Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. В обгрунтування поданої позовної заяви покликається на те, що 04 червня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис за №894. У шлюбі в позивача та відповідача народилося двоє дітей: син [PERSON] , 2007 року народження та донька [PERSON] 2010 року народження. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки є різними людьми з різними поглядами на життя, між ними втрачено почуття любові та взаємопорозуміння. З літа 2020 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати окремо, спільного господарства не ведуть, подружніх стосунків не підтримують. За час спільного проживання між ними виникали конфлікти і непорозуміння через поведінку відповідача. За таких обставин сім`я існує лише формально, примирення між ними неможливе. Подальше перебування у формальному шлюбі з відповідачем суперечить інтересам позивача. Крім цього, позивач зазначає, що відповідач не бере участі у забезпеченні дітей, не надає кошти на їх утримання, тому вважає, що з відповідача на її користь слід стягнути аліменти на утримання дітей в розмірі по 2500,00 грн. щомісячно на кожну дитину. Так як дітям слід купувати одяг, продукти харчування, засоби гігієни, а також оплачувати ліки при необхідності, нести витрати на навчання в школі - ліцеї, інші заняття і гуртки. З врахуванням наведеного, позивач просить позовні вимоги задоволити. Ухвалою суду від 22 лютого 2021 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. /а.с.18/. У судовому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Зазначила, що відповідач працює, тому має можливість сплачувати аліменти. Просила суд позовні вимоги задоволити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце проведення судового засідання, шляхом направлення на його адресу реєстрації (проживання) судового виклику, що підтверджується матеріалами справи. /а.с.19, 28, 32, 33/. Крім цього, виклик відповідача до суду був здійснений через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України (через веб - сайт Галицького районного суду м.Львова). /а.с.29, 30, 35, 36/. Таким чином, суд, вважає за можливе слухати справу у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін, у встановлений законом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. Тому, за згодою позивача у відповідності до вимог ст.280 ЦПК України, суд ухвалив справу розглядати у заочному порядку. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Суд встановив, що 04 червня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис за №894, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . /а.с.4/. У шлюбі в позивача та відповідача народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та донька [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . /а.с.6, 7/. Спільне життя між позивачем та відповідачем не склалося, оскільки є різними людьми з різними поглядами на життя, між ними втрачено почуття любові та взаємопорозуміння. З літа 2020 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати окремо, спільного господарства не ведуть, подружніх стосунків не підтримують. За час спільного проживання між ними виникали конфлікти і непорозуміння через поведінку відповідача. За таких обставин сім`я існує лише формально, примирення між ними неможливе. Подальше перебування у формальному шлюбі з відповідачем суперечить інтересам позивача. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя №11 від 21.12.2007 р., проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У судовому засіданні встановлено, що сторони проживають окремо з літа 2020 р. не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Спору щодо майна не має. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином, враховуючи вищенаведене та те, що сторони подружніх відносин не підтримують, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, суперечить інтересам сторін, тому суд доходить до висновку, про розірвання шлюб, який був укладений 04 червня 2005 р. між [PERSON] та [PERSON] . Що ж стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі по 2500,00 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, суд приходить до наступного висновку. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Встановлено, що батьками неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвами про народження. /а.с.6, 7/. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] , [INFO] , навчається у 7 - Б класі ліцею «Оріяна» Львівської міської ради та [PERSON] , [INFO] , навчається у 4 - Г класі ліцею «Оріяна» Львівської міської ради, що стверджується довідками виданими директором ліцею Оріяна» [PERSON] /а.с.9/. Крім цього, [PERSON] , [INFO] , навчається у Дитячій школі мистецтв №5 у м. Львові на струнно - смичковому відділі, та займається в дитячо - юнацькій спортивній школі №6 у м.Львові в секції фурзалу. /а.с.10,11/, за які слід оплачувати, також дітям слід купувати одяг, продукти харчування, засоби гігієни, оплачувати ліки при необхідності, нести витрати на навчання в школі - ліцеї. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Згідно ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому, за ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Указане кореспондується із вимогами ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», якою передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Наведені положення закону дають підстави для висновку, що аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів та їх розмір, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, її гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом розміру прожиткового мінімуму на дитини, її потреб, зважаючи на обов`язок обох батьків брати участь в матеріальному утриманні дитини. Водночас, при визначенні розміру аліментів суд враховує розмір прожиткового мінімуму громадян, який встановлений станом на час розгляду справи, матеріальне становище сторін, матеріальне становище дітей від шлюбу, стан здоров`я дітей та платника аліментів, відсутність у платника аліментів на утриманні неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб, а також інші обставини, які мають істотне значення для справи. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Суд виходить із захисту інтересів дітей, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їхньої життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вони б мали тоді, коли утримувались обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей та отримання ними надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З врахуванням обставин справи, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, обов`язку відповідача утримувати неповнолітніх дітей, принципу законності, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення аліментів підлягає до задоволення частково, виходячи з того, що відповідач, як батько зобов`язаний утримувати дітей до досягнення повноліття. При цьому, суд враховує те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. В той же час, суд вважає необґрунтованим та недоведеними з боку позивача розмір аліментів, які вона просить стягнути з відповідача, а відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] , як батька неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] слід стягнути на користь позивача аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 19 лютого 2021 року до досягнення ними повноліття. Оскільки, саме такий розмір аліментів на утримання дітей забезпечить належний фізичний та моральний розвиток дітей, не суперечитиме законодавчо встановленому мінімальному розміру аліментів на дитину та відповідатиме потребам дітей, при цьому не порушить права відповідача. Відтак, задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів частково, а саме в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача на обох дітей, суд також виходить з того, що відповідач на даний час є працездатною особою, інших неповнолітніх дітей не має. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ст.430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.

Outcome: approved