Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якому просить розірвати договори № 16848 та №16847 від 07.07.2020, укладені між нею та відповідачем та стягнути на її користь з відповідача: 3600,00 грн. сплаченого авансу та 44,53 грн. штрафу за порушення строків виконання зобов`язань за договором № 16848; 20000,00 грн. сплаченого авансу та 194,39 грн. штрафу за порушення строків виконання зобов`язань за договором 16847; моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., завдану неналежним виконанням договору №16848 та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. завдану неналежним виконанням договору №16847, а також витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що між нею (замовник) та відповідачем (виконавець) 07 липня 2020 року було укладено два договори №№ 16847 та 16848. За умовами цих договорів Виконавець зобов`язується продати, а Замовник прийняти та оплатити вироби згідно доданої карти замірів. Об`єктом, на який доставляються вироби за умовами обох договорів, є квартира [ADDRESS] , яка перебуває у власності та у якій мешкає позивач. На виконання умов договорів №№ 16847 та 16848 позивач сплатила відповідачу 20000 грн за договором № 16847 та 15800 грн за договором № 16848. Договір № 16847 мав бути виконаний відповідачем до 16.07.2020. Договір № 16848 мав бути виконаний відповідачем до 14.07.2020. В процесі виконання умов договору № 16848, до квартири [ADDRESS] відповідачем 09.07.2020 доставлено дві з трьох дверей та встановлено замовнику. Таким чином, договір № 16848 був частково виконаний відповідачем. У спілкуванні позивача з відповідачем остання повідомила, що відбулись певні ускладнення у виготовленні третьої двері за договором № 16848, у зв`язку з чим її доставлення у визначений сторонами строк є неможливим. Щодо виконання умов договору № 16847 відповідач надавати позивачу будь-які пояснення відмовилась. Таким чином, відповідач частково виконав умови договору № 16848 та взагалі не виконав умови договору № 16847, отримавши від позивача передоплату (аванс) за виконання обох договорів. Також позивач вказує, що на теперішній час вона зіткнулася з додатковими незручностями, пов`язаними з пошуком нового підрядника для виконання робіт, які не були виконані відповідачем, неналежним для нього рівнем теплоізоляції квартир, а також із необхідністю вирішувати спір у судовому порядку, приймати участь у слідчих діях в рамках кримінального провадження. Також позивач зазначає, що за умовами п. 4.1 договорів у разі невиконання строків поставки виробів виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі 0,01 відсотка за кожен день прострочення, але не більше 1 відсотка вартості виробу. Так як відповідач прострочив виконання зобов`язання за договором № 16847 на 71 день, то розмір штрафу за цим договором має складати 194 грн. 39 коп. Так як відповідач прострочив виконання зобов`язання за договором № 16848 на 73 дні, то розмір штрафу за цим договором має складати 44 грн. 53 коп. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити позивачеві у задоволенні його вимог в повному обсязі з огляду на наступне. Відповідач 10 липня 2020 року в розмові з позивачем повідомила їй, що ще одне полотно дверей буде доставлено їй 14 липня (останнього дня виконання договору № 16848), оскільки ця модель дверей виводиться з продажу і буде виготовлятися тільки на замовлення.11 липня 2020 року позивач зателефонувала відповідачу для уточнення строків виконання замовлень. Позивач відмовлялася говорити з відповідачем. З урахуванням відмови позивача від спілкування відповідачем, остання була позбавлена можливості виконати умови договору стосовно строку повідомлення замовника про продовження строку виконання договору.16 липня [PERSON] (партнер відповідача) повідомив позивача, що її замовлення готові і сьогодні мають виїхати з заводу на її адресу. Однак позивач відмовилася приймати замовлення. 20 липня завод повідомив про години доставки на адресу вул. Драгоманова 6-Г о 10.30-11.00 годин. 