012 року прийнято рішення суду про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Податкові декларації та звітність про отримані доходи [PERSON]. за період з 01.01.2015 року по теперішній час до ДПІ в Шевченківському районі м.Запоріжжя не надавалися. Як вбачається з висновку Заступника голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON]. батьківських прав, відповідно до ст.19 Сімейного кодексу України є доцільним позбавити батьківських прав [PERSON]. відносно його неповнолітньої дитини [PERSON]., [INFO] року народження, так як він ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не займається вихованням доньки. Вирішуючи питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з наступного. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На підставі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав та призначення опікуна (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Вирішуючи даний спір, суд враховує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»). У ході судового розгляду справи судом встановлено, що в порушення зазначених вимог закону відповідач [PERSON]. ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої дитини [PERSON]., не піклується про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не готує до самостійного життя, не бере участі у навчально-виховному процесі, батьківські збори не відвідує, не підтримує зв'язок з вихователями, не цікавиться успішністю та поведінкою дитини. Згідно ст. 171 Сімейного кодексу України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. У ст.12 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, закріплюється, що дитина, здатна сформулювати власні погляди, має право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага, вона може бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами. Відповідно до статті 9 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на вільне висловлювання особистої думки, формування власних поглядів, розвиток власної суспільної активності, отримання інформації, що відповідає її віку. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги думку дитини, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення батьківських прав [PERSON]. відносно його неповнолітньої дитини [PERSON]. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однаковувідповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, вусіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ніякої домовленості щодо виконання обов'язку утримувати дитину між сторонами не досягнуто, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір та строки виплати аліментів, між сторонами не укладався. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі №6-35893св12). Відповідно до положень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №3 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи вищевикладене, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку, що аліменти на утримання дитини мають бути присуджені у твердій грошовій сумі, оскільки відповідач має нерегулярний мінливий дохід. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 Сімейного кодексу України. При цьому, на підставі ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позов надійшов до суду 27.05.2015 року, а тому саме з цієї дати повинні бути присуджені аліменти. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Так як задоволена вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з приводу якої позивач була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір за зазначену вимогу. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати за вимогу про позбавлення батьківських прав підлягають стягненню з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved