Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради про відшкодування вартості ? частки квартири. Посилалася на те, що її покійні дід та баба [PERSON] та [PERSON] були співвласниками двокімнатної квартири [ADDRESS]. 26.07.1994 року її бабуся склала заповіт, яким усе своє майно заповіла онуці [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалася з ? частки квартири [ADDRESS]. Вказувала на те, що на момент відкриття спадщини вона була малолітньою особою, її батьками заява про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавалась, а тому вона вважається такою, що прийняла спадщину. Однак, рішенням Виконавчого комітету Першотравневої районної ради від 01.07.2002 року №57/6 житловий будинок [ADDRESS] був визнаний аварійним та таким, що загрожував обвалом. 18.02.2003 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради було вирішено відселити усіх мешканців будинку [ADDRESS] із займаних ними квартир. В подальшому, рішенням Чернівецької міської ради №268/6 від 12.04.2005 року було вирішено відселити [PERSON] із займаної ним квартири та видано йому ордер на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Квартира [ADDRESS] була прийнята у комунальну власність територіальної громади м.Чернівці від її власника [PERSON] На підставі зазначених рішень, двокімнатну квартиру [ADDRESS] Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради було передано у приватну власність [PERSON] Вважає, що Чернівецькою міською радою належним чином не було з'ясовано коло спадкоємців [PERSON] та не було враховано їх право на ? частину квартири [ADDRESS], внаслідок чого позивача, як спадкоємиці за заповітом, було позбавлено гарантованого Конституцією України права власності. Крім того, посилалась на те, що [PERSON] при виділенні йому квартири взамін тієї, що була прийнята у комунальну власність, мав право на отримання житлового приміщення в межах його частки у праві власності, а інша частина житла, яка належала [PERSON] не могла перейти у його власність. Проте, Чернівецькою міською радою було проігноровано дані обставини та порушено її право власності. Вона, починаючи з 2007 року та по даний час неодноразово зверталась до суду та Чернівецької міської ради з метою захисту свого порушеного права, однак реального відновлення її порушеного права не відбулось. Просила зобов'язати Чернівецьку міську раду відшкодувати їй вартість ? частки квартири [ADDRESS]. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та підтвердив, викладені в позовній заяві обставини. Просив, з урахуванням висновку судової оціночно-будівельної експертизи, стягнути з відповідача на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 239806 гривень. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у поданих до суду запереченнях. Пояснила суду, що вини Чернівецької міської ради у заподіянні шкоди позивачу не має, оскільки [PERSON] при переселенні у квартиру [ADDRESS] приховав від міської ради ту обставину, що [PERSON] заповіла на користь позивача свою частину квартири. Просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.04.1993 року, належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності (а.с.15). [PERSON] 26.07.1994 року склала заповіт, згідно якого все належне їй майно заповіла [PERSON], як своїй онучці. [INFO] [PERSON] померла (а.с.19). Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 01.07.2002 року №57/6 будинок [ADDRESS] був визнаний аварійним і таким, що загрожує обвалом (а.с.24). В подальшому, [PERSON] був відселений із вищевказаного аварійного будинку (а.с.20). Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12.04.2005 року №273/6 квартира [ADDRESS] була прийнята у комунальну власність територіальної громади м.Чернівці в зв'язку з отриманням [PERSON] іншої квартири (а.с.26). 12.04.2005 року Виконавчий комітет Чернівецької міської ради прийняв рішення №268/6 про видачу [PERSON] ордеру на двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.22-23). Розпорядженням Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради №4386 від 19.09.2005 року зазначена квартира була передана у приватну власність [PERSON], на підставі якого в подальшому було видане свідоцтво про право власності на його ім'я. Зазначені обставини також були встановлені рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 26.11.2008 року, а тому суд на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України визнає їх такими, що не підлягають доказуванню. Як вбачається з дослідженої у судовому засіданні копії рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 06.10.2008 року, яке набрало законної сили, судом було встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини, яка складається з ? ідеальної частки квартири [ADDRESS], як спадкоємиці за заповітом після смерті бабусі [PERSON] (а.с.28-30). За змістом ст.12 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Таким чином, прийнявши спадщину, [PERSON], яка на той час була малолітньою, стала власником ? частини квартири [ADDRESS]. При вирішенні даного спору суд зауважує наступне: Положеннями ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Аналогічні положення закріплено частиною 5 ст.41 Конституції України. Статтею 346 ЦК України визначено перелік підстав припинення права власності. Зазначений перелік не є вичерпним, зокрема, частиною другою статті передбачено, що право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Як було встановлено судом право власності [PERSON] було припинено рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12.04.2005 року №273/6. Будь-якого іншого житла взамін оберненого у комунальну власність [PERSON] надано не було, як не було надано і компенсації за втрачене майно. За змістом ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. При вирішенні даного спору суд також враховує положення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається право на власність. Так само, як це передбачено відповідно до більшості інших гарантованих Конвенцією основних прав, держава може обмежити здійснення права на власність. Вона може позбавити особу її майна «в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, держава, що керується верховенством права, повинна забезпечити справедливу рівновагу між інтересами захисту права власності свого громадянина та загальними інтересами, у спосіб, який узгоджується з правом на «мирне володіння своїм майном», на що звернув увагу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року. Щодо розміру справедливої сатисфакції Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Скордіо проти Італії» від 06.03.2007 року зазначив, що компенсація повинна, наскільки це можливо, усунути всі наслідки протиправного діяння і відновити ситуацію, яка існувала б якщо б це діяння не було вчинене. Компенсація в натурі чи, якщо це неможливо, виплата суми, яка відповідає оцінці, яку складає компенсація в натурі; присудження, якщо в цьому є необхідність, шкоди за понесену втрату, яка не покривається компенсацією в натурі чи виплатою замість неї - такими є основні принципи для визначення розміру компенсації. Крім того, Європейський суд зазначив, що належна особі компенсація не повинна обмежуватись лише вартістю майна на момент заволодіння ним, держава повинна виплатити особі поточну вартість майна, а також компенсацію за втрату права користування майном з моменту заволодіння власністю. Так, судом з метою визначення вартості ? частки квартири [ADDRESS] було призначено судову будівельну експертизу, за результатами якої експертом було складено відповідний висновок. Як вбачається з дослідженого у судовому засіданні висновку експерта №14024 від 18.04.2014 року, ринкова вартість ? частки квартири [ADDRESS] становить 239806 грн. 00 коп. (а.с.107). Зазначена обставина відповідачем будь-якими доказами спростована не була. Доводи представника відповідача про те, що позивачем було пропущено строк позовної давності суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Так, позивач неодноразово зверталась за захистом свого порушеного права до суду, при цьому останнє рішення було прийняте Апеляційним судом Чернівецької області 07.06.2012 року, в той час як з даним позовом [PERSON] звернулась до суду 20.12.2013 року. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За правилами ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved