Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Рудюк М.В. та [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] року помер її онкохворий батько [PERSON] який проживав за адресою: [ADDRESS]. Відносини позивачки з батьком не завжди були рівними, однак вони спілкувалися та допомагали один одному. Перед смертю [PERSON] повідомив позивачку, що в нього є знайома [PERSON] яка оселилася з ним та робить йому медичні процедури, в подальшому він має намір переписати їй квартиру. 15.02.2016 року позивачка звернулася з заявою до поліції про вчинення шахрайських дій та заборону невідомими людьми у спілкуванні з її батьком. 18.01.2016 року до Дніпровського районного суду м. Києва було подано заяву про призначення судово-психіатричної експертизи та призначення [PERSON] опікуном [PERSON] 18.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудюком М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 197. Відповідно до договору [PERSON] зобов'язувалася надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення та усі види догляду, а саме: забезпечувати його харчуванням, речами, надавати необхідну грошову допомогу, сплачувати комунальні та інші платежі та в разі смерті поховати. Крім того сторони домовилися, що набувач зобов'язується передати грошову суму у розмірі 250 000 грн. донці відчужувача [PERSON] протягом 10 днів з дня смерті відчужувача. Відповідно до договору відповідачу [PERSON] було передано у власність квартиру [ADDRESS]. 01.03.2016 року позивачкою до поліції було подано заяву про підозру у вчиненні насильницької смерті [PERSON] Посилаючись на викладене та на вимоги ст. 203 ЦК України, позивач просила суд визнати недійсним договір довічного утримання від 18.02.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудюком М.В. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначаючи спочатку, що оспорюваний договір було вчинено під впливом обману, а в послідуючому зазначала, що стороною позивача не виконані умови договору в зв»язку з чим вказаний договір повинен бути визнано розірваний. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. При цьому зазначив, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими. Під час укладення спірного договору померлий [PERSON] усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, що було перевірено нотаріусом та умови договору виконані в повному обсязі. Відповідач приватний нотаріус Рудюк М.В. в судове засідання не з'вився. Надав суду заперечення та просив розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено [INFO] року помер [PERSON] - батько позивачки [PERSON] 18.02.2016 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір довічного утримання посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудюком М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 197. Відповідно до договору [PERSON] зобов'язувалася надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення та усі види догляду, а саме: забезпечувати його харчуванням, речами, надавати необхідну грошову допомогу, сплачувати комунальні інші платежі та в разі смерті поховати. Крім того сторони домовилися, що набувач зобов'язується передати грошву суму у розмірі 250 000 грн. донці відчужувача [PERSON] протягом 10 днів з дня смерті відчужувача. Відповідно до договору відповідачу [PERSON] було передано у власність квартиру [ADDRESS]. Так, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначила, що при укладанні договору довічного утримання були порушені істотні умови договору, а саме: відсутність терміну дії договору, відсутність правових наслідків та необхідний обсяг цивільної дієздатності відчужувача. Оскільки [PERSON] під час укладення договору був онкохворим не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже виникають сумніви щодо його дієздатності. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд не погоджується з доводами позивача в обґрунтування позову та приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечити відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Частиною 1 ст. 746 ЦК України, передбачено, що відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я. Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленному порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов'язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов'язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК). Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В судовому засіданні позивачем та її представником не надано доказів того, що спірний договір підписаний [PERSON] під примусом, фізичним чи психологічним тиском, чи те, що останній не усвідомлював чи не розумів значення своїх дій. Судом встановлено відсутність правових підстав для визнання договору довічного утримання недійсним, оскільки при укладенні договору, дотримано усіх вимог, необхідних для чинності правочину. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що на час укладання спірного договору батько [PERSON] діяв внаслідок тяжкої для нього обставини чи не мав повної цивільної дієздатності Згідно ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене, проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права, оцінивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено заявлених вимог, а тому не знаходить підстав для визнання спірного договору довічного утримання недійсним згідно ст.203 ЦК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed