Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати обєкт незавершеного будівництва зведеного за час шлюбу, а саме житловий будинок, що розташований за адресою: 10005, м. Житомир, вул. Короленка 88-В буд. Літера «А» обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку зазначеного обєкту. Позивач мотивує позов тим, що сторони з 1993 року по 2008 рік перебували в зареєстрованому шлюбі, та рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24.04.2008 року їх шлюб було розірвано. За час шлюбу у них народилися доньки: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. У 1994 році вони спільними зусиллями та за спільні кошти почали будувати двоповерховий будинок, розташований за адресою: м. Житомир, вул. Короленка 88-В, надалі 09.04.1998 року був виготовлений технічний паспорт. У 2000 році вони почали проживати у забудованому ними будинку продовжуючи будівельні роботи щодо завершення будівництва. Як її стало відомо, що відповідач щодо реєстрації документів, що засвідчують готовність до експлуатації об'єкта, за вищевказаною адресою не звертався, на земельній ділянці по вул. Короленка 88-в знаходяться два житлові будинки, рішення міської ради щодо надання окремих адрес не приймалося, таким чином адреси житлових будинків літера А та літера Б - вул. Короленка 88-В. Згідно інформаційної довідки № 127814696 від 15.06.2018 замовленої за місцезнаходженням об'єкту нерухомого майна: Житомирська обл. м. Житомир, вул. Короленка, буд. 88-В наявна інформація про право власності лише стосовно житлового будинку [PERSON], інформація про право власності на житловий будинок [PERSON] у реєстрі відсутня. Таким чином, даний будинок до цих пір не введений в експлуатацію, та являє собою об'єкт незавершеного будівництва. Вказала, що житловий будинок вони будували спільними зусиллями та за спільні кошти, адже обоє працювали, вони збирали велику рогату худобу та свиней чим і заробляли на життя. Всі документи, що стосувалися експлуатації даного житлового будинку були оформлені на ім'я чоловіка, так як вони були подружжям і все вважалося спільною сумісною власністю. Після розірвання шлюбу, розподілу майна у судовому порядку між ними не було, оскільки вона з чоловіком досягли усної угоди про те, що майно набуте ними за час шлюбу, зокрема належна їй 1/2 частка збудованого житлового будинку буде належати їх спільним дітям: [PERSON] та [PERSON]. Вона залишила все належне її майно, включаючи меблі та побутову техніку. Про порушення свого права, вона дізналася у березні 2018 року, тоді коли відповідач одружився вдруге, а їх спільна донька [PERSON], згідно попередньої домовленості між ними як колишнім подружжям, мала намір проживати в частині зазначеного житлового будинку, розпочавши в одній із кімнат ремонт (витрати на ремонт склали близько 7000, 00 грн.) Однак, в березні 2018 року відповідач та його нова родина почали перешкоджати донці проживати в даному житловому будинку, зазначаючи, що це навіть не його діти. Такі дії спричинили глибоку моральну образу для доньки та для неї особисто. Таким чином, саме у березні 2018 року вона дізналася про те, що її право порушене, а отже саме в цей час розпочався відлік трирічного строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Вважає, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. 06.08.2018 року відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з того, що він заперечує факт сумісного будівництва з позивачкою будь-якого житлового будинку, вказане будівництво фінансував його брат [PERSON], вони будували одночасно два будинки, проте він зареєстрував право власності на один будинок, а інший надав йому для користування. Перебуваючи в шлюбі з відповідачем вони не мали достатньо коштів для будівництва будинку. Крім того вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення з даним позову до суду виходячи з того, що після розлучення він з позивачкою досяг згоди щодо поділу майна, вона забрала свої речі. Самовільне будівництво вони не могли ділити, оскільки це не їхнє майно. Ніякої домовленості щодо права проживання дітей в даному будинку з позивачкою він не мав. Просить застосувати термін позовної давності до позовних вимог, оскільки ситуація щодо самовільної будови залишилася незмінною з 2008 року по день подачі позову до суду, позивачка в межах 3 років після розлучення не вчиняла дій по захисту своїх прав шляхом звернення з позовом до суду. За 10 років після розлучення відбулися значні зміни, переробки та добудови в будинку, вчинені за його рахунок, за рахунок його брата та нової дружини, позивачка не цікавилася будинком та за чий рахунок проводяться ремонтні роботи. Крім того, будинок не введений в експлуатацію, є самовільною забудовою у звязку із розміщення на території з невідповідним функціональним призначенням, при цьому особа яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а отже не може бути предметом поділу. (а.