Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про захист прав власника шляхом визнання особи такою, що втратила право на житло. Свій позов обґрунтовує тим, що згідно договору дарування від 31.12.2013 року вона є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS]. В цьому житловому будинку зареєстрований відповідач, її дядько, проте останній з 1999 року не проживає в ньому. В добровільному порядку відповідач за вказаною адресою реєстрації не знімається, а тому вона вимушена звернутись до суду для вирішення питання про визнання його таким, що втратив право користування житлом. Просить постановити рішення, яким захистити її право власності та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити з підстав, які зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, оскільки він інколи відвідує помешкання по [ADDRESS], виконує там певні господарсько-побутові роботи. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, заслухавши покази свідків, повно, об'єктивно та всебічно дослідивши та оцінивши подані суду докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS], що вбачається із копії договору дарування житлового будинку із реєстровим № 1447 від 31.12.2013 року, копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 15775523 від 31.12.2013 року (а.с.3, 4-6). Позивачу також на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2500 із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.7-9). Як вбачається із копії будинкової книги, у вищевказаному будинку зареєстровані позивач [PERSON], бабуся позивача - [PERSON] та відповідач [PERSON], дядько позивача (а.с.16-17). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України під час розгляду справи №6-158цс14. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Оскільки відповідач зареєстрований та проживав у спірному домоволодінні як член сім'ї попереднього власника будинку, суд вважає, що позивач як новий власник будинку вправі ставити питання про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, як спосіб захисту права власності. Так, із довідки Ратнівської сільської ради Луцького району Волинської області від 12.07.2016 року вбачається, що відповідач [PERSON] не проживає у спірному домоволодінні, що записано із слів його матері [PERSON], із 1999 року (а.с.18). Допитана в якості свідка голова Ратнівської сільської ради Луцького району Волинської області [PERSON] суду пояснила, що в житловому будинку, який розташований по [ADDRESS] постійно проживала бабуся позивача [PERSON], однак за станом здоров'я почала потребувати стороннього догляду і її забрала до себе доглядати донька. Після чого [PERSON] подарувала вказаний будинок внучці, позивачу у справі. Крім того, зазначила, що видана нею довідка про те, що відповідач не проживає за адресою реєстрації місця проживання з 1999 року ґрунтувалась на поясненнях [PERSON], з якою вона розмовляла по телефону. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає неподалік будинку [ADDRESS] і протягом останніх років не бачила відповідача за місцем його реєстрації. З пояснень відповідача [PERSON] наданих в ході судового розгляду вбачається, що останній хоча і не проживає у спірному житловому будинку, однак сплачує комунальні послуги за його утримання, веде господарство, утримує особисте майно в будинку. На обґрунтування власних заперечень, відповідачем було також надано копію договору на користування електричною енергією для побутових потреб від 27.05.2005 року, рахунки за електроенергію від 11.05.2016 року, від 08.09.2016 року, від 06.07.2016 року, від 05.10.2016 року, від 03.11.2016 року та квитанції № 75 від 10.11.2016 року, № 5 від 05.10.2016 року. В той же час, суд критично відноситься до поданих суду доказів, оскільки частина комунальних платежів була здійснена під час розгляду справи в суді. Комунальні платежі за період з травня по серпень 2016 року проводилися нерегулярно, із наявних відміток на вищевказаних рахунках вбачається, що останні здійснювалися на особовий рахунок зареєстрований за відповідачем, проте не містять вказівки на особу платника. Із пояснень сторін вбачається, що будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є непридатним для проживання, будь-яких доказів, що у вищевказаному житловому будинку знаходяться особисті речі відповідача [PERSON] суду надано не було. Судом встановлено, що між позивачем як власником житлового будинку та відповідачем відсутня будь-яка домовленість щодо користування житлом. Окрім того, у судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував, що проживає у с. Одеради Луцького району із 1999 року. У відповідності до положень ч.1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ч. 2 ст. 317 ЦК України - на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим будинком з господарського-побутовими будівлями [ADDRESS], слід задовольнити. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути судові витрати у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved