Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить надати дозвіл для виїзду за кордон для оздоровлення та відпочинку [PERSON], [INFO], на період з дня набрання рішення суду законної сили і до 31.12.2016 року у супроводі матері [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO]. \~\~\~ В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 2007 року по 04 грудня 2011 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка постійно мешкає разом з позивачем. Кілька разів на рік позивач разом з дитиною виїжджає до Російської Федерації, де дитина отримує оздоровлення та відпочиває. До 01.09.2015 року позивач мала нотаріально посвідчену згоду батька дитини на виїзд дитини за кордон, однак на теперішній час відповідач безпідставно відмовляється надати згоду на оформлення документів для тимчасового виїзду дитини за межі України. Оскільки відповідач не обґрунтовано та безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини разом з позивачем за межі України для оздоровлення та відпочинку, тому позивач була вимушена звернутися з позовом до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просила їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач проти позову заперечував та пояснив, що зі слів його дитини йому відомо про те, що вони з позивачем не їздять до санаторію, а їздять до друга позивача. Відповідач зазначив, що у випадку надання дозволу на виїзд дитини за кордон у нього є реальні побоювання, що він взагалі не зможе бачити дитину. Відповідачу відомо про проблеми зі здоровям у дитини, вона скаржиться на поганий сон та головні болі. Відповідач не заперечує проти виїзду дитини разом з матір'ю за межі країни під час шкільних канікул для оздоровлення та він має намір надати такий дозвіл у передбаченому законодавством порядку. Однак, заперечує проти надання дозволу на багаторазовий виїзд дитини за кордон на протязі календарного року, бо це обмежить його можливість участі у житті та вихованні дитини. Просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження Серія 1-ВЛ № 096424 виданого Комінтернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 14.09.2007 року батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до заяви [PERSON] від 09.06.2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], він надає згоду на тимчасовий виїзд доньки [PERSON], [INFO] з України за кордон до Російської Федерації в період з 12.06.2015 року до 01.09.2015 року (включно) у супроводі її матері [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Довідкою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» №5686 від 08.06.2015 року підтверджується, що [PERSON] проживає разом зі своєю матірю [PERSON] за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, 9 Е, кв.26 (а.с. 5). Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно до ст.155 СК України здійснення батьками права та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до положень ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їздив в Україну громадян України»( далі - Закон) документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами , є паспорт громадянина країни для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі - Правила), передбачено, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими Правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Відповідно до п.16 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасове затримання та вилучення через відсутність згоди на виїзд одного з батьків неповнолітньої дитини за кордон, дозвіл може бути надано судом. При цьму суд при ухваленні таких рішень зобовязаний враховувати наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої\~\~20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» встановленого, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] не було зазначено дату та термін вивезення доньки за кордон та країни до якої планується виїзд без згоди батька. Матеріали справи не містять висновку медичної комісії, що [PERSON], [INFO], страждає таким неврологічним захворюванням, що відсутні можливості лікування дитини на території України і їй потрібно проходити лікування за кордоном. Таких доказів не надала до суду і позивач. Також позивачем до суду не було надано згоди лікувальних установ, які знаходяться за кордоном, про виклик [PERSON] на лікування, а також докази придбання санаторно - курортних путівок для оздоровлення дитини або інших документів, що підтверджують намір позивача щодо оздоровлення чи лікування доньки у лікувальних установах іноземних держав. Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам ст. ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей. У звязку з чим суд приходить до висновку, що надання дозволу на виїзд неповнолітної [PERSON] за кордон порушить права батька [PERSON] на участь у вихованні та спілкуванні з донькою. Тобто, багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено, у звязку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову про надання дозволу виїзду дитини за кордон без зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed