Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим по [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на праві приватної спільної часткової власності належить ј частка квартири [ADDRESS] , співвласниками якої (по ј частці) також являються треті особи по справі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідач [PERSON] являється колишнім чоловіком її дочки, тобто довидився їй зятем, а тому був зареєстрований за її ж адресою. Однак фактично не проживав у квартирі жодного дня і по теперішній час не проживає, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали останньому у вказаному будинку немає, перешкод у проживанні в квартирі відповідачу ніхто не чинив. Він же після розірвання шлюбу з її дочкою [PERSON] , виїхав на проживання до м. Одеса, добровільно знятися з реєстрації не бажає. У судовому засіданні, призначеному 05.05.2020р., позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , позовні вимоги підтримали повністю та наполягали на їх задоволенні, дали згоду на заочний розгляд справи. Крім цього, просили судові витрати зі сплати судового збору при пред`явлені позову та за надання правової допомоги залишити за позивачем. Відповідач [PERSON] , двічі будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в порядку передбаченому ч. 8 та ч. 11 ст. 128 ЦПК України (судові повістки направлені по зареєстрованому та фактичному місцю проживання відповідача, рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 5630100275890 та № 5630100273928 на 07.04.2020р., 5630100285039 та № 5630100284806 на 05.05.2020р., які повернуті з відміткою поштового відділення «відсутність адресата», а також через опублікування двічі оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України), на розгляд справи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи в його відсутність та відзив на позовну заяву не надав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Врадіївської райдержадміністрації Миколаївської області Козирєва Т.С. у судовому засіданні не заперечувала проти визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та законний представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, у судове засідання 05.05.2020р. не з`явилася, звернулась до суду з заявою (вх. № 5980 від 27.12.2019р.), про розгляд даної справи по суті в її відсутність, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У судове засідання, призначене на 05.05.2020р., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не з`явився, звернувся до суду з заявою (вх. № 5943 від 26.12.2019р.), в якій просить проводити розгляд даної справи по суті в його відсутність та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Так, як в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд за згодою позивача визнав можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, у відповідності до приписів ст.ст. 280-281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: -позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на праві спільної часткової приватної власності належить ј частка квартири [ADDRESS] , співвласниками якої також являються [PERSON] , [PERSON] та онука [PERSON] (свідоцтво про право на спадщину ННВ 158639 від 06.03.2017 року, зареєстровано в реєстрі № 160, витяг № 116436103 від 06.03.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, показання позивача в якості свідка); -відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , як колишній зять позивача, з 2014 року не проживає по місцю реєстрації, участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали відповідачу у вказаному квартирі немає, позивач та інші співвласники квартири перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням не чинили (копія паспорта громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] , виданий Врадіївським РВ УМВС України в Миколаївській області 22.06.2004 року, довідка № 772 від 14.02.2019 року Врадіївської селищної ради Миколаївської області, акт обстеження місця проживання мешканців вищевказаного житлового будинку від 20.12.2018 року, показання позивача в якості свідка); В сукупності вищевикладеного вбачається, що відповідач з моменту реєстрації місця проживання без поважних причин більше одного року не користуються житловим будинком позивача та відсутній там, не сплачує комунальні послуги, що, в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок. Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Таким чином, порушене право власника житла підлягає захисту шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право на користування цим житлом, що дасть можливість власнику житлового будинку зняти його з реєстрації місця проживання, в порядку визначеному Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. Позивач [PERSON] у судовому засіданні відмовилась від вимог про стягнення з відповідача на її користь витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 грн. 00 коп. та судового збору. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вбачається з поданої позивачем позовної заяви, останній, з врахуванням принципу диспозитивності, просить не вирішувати питання розподілу понесених ним судових витрат, та не стягувати з відповідача на її користь витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що оскільки таке його волевиявлення не суперечить вимогам закону та не порушує права позивача, відповідача, тому може бути задоволене судом.

Outcome: approved