с. 86-89) 09.08.2018 року позивач подала відповідь на відзив, в якій пояснила, що одночасно з позовною заявою нею було подано заяву про поновлення строку позовної давності. Позивач заперечує, що будівництво їх будинку проводилося за кошти брата відповідача, оскільки будівництво здійснювалося за кошти подаровані їм на весілля та їх кошти які вони заробляли продаючи худобу. Будівництво будинків відповідача та його брата було самочинним та стосовно відповідача було складено обвинувальний акт. (а.с. 92-95) Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові та відповіді на відзив, додатково пояснила, що після того як вони одружилися з відповідачем вони почали будувати будинок не дочекавшись рішення щодо виділення їм земельної ділянки для будівництва. Одночасно проводилося будівництво двох будинків, їх сімї та сімї брата відповідача. Внаслідок самочинного будівництва, відповідач був засуджений, було рішення про відібрання будинку, проте в подальшому він був повернутий, внаслідок чого оформлення документів на будинок було припинено. Після певного часу брат відповідача скористався змінами в законодавстві та оформив свій будинок, проте відповідач оформленням будинку не займався, вона також не зверталася щодо його оформлення, оскільки вважає, що не зможе оформити відповідний будинок так як в неї немає жодного документу на нього. Також підтвердила, що в неї з відповідачем була усна домовленість після розірвання шлюбу, що у спірному будинку будуть проживати їх з відповідачем спільні діти тоді коли в них буде така необхідність. Усна домовленість була після розірвання шлюбу та вподальшому також обговорювалася з відповідачем. Відповідач не заперечував, однак змінив свою думку коли появилася нова його дружина, а саме в березні 2018 року відповідач сказав, щоб діти в будинку не проживали, незважаючи на те, що дитина вже зробила ремонт в одній із кімнат (спальня на 2 поверсі). З 2010 року по 2017 рік в спірному будинку ніхто не проживав. За час їхнього спільного проживання був повністю збудований будинок, проведені комунікації, проведена штукатурка стін, проведено освітлення, опалення, придбані меблі в кухню, поклеєні шпалери. Кошти на будівництво вони з колишнім чоловіком заробляли самостійно, купуючи худобу та продаючи м'ясо на ринку, також вона офіційно була працевлаштована. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, додатково пояснила, що з 2000 року позивач та відповідач почали проживати у спірному будинку, збудований спільними зусиллями, при цьому відповідач навмисно не вводить будинок в експлуатацію, щоб не проводити його поділ. Їй відомо, що готувався проект землеустрою на відведення земельної ділянки, проти офіційного документа щодо відведення земельної ділянки та введення будинку в експлуатацію не було. Також пояснила, що була усна домовленість позивача та відповідача, що Ѕ частина спірного будинку, що належить позивачу перейде їх спільним дітям, потім виникла потреба проживати одній з доньок [PERSON], вона обрала кімнату та мала намір в ній проживати. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, додатково пояснив, що у 2008 році він приїхав до їх спірного будинку, однак ні позивача ані дітей дома не було, вони забрали все та покинули будинок. Жодних домовленостей після розірвання шлюбу у нього з позивачкою не було. Заперечував також що позивачка проживала в будинку до 2010 року. Не заперечував, що за період шлюбу був збудований будинок, облаштована одна кімната, кухня та коридор, вказав, що будинок будувався за його власні кошти, допомагали його батьки, торгували з позивачкою мясом, позичали кошти та за кошти подаровані на весілля з позивачем. Він будував свій будинок, а його брат будував свій будинок, чим спростував твердження у відзиві, що спірний будинок будувався за кошти його брат [PERSON]. Документів на землю та на будинок немає. Після розірвання шлюбу у 2008 році він повернувся жити до своєї матері, а назад до будинку проживати повернувся у 2017 році. Після повернення, в будинку він змінив проводку, облаштував спальню, змінив вікна на пластикові, кошти на ремонт надала мати теперішньої дружини, в якій сумі він не памятає. Менша донька [PERSON] у 2018 році попросила його місце для проживання в будинку, він погодився та запропонував її робити ремонтні роботи в одній з кімнат, вона дала кошти в розмірі 3000,00 грн. на матеріали. Однак в нього була умова, щоб вона проживала в кімнаті одна або нехай познайомить з батьками її цивільного чоловіка, нащо вона відмовилася. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, додатково пояснила, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення з позовом до суду. Жодних домовленостей з приводу будинку у позивача та відповідача не було, доказів що це підтверджує також не надано. Крім того спірна будівля побудована незаконно, а тому це не може вважатися незавершеним будівництвом, а являється самочинною будівлею, оскільки земельна ділянка для будівництва відведена не була, а земельна ділянка відведена для кладовища, а тому є власністю міської ради. Згідно норм законодавства право власності на самочинне будівництво не надається. Тому вважає, що відсутній предмет спору, а адреса яку зазначає позивач в позові взагалі немає. Позивач могла самостійно реалізувати своє право на реєстрацію будинку, однак щодо таких звернень не було, комунальні послуги вона не сплачує, жодного інтересу до будинку позивач не виявляла. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та можуть бути задоволені, додатково пояснила, що вона являється донькою позивача та відповідача, після розірвання шлюбу в неї з батьком були теплі відносини. У 2010 році вони із сестрою та матірю остаточно покинули спірний будинок в якому проживали сімєю. Вона в 2010 році була присутньою при домовленості позивача та відповідача, що одна із доньок буде проживати у спірному будинку. Також пізніше під час розмови з батьком, останній погодився щодо її проживання разом з цивільним чоловіком у спірному будинку. В одній із кімнат у 2017 році вони почали проводити ремонтні роботи, закупили матеріали. В березні 2018 року в неї виникли конфлікти з дружиною її батька [PERSON], яка робила вказівки щодо ремонту, вказувала що не хоче щоб вона проживала в будинку, після чого батько також висловлював в її сторону обурення та в неї з батьком виникали конфліктні ситуації. Вони так і не почали проживати в будинку, пізніше поїхали до Польщі на заробітки та після повернення у 2018 році вона дізналася, що кімната, в якій вона проводила ремонт, зайнята відповідачем. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та можуть бути задоволені, додатково пояснила, що вона являється донькою позивача та відповідача, підтвердила, що була згода між позивачем та відповідачем про те, що спірний будинок залишається дітям коли вони стануть повнолітніми, тобто їй та сестрі. Вона не претендувала жити у спірному будинку, проте у її сестри [PERSON] виникла така необхідність, при цьому відповідач не заперечував, після чого її сестра [PERSON] розпочала ремонтні роботи в одній із кімнат. У 2018 році їй стало відомо, що відповідач відмовив проживати її сестрі у спірному будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що являється матірю відповідача, а позивач її колишня невістка. ЇЇ син та колишня невістка після одруження проживали разом з нею, важко працювали, заробляли кошти на будівництво свого будинку, при цьому вона допомагала доглядаючи їх дітей. Спірний будинок позивач та відповідач будували спільними зусиллями та у 2000 році вже його збудували і переїхали жити. Після розлучення позивача та відповідача, останній говорив, що спірний будинок залишиться їх дітям. Він дбав про дітей, а особливо любив [PERSON]. Ставлення до дітей змінилося після одруження відповідача вдруге, оскільки дружина почала командувати. [PERSON] попросили у відповідача проживати в одній із кімнат спірного будинку, на що він погодився та [PERSON] почала робити ремонт. [PERSON] поїхала до Польщі заробити коштів та після повернення її проживати в будинок не допустили. Ще рік назад у всіх були гарні відносини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що являється дружиною відповідача. Їй відомо, що донька відповідача [PERSON] хотіла проживати у спірному будинку, на що вона з чоловіком не заперечували, лише відповідач хотів познайомитися з цивільним чоловіком доньки, однак остання відмовилася. Жодних конфліктів в них не було. [PERSON] хотіла проводити ремонт в кімнаті де частково вони вже зробили ремонт, а тому виділяли її іншу