Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що придбане нею 10 серпня 2015 року у [PERSON] домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , є її особистою власністю та на зазначене нерухоме майно не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що починаючи з 11 жовтня 2003 року вона та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. У них народився спільний син [PERSON] . За час перебування у шлюбі, а саме 10.08.2005 року, за кошти, які їй надала мати, за договором купівлі-продажу домоволодіння, серії ВСІ №715751 [PERSON] придбала домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позивачу наразі невідома позиція відповідача з даного приводу, з метою дотримання процесуальних прав та гарантій, вона вимушена була звернутись до суду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надали заяву в якій просили проводити розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримали, та просили суд позов задовольнити та винести заочне рішення суду. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Судові виклики повернулись із зазначенням «Адресат відсутній за вказаною адресою». Іншими належними даними про місце перебування чи роботи третьої особи суд не володіє. Згідно ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З 11 жовтня 2003 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. 27.02.2013 року заочним рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області, справа №1516/4749/2012, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та відновлено позивачу її дошлюбне прізвище « [PERSON] ». [INFO] у сторін народився син, [PERSON] . 05.05.2018 року рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області, справа № 505/1765/17, було позбавлено [PERSON] батьківських прав стосовно його сина - [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі, а саме 10.08.2005 року за договором купівлі-продажу домоволодіння серії ВСІ №715751 [PERSON] придбала житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за гроші надані їй її матір`ю. Вказаний будинок був оформлений на позивача. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Засади ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1ст. 61 Сімейного кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Cтатус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Враховуючи викладене та беручи до уваги, що житловий будинок позивач придбала за кошти, які їй надала її мати, то суд вважає, він є її особистою приватною власністю відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України.

Outcome: approved