Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між позивачем та [PERSON] в 2005р. укладено усний договір про довічне утримання [PERSON] [PERSON], т.я. після смерті сина останньої, вона залишилася одинокою, хворою похилого віку жінкою. Протягом тривалого часу позивач добросовісно здійснювала догляд за [PERSON], надавала їй як моральну, так і матеріальну підтримку, фізичний догляд, виконувала доручення. [PERSON] за отриманий догляд зобов»язувалася передати за заповітом у власність позивача квартиру, в якій проживала. В 2015р. з-за значного погіршення здоров»я [PERSON], сторони домовились про укладення договору довічного утримання. Для цього, [PERSON] доручила позивачеві здійснити певні дії, направлені на укладення договору: замовити в ЧООБТІ та отримати довідку-характеристику на квартиру; укласти та провести оцінку квартири; замовити та отримати довідки про склад сім»ї. Позивач добросовісно виконала доручення, після чого, - вони 30.10.2015р. уклали договір довічного утримання, який підписали у присутності свідків і приступили до виконання. В зв»язку з важким фізичним станом [PERSON], постійним знаходженням на лікуванні, нотаріальне посвідчення договорі довічного утримання сторонами відкладалось до кращого самопочуття відчужувача. Між тим, в результаті невиліковної хвороби, - 22.07.2016р. [PERSON] померла і нотаріальне посвідчення договору довічного утримання не відбулось. При цьому, позивач вважає, що вона виконала умови договору, здійснила поховання [PERSON], оплатила всі витрати, пов»язані з похованням. Таким чином, позивач вважає, що сторони за договором довічного утримання узгодили всі істотні умови договору, підписали договір та виконали його. Крім того, позивач вважає, що її права на отримання за договором у власність квартири, порушені. У позовній заяві також зазначено, що [PERSON] не мала спадкоємців, квартира не перебуває під забороною відчуження, іншим особам не відчужена, а тому згідно з умовами договору довічного утримання переходить у власність позивача. У вересні 2016р. позивача надала право відповідачеві заселитися до спірної квартири. Оскільки помешкання потребує ремонту, то позивач звернулася до відповідача про виселення з квартири, але отримала відмову. Таким чином, посилаючись на ст.ст. 638, 744, 745, 344, 755, 220, 218, 220, 328, 392 ЦК України, просить суд, - визнати за позивачем право власності на квартиру №100, що по вул. Н.Левицького, 2 у м. Черкаси. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] повністю підтримали доводи позовної заяви та просили її задовольнити. Крім того, позивач вказала, що відповідач [PERSON] є її рідним сином і вона у вересні 2016р. дозволила йому проживати, тобто всели до квартири №100, що по вул. Н.Левицького, 2 в м. Черкаси. На даний час він заперечує виселитися з помешкання, оскільки вважає, що має право на квартиру. В судове засідання відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення рекомендованого листа №1801504238543. Про причини неявки не повідомив. Заслухавши пояснення осіб,що беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що позивач [PERSON], 1966р. народження, зареєстрована та проживає в [INFO], що підтверджується даними її паспорту та поясненнями, даними в судовому засіданні. Крім того, вона зазначила, що відповідач [PERSON] є її сином. Крім того, встановлено, що [PERSON], 1937р. народження, що була зареєстрована [INFO] (дані паспорту та довідки від 14.11.2016р., виданої КП «Придніпровська СУБ ЧМР»), - померла 22 липня 2016р. (актовий запис №1926), що підтверджується даними свідоцтва про смерть №284235 від 26.07.2016р. Відповідно до даних лікарського свідоцтва про смерть №551 від 25.07.2016р., [PERSON] померла за вказаною адресою. Відповідно до даних довідки КП «ЧООБТІ» від 29.10.2015р. №7021о, свідоцтва №25200, - на праві власності [PERSON] належала квартира №100, що по вул. Н.Левицького, 2 в м. Черкаси на підставі свідоцтва про право власності Б\\Н від 24.07.2000р., виданого Придніпровським райвиконкомом. Вказані обставини також підтверджуються даними технічного паспорту на квартиру від 19.07.2000р. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59ЦПК). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. \~Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392ЦК). З»ясувавши обставини справи, суд вважає безпідставними доводи позивача [PERSON] про те, що вона отримала право власності на квартиру №100, що по вул. Н.Левицького, 2 в м. Черкаси на підставі, так званого, договору довічного утримання від 30.10.2015р. Так, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 ЦК). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним. Момент виникнення прав та обовязків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство повязує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 ЦК). право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис. В даному випадку, відсутні докази про те, що зазначені норми закону були дотримані і, відповідно, що [PERSON] є власником спірного нерухомого майна. Крім того, позивачем жодними належними, допустимими та переконливими доказами не доведені обставини в обґрунтування позовних вимог, що пред»явлені до відповідача [PERSON], враховуючи норми статті 3 ЦПК, за якою, як зазначалось вище, - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed