Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя в якому вказує, що заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 05.03.2014 року, шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу мають спільних дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Фактичних шлюбних відносин з відповідачем [PERSON] не підтримує і спільного господарства не веде з січня 2014 року. Вказує, що після укладення з відповідачем [PERSON] шлюбу вони проживали у її батьків за адресою м. Чернівці вул. Стефаника 90, але підшукували собі для придбання житло. Також зазначає, що у довіднику „Від і до у серпні 2012 року знайшли оголошення про продаж квартири [ADDRESS] за ціною 40000,00 доларів США, і надалі з відповідачем [PERSON] оглянули цю квартиру та домовились з відповідачем [PERSON] придбати її за 37000,00 доларів США, з виплатою коштів за придбання квартири частинами. У вересні 2012 року вони з відповідачем [PERSON] та їхніми дітьми переїхали проживати у квартиру [INFO]. Частину коштів для придбання квартири у вересні 2012 року відповідач [PERSON] зняв з свого депозитного рахунку, а також для остаточного розрахунку за придбану спірну квартиру позивачем з власного рахунку у травні 2013 року були зняті кошти в розмірі 9159,81 грн. Посилається на те, що як вбачається із виписки по особовому рахунку відповідача [PERSON] у Чернівецькій філії ПАТ КБ „Приватбанк перед купівлею квартири 24.09.2012 року та в послідуючі дні він зняв з особового рахунку 167236,00 грн. Зазначає, що відповідач [PERSON] 30.11.2012 року поїхав до нотаріуса укладати договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири з відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], і як він повідомив їй цей договір був укладений, однак копію договору їй відповідач не надав. Як позивачу стало відомо зі слів відповідача [PERSON] у січні 2014 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем не на підставі договору купівлі-продажу, а у відповідності до договору дарування від 30.11.2012 року укладеного між відповідачем [PERSON] (обдаровуваний) та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] (дарувальники), вищезазначений правочин посвідчений 30.11.2012 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] Зазначає, що цей договір дарування був укладений між відповідачем [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], зовсім сторонніми для них особами, з якими вони познайомилися тільки при огляді спірної квартири наприкінці серпня 2012 року. Також в позовній заяві зазначає, що під час шлюбу на депозитний рахунок на імя відповідача [PERSON] у Чернівецькій філії Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк були вкладені кошти на рахунок відповідача [PERSON] в розмірі 10183,74 грн., і позивач вважає, що ця сума підлягає поділу між ними. На підставі викладеного, позивач просить визнати договір дарування спірної квартири [ADDRESS], який укладений між [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON]О, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] 30.11.2012 року, удаваним правочином, визнавши, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], поділити між [PERSON] та [PERSON] спільне майно подружжя, виділивши їй та визнавши за позивачем враховуючи інтереси малолітніх дітей, відступивши від рівності часток у майні подружжя, виділити [PERSON] та визнати її право власності на 2/3 ідеальних часток в квартирі [ADDRESS] та припинити право спільної сумісної власності на це майно, виділити [PERSON] та визнати його право власності на 1/3 ідеальної частки в квартирі [ADDRESS] та припинити право спільної сумісної власності на це майно, а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обємі та надали пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON], його представник позов не визнали, подали до суду заперечення на позовну заяву, вказавши, що шлюбних стосунків з позивачкою не підтримує з 2014 року, а 05.03.2015 року заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці шлюб між ними було розірвано. Зазначає, що дійсно за час шлюбу вони проживали у батьків позивачки за адресою: м. Чернівці по вул. Стефаника за № 90 та підшукували житло для окремого проживання, проте ті обставини, що житло вони знайшли через засоби масової інформації не відповідають дійсності, оскільки вказане житло йому подарували добре знайомі для нього люди. Сама по собі виписка, які свідчить про зняття готівки від 07.05.2013 року в розмірі 9159,81 гривень, не свідчить про передачу вказаних коштів йому чи дарувальникам. Також при укладені договору дарування, відповідно не була потрібна згода дружини, саме тому він не вважав за потрібне її викликати до нотаріуса. Враховуючи