Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON], в якій просить суд встановити порядок користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] між співвласникам на праві спільної часткової власності між нею та відповідачем, шляхом виділення у користування: [PERSON] житлову кімнату площею 17,0 кв.м.; [PERSON] житлову кімнату площею 11,9 кв.м.; в загальному користуванні залишити: кухня - 6,72 кв.м., вбиральня -1,2 кв.м., ванна кімната - 2,7 кв.м., коридор - 7,8 кв.м., лоджія - 1,56 кв.м. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником 1/2 частини зазначеної квартири, інша 1/2 частина вказаної вище квартири, належить на праві власності її брату [PERSON] Кімнати в квартирі ізольовані. Весь тягар по утриманню квартири в належному становищі лежить на ній, оскільки відповідач у квартирі не мешкає, витрат щодо її утримання не несе, комунальні послуги не сплачує. Таким чином, мають місце неврегульовані відносини між позивачем та відповідачем щодо утримання квартири, її користуванням та сплатою комунальних послуг. Так як вона користується житловою кімнатою площею 17,0 кв.м, то вважає доцільним встановити зазначений у позові порядок користування спірною квартирою: Ухвалою суду від 20.09.2018 провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач до суду не з'явився, про день, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності № 104461804 від 21.11.2017 позивач [PERSON] є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Квартира знаходиться у спільній частковій власності, загальна площа зазначеної квартири становить 48,9 м., житлова площа становить 28,9 м. Відповідачу [PERSON] належить інша 1/2 частка зазначеної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 31.08.1993, відповідно до якого відповідачу належить 1/3 зазначеної квартири та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19174634 від 12.06.2008, відповідно до якого відповідачу, на підставі свідоцтва про право на спадщину (р.№1814) від 22.05.2008, виданого Токмацькою державною нотаріальною конторою, належить 1/6 зазначеної квартири. Згідно з технічним паспортом квартири [ADDRESS], квартира розташована на п'ятому поверсі дев'ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат, жилою площею 28,9 кв.м., у тому числі 1-а кімната 11,9 кв.м., 2-а кімната 17,0 кв.м., кухні, площею 6,72 кв.м., ванної кімнати - 2,7 кв.м., вбиральні (поєднаної) - 1,2 кв.м., коридору - 7,8 кв.м., лоджією 1,56 м. Загальна площа квартири - 48,9 кв.м. Відповідно до ст.ст.150, 155 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Власник квартири не може бути позбавлений права власності що до жилого приміщення, крім випадків, установленим законодавством України. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст.ст.355, 368, 369, 372 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової власності або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, розпоряджаються за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено домовленістю між ними чи законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 ( з відповідними змінами та доповненнями ) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснено, що якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Відповідно до ч.3 ст.319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Враховуючи технічні характеристики квартири, ідеальні частки позивача та відповідача у праві власності на квартиру складають 24,45 кв.м. загальної площі та 14,45 кв.м. жилої площі. З матеріалів справи вбачається, що сторонам по справі на праві спільної сумісної власності належить спірне житлове приміщення, яке складається з двох ізольованих жилих кімнат, а саме 17,0 кв.м. та 11,9 кв.м. та відповідних допоміжних приміщень. Також, судом встановлено, що на протязі тривалого часу, між сторонами склався відповідний порядок користування житловими приміщеннями, відповідно до якого позивач користується жилою кімнатою площею 17,0 кв.м., відповідач користуються жилою кімнатою площею 11,9 кв.м., у загальному користуванні знаходяться кухня, ванна, вбиральня, коридор, балкон. Приписами ст.ст.12,81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 ( з відповідними змінами та доповненнями ) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу прощу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якої не менш встановленого для надання однієї особі. При цьому при поділі жилого приміщення на вимогу члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршання житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Таким чином, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає можливим визначити наступний порядок користування спірним житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] запорізької області; [PERSON] в індивідуальне користування виділити приміщення - кімнату площею 17,0 кв.м., [PERSON] виділити кімнату площею 11,9 кв.м., у спільному користуванні залишити коридор, ванну, кухню, вбиральню, балкон. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи те, що згідно з п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір»), в зв'язку з відсутністю клопотання позивача щодо стягнення з відповідача сплаченого судового збору, судом дане питання не вирішується.

Outcome: approved