22 липня о 10 годині 20 хвилин надійшов дзвінок від водія заводу ТОВ «ГУД ВІН ХХI» про те, що він на місці призначення та дзвонить замовнику але замовник відмовилась приймати замовлення та відмовилась розписатися у водія про відмову від прийняття замовлення. Декілька разів ще їй телефонували і остаточно почувши відмову від замовлення, водій поїхав і конструкція досі зберігається на складі на заводі ТОВ «ГУД ВІН ХХI». В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, зазначивши, що всі умови укладених з позивачем нею виконані, а позивач безпідставно сама відмовилась приймати заказ. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] .. Свідок [PERSON] надав суду свідчення про те, що він є приватним підприємцем та у липні 2020 року надавав послугу позивачу [PERSON] по встановленню міжкімнатних дверей в її квартирі. З позивачем [PERSON] у свідка була усна домовленість про встановлення дверей в її квартирі. Відповідач [PERSON] не наймала його для проведення робіт у позивача. Свідком було встановлено в квартирі позивача дві міжкімнатні двері, до його роботи зауважень зі сторони позивача не було. Також він мав встановити ще одні міжкімнатні двері, проте позивач відмовилась їх встановлювати, оскільки її не влаштовувала вартість самих дверей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав свідчення про те, що він займається розвантаженням вікон, дверей, будматеріалів, тощо. 21.07.2020 йому подзвонила директорка фірми, яка займається виробами в будівництві - відповідач [PERSON] , та запропонувала розвантажити віконну раму для балкона за адресою: [ADDRESS] . За цією адресою він мав бути 22.07.2020 о 10.00 годині та занести до квартири металопластикові вікна. Свідок пояснив, що в зазначений день у зазначений час він приїхав за вказаною адресою. Також туди прибула і машина з вікнами. Водій - працівник підприємства по виготовленню вікон « ГУД ВІН », який привіз вікна, зателефонував господарці квартири, де мали встановлювати вікна, проте вона відмовилась їх приймати, зазначивши, що нічого не замовляла. Про те, що господарка відмовилась отримувати вікна, свідок телефоном повідомив [PERSON] .. В якості свідків також були допитані позивач та відповідач по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Під час розгляду справи судом встановлено, що7 липня 2020 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір № 16848, за умовами якого відповідач зобов`язалася виготовити та продати 3 міжкімнатних дверей в строк до 14.07.2020, а позивач прийняти та оплатити вироби, відповідно до доданої карти замірів. Відповідно до п. 2.1 вказаного договору загальна сума договору становить 18 300 грн. На виконання своїх зобов`язань за договором № 16848 позивач внесла передоплату в розмірі 15800 грн. 7 липня 2020 року був укладений договір № 16847, за умовами якого фізична особа-підприємець [PERSON] зобов`язалася виготовити та продати москітну сітку, вікно у кімнату, обшивку балкону та встановлення у ньому двох склопакетів в строк до 16.07.2020, а [PERSON] оплатити вироби, відповідно до доданої карти замірів. Відповідно до п. 2.1 вказаного договору загальна сума договору становить 27 380 грн. На виконання своїх зобов`язань за договором № 16847 позивач внесла передоплату в розмірі 20 000 грн. 8 липня 2020 року, на виконання умов договору № 16848, відповідачем до квартири [ADDRESS] (де проживає позивач) було доставлено дві з трьох дверей, що підтверджує накладна № 88389 від 8 липня 2020 року. 10 липня 2020 року за погодженням з відповідачем до квартири позивача прибув майстер, для встановлення дверей. 10 липня 2020 року відповідач повідомила позивача, що ще одне полотно дверей буде доставлено їй 14 липня 2020 року (останнього дня виконання договору № 16848), оскільки ця модель дверей виводиться з продажу і буде виготовлятися тільки на замовлення. При цьому деталі для третіх дверей, а саме ручка, коробка, нащільники та фурнітура знаходилися у позивача за адресою [ADDRESS] . Тобто залишилося доставити лише основу для третіх дверей. 11 липня 2020 року позивач зателефонувала відповідачу для уточнення строків виконання замовлень. [PERSON] відмовлялася говорити з позивачем і хотіла розмовляти лише з її партнером. Позивач повідомила партнера відповідача, що вона не прийме основу третіх дверей 14 липня 2020 року, а буде чекати його з відпустки. 16 липня 2020 року позивача повідомили, що її замовлення готові і в цей же день мають виїхати з заводу на адресу позивача. Однак [PERSON] відмовлялася приймати замовлення, доки відповідач не зробить їй знижку. 20 липня завод повідомив про години доставки на адресу [ADDRESS] 22 липня 2020 року о 10:30-11:00 годин. Це повідомлення було відправлено [PERSON] в месенджері «Viber», що підтверджується скріншотом, і вона відповіла дзвінком про те, що згодна прийняти замовлення. 22 липня о 10 годині 20 хвилин водій заводу ТОВ «ГУД ВІН ХХI» прибув адресою: м. Харків, [ADDRESS] та дзвонив позивачу але остання відмовилась приймати замовлення та відмовилась розписатися у водія про відмову від прийняття замовлення. Декілька разів ще їй телефонували і остаточно почувши відмову від замовлення, водій поїхав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Вирішуючи питання щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України, між відповідачем та позивачем були укладені договори підряду. Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. В свою чергу, згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач є споживачем. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Основним обов`язком замовника є прийняття та оплата виконаної підрядником роботи (ч. 1 ст. 865 ЦК України). Замовник має право: 1) відмовитися від оплати відповідних робіт або послуг, якщо підрядник нав`язує йому включення до договору побутового підряду додаткових оплатних робіт або послуг (ч. 1 ст. 867 ЦК України); 2) у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними (ч. 2 ст. 867 ЦК України); 3) вимагати розірвання договору побутового підряду та відшкодування збитків, якщо внаслідок неповноти або недостовірності інформації, отриманої від підрядника, був укладений договір на виконання робіт, що не мають тих властивостей, які мав на увазі замовник (ч. 3 ст. 869 ЦК України); 4) у випадку допущення підрядником істотних відступів від умов договору побутового підряду або інших істотних недоліків в роботі, виконаній із матеріалу замовника, вимагати за своїм вибором: - виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості; - розірвання договору та відшкодування збитків (ч. 1 ст. 872 ЦК України); 5) у разі виявлення інших відступів від умов договору або інших недоліків у роботі за своїм вибором вимагати безоплатного усунення цих недоліків у розумний строк або відшкодування витрат на усунення недоліків чи відповідного зменшення плати (ч. 2 ст. 872 ЦК України); 6) пред`явити вимогу про безоплатне усунення недоліків роботи, виконаної за договором побутового підряду, які можуть становити небезпеку для життя або здоров`я його та інших осіб, протягом десяти років з моменту прийняття роботи, якщо у встановленому законом порядку не передбачені більш тривалі строки (строки служби). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Відповідно до с. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. За приписами ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку (ч. 1 ст. 613 ЦК України). Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 6 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили. Як встановлено судом на підставі досліджених в судовому засіданні письмових доказів та показань свідків, згідно з укладеним між відповідачем та позивачем договорами підряду від 07.07.2020 року, відповідач виготовила та мала можливість доставити та встановити вироби у встановленому договорами порядку та строки, однак не змогла цього зробити через відмову позивача приймати вироби. Отже, у зв`язку з відмовою позивача прийняти виготовлені вироби відповідач не змогла виконати свій обов`язок, передбачений укладеними з позивачем договорами, щодо встановлення виготовлених конструкцій. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної (немайнової) шкоди в розмірі 10 000 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне: Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, оскільки позивач відмовилася прийняти виготовлені вироби відповідач не змогла виконати свій обов`язок, передбачений укладеними з позивачем договорами, щодо встановлення виготовлених конструкцій, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, то питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved