Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.1988 року та зареєстрованого в реєстрі БТІ на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Відповідачі не проживали жодного дня в будинку, не сплачували комунальні платежі, в утриманні житла участі не брали, особистих речей в будинку не мали і не мають. У зв`язку з цим позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком, який розташований за вищевказаною адресою. Позивач у судове засідання не з`явилася, на розгляд суду від неї надійшла заява з проханням розглянути справу без її участі. Позов підтримує в повному обсязі. Не проти винесення заочного рішення (а.с. 50). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання (викликалися в судові засідання на 26.09.2019 р., 31.10.2019 р., 21.11.2019 р.) не з`явилися. Викликалися належним чином шляхом надіслання судових повісток на зареєстровану адресу місця проживання. У зв`язку з неявкою відповідачів та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. У зв`язку з цим, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом достовірно встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.1988 року та зареєстрованого в реєстрі БТІ на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до довідки наданої Серпневською селищною радою Тарутинського району Одеської області № 263 від 22.04.2019 року, відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Той факт, що відповідачі не проживають за вказаною адресою підтверджується письмовими показами свідків - мешканців смт Серпневе [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11-12, 15-16). Відповідно до заяви [PERSON] про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] їй було відмовлено, у зв`язку з ненаданням оригіналу документу до якого відносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання (а.с.20-21). Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі «Пауелл і Рейнер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ' ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ' ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] , оскільки достовірно встановлено, що вони понад один рік відсутні за місцем своєї реєстрації. Враховуючи викладене,

Outcome: approved