викладене категорично заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. В судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON] [PERSON], не зявились, однак скерували до суду письмові заяви з проханням справу розглянути без їхньої участі. В своїх заявах вказують, що всі вони, як сторони договору дарування (дарувальники) підтверджують укладення саме договору дарування вказаного нерухомого майна та вважають, що відсутні підстави для оскарження такого договору та задоволення позовних вимог позивача, оскільки вони є безпідставними. Суду, у звязку із відсутністю в судовому засіданні вказаних відповідачів, не виявилось можливим вислухати їхні пояснення та встановити підстави, причини, мотиви та належне обгрунтування передачі в дар нерухомого майна [PERSON], з яким вони не перебували в родинних стосунках. Однак, суд за своїм власним переконанням, яке ґрунтується на всебічному та обєктивному аналізі поведінки відповідачів, які не обґрунтовуючи поважності причин своєї неявки в судове засідання, неодноразово уникають судові засідання з метою не надання пояснень у справі, приходить до висновку, що така поведінка обрана, як позиція підтримки доводів [PERSON] про правомірність укладення договору дарування та свідчить про небажання давати пояснення відповідаючи на прямі запитання, які можуть бути поставлені їм учасниками судового засідання, з метою приховування реальних обставин, які мали місце при виникненні вказаних правовідносин між ними та [PERSON] Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 30.11.2012 року, до неї, як до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу, зявились [PERSON], [PERSON] [PERSON] а також [PERSON] з метою укладення між ними договору дарування квартири [ADDRESS]. Такий договір було укладено та посвідчено нею. Про будь-які інші обставини їй не відомо. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що проживає поруч зі спірною квартирою та їй відомо, що вказана квартира продавалася починаючи з 2010 року, на її огляд неодноразово приходили покупці. Наприкінці серпня 2012 року до цієї квартири навідалися відповідач [PERSON] та позивач [PERSON], оглядали квартиру, спілкувалися з відповідачем [PERSON] До цього часу відповідача [PERSON] та позивачку [PERSON] у помешканні відповідачів [PERSON] вона жодного разу не бачила. У вересні 2012 року відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] разом з двома дітьми переїхали проживати у квартиру [INFO]. Свідок [PERSON], який є батьком [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що після укладення шлюбу його дочка [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали в його будинку за адресою м. Чернівці вул. Стефаника 90, однак підшукували собі для придбання інше житло. Після того, як вони придбали цю квартиру, відповідач [PERSON] приходив до нього наприкінці 2012 року і просив позичити кошти для остаточного розрахунку за придбану квартиру, однак в звязку з відсутністю коштів, він відмовив відповідачу [PERSON] Про те, що був укладений договір дарування, а не договір купівлі-продажу цієї квартири, він дізнався тільки зі слів дочки [PERSON] у січні 2014 року. Коли відповідач [PERSON] проживав разом з позивачкою у його будинку він жодного разу не казав, що він знайомий з сімєю [PERSON], підтримує з ними дружні стосунки і про їх намір подарувати йому квартиру. Свідок [PERSON], який є родичем та другом дитинства відповідача [PERSON], в судовому засіданні вказав, що позичав останньому кошти на придбання квартири, будинку чи земельної ділянки в розмірі 150000,00 грн. На теперішній час всі позичені кошти [PERSON] йому повернув. Свідок [PERSON], сусід колишнього подружжя [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що знав, що вони мали намір придбати житло та знайшли вказану квартиру в газеті «Від і До». [PERSON] навіть хотів взяти у борг кошти, однак в той момент коштів у [PERSON] не було. Потім раптово [PERSON] подарували [PERSON] квартиру. До того ні він ні [PERSON] їх не знав. Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін та свідків, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність задоволення позовних вимог в частково з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно заочного рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05.03.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно свідоцтва про народження серії 1-МИ № 162894 від 10.07.2012 року, вбачається, що у [PERSON] та [PERSON] є син [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про народження серії 1-МИ № 100762 від 14.07.2009 року, вбачається, що у [PERSON] та [PERSON] є син [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 30.11.2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], укладеного між відповідачем [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачається, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подарували квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, у разі, якщо правочин здійснено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), до нього застосовуються правила, що регулюють той правочин, який сторони мали на увазі. Таким чином суд вважає, що договір дарування квартири [ADDRESS] від 30.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], який укладений між відповідачем [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], необхідно визнати удаваним правочином, та визнати, що насправді був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, і ця квартира входить до обсягу спільної сумісної власності подружжя, і відповідно - підлягає поділу між сторонами. Такий висновок судом зроблено у звязку із наступним. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Як встановлено постановою Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-102цс16, відповідач [PERSON], даючи свої пояснення у сіді першої інстанції пояснив, що він дійсно давав оголошення про продаж вказаної квартири. Таким чином останній виступав у ролі продавця та мав внутрішню волю на настання між ним та покупцем правовідносин з купівлі-продажу. Окрім того, як вбачається з виписок з рахунку в Чернівецькій філії Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк частину коштів для придбання спірної квартири в розмірі 167236,00 грн. у вересні 2012 року відповідач [PERSON] зняв з свого депозитного рахунку, а також для остаточного розрахунку за придбану спірну квартиру позивачем з власного рахунку у травні 2013 року були зняті кошти в розмірі 9159,81 грн. Такі дії відповідача, на переконання суду, свідчать про його підготовку до реалізації своїх намірів купівлі-продажу майна. Зважаючи, що іншого майна відповідач не придбавав, суд вважає, що вказаними коштами відповідач мав намір здійснити розрахунок за придбану квартиру. Про такі його наміри свідчить і свідок [PERSON], який вказав, що позичив [PERSON] грошові кошти для придбання останнім нерухомого майна. Такі обставини спростовують позицію відповідачів про намір укласти договір дарування, оскільки такий договір є безоплатним та у випадку його укладання, [PERSON] не вчиняв би дії спрямованих на акумулювання грошових коштів. Судом береться до уваги також аудіозапис розмови позивача з стороною договору дарування [PERSON], в якому вона зазначає, що спірна квартира була продана за суму понад тридцять тисяч, а чого був укладений договір дарування, а не договір купівлі-продажу квартири, вона не знає. Взявши до уваги вказані обставини у їх сукупності, їх аналіз та всебічна оцінка, взаємозвязок вказаних доказів із наслідками, враховуючи пояснення свідків, які повідомили про відомі їм обставини справи, в ході судового розгляду можна переконливо стверджувати про доведеність того факту, що [PERSON] та дарувальники (за договором дарування) мали намір, волевиявлення, внутрішню волю та її спрямованість на виникнення між ними правовідносин із купівлі-продажу нерухомого майна, однак з метою приховання своїх реальних намірів та фактично наступивших правовідносин, уклали договір дарування. Судом не знайдено підстав, мотивів та причин, які б спонукали дарувальників безоплатно передати у власність [PERSON] спірне майно, уклавши із ним договір дарування. Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України, обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 65 Сімейного кодексу України визначає право подружжя на розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій зазначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Стаття 70 Сімейного кодексу України передбачає визначення розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій зазначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зважаючи на ту обставину, що з позивачем [PERSON] проживають двоє їхніх малолітніх дітей, суд при поділі майна подружжя в інтересах дітей відступає від рівності часток при поділі майна подружжя. Суд приходить до висновку, що до складу спільної сумісної власності входить квартира [ADDRESS], яка була придбана в період шлюбу. Що стосується коштів на рахунку відповідача [PERSON] в Чернівецькій філії Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк в розмірі 10183,74 грн., суд вважає, що вони не входять до складу спільної сумісної власності подружжя, оскільки цей рахунок є спеціалізованим «копілка» для сплати аліментів на неповнолітню дитину відповідача [PERSON] від першого шлюбу, отже не підлягають поділу між подружжям.

Outcome: partial