кімнату. [PERSON] ремонт не проводила, а лише купила матеріали взамін на позичені батьком кошти. У 2015 році вона з чоловіком проживала у матері чоловіка, а у 2016 році вони переїхали до спірного будинку, проводили ремонт, а саме переробили каналізацію, опалення, робили фундамент, клеїли шпалери, утеплювали будинок, підшивали стелю. На ці ремонтні роботи їй надали кошти її батьки у розмірі 4000,00 дол. США. Чоловік доньок не виганяв, вони самі не приходили. Про домовленість відповідача та позивача щодо спірного будинку їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що являється дружиною брата відповідача [PERSON] а позивач колишня невістка їх сімї. Підтвердила, що вона зі своїм чоловіком [PERSON] та позивач з відповідачем почали разом будувати два будинки. Їй відомо, що будинок позивача та відповідача будувався спільні кошти подружжя. У всіх них спочатку було незаконне будівництво, документи на земельну ділянку та на будинок не було. Однак вподадьшому, вона зі своїм чоловіком оформили всі документи, а щодо спірного будинку їй не відомо. В позивача та відповідача на час розлучення вже був повністю будинок збудований, вони там проживали та після розлучення позивач ще приїжджала, відповідач не проживав. Відповідач говорив, що спірний будинок залишиться дітям позивача та відповідача. Після того як повернувся відповідач та його нова дружина проживати в будинок вони якісь ремонтні роботи зробили на другому поверсі, спальню, підбили стелю. Їй відомо, що донька позивача та відповідача [PERSON] мала проживати у спірному будинку, вона робила ремонт в кімнаті, однак в неї виник конфлікт з новою дружиною відповідача, вона чула як вони кричали, наразі [PERSON] в будинку не проживає. Суд, заслухавши пояснення сторін, врахувавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що 25.09.1993 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб за період якого народилися доньки [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. (а.с. 16) Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24.04.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 14) Як роз`яснено в п. п. 23, 24\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що за час шлюбу позивач та відповідач проводили будівництво будинку за адресою: м. Житомирі по вул. Короленка 88. Позивач просить вказаний обєкт незавершеного будівництва зведений за час шлюбу визнати спільною сумісною власністю подружжя та визначити за нею Ѕ його частку. Стороною відповідача однією із заперечень проти задоволення позову визначено пропуск позивачем строку позовної давності, виходячи з того, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано у 2008 році, позивач добровільно виїхала з будинку, з 2016 року відповідач почав проживати у спірному будинку з новою сімєю про що відомо було позивачу, однак жодних вимог про поділ майна в неї не виникало, а отже позивач пропустила трьохрічний строк позовної давності. Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим обєктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦК). Згідно норм ч. 2 ст. 72 СК України \~до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому відповідно до ч.1 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до норм ч.3, 4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Аналізуючи вищевикладене, судом встановлено, що після розірвання шлюбу у 2008 році ні позивач ні відповідач не зверталися з вимогами про поділ спільного майна, разом з тим, суд враховує, що позовна давність до вимоги про поділ майна обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивач вказує, що не заперечувалося третіми особами [PERSON] та [PERSON], а також підтверджувалося свідками [PERSON] та [PERSON] про те, що позивач та відповідач домовилися що в спірному будинку можуть проживати їх з відповідачем спільні діти, однак після того як у сторони відповідача та однієї з доньок [PERSON] виник конфлікт щодо місця проживання у 2018 році, позивач дізналася про порушення свого права власності. Враховуючи докази надані сторонами по справі, враховуючи свідчення свідків, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущені строки звернення до суду 21.06.2018 року з вимогами до відповідача про поділ майна між подружжям, виходячи із тих обставин, що про порушення свого права, позивач дізналася у 2018 році після порушення домовленостей позивача та відповідача щодо права користування вказаним спірним житлом їх спільними дітьми. Як убачається з матеріалів справи, рішенням 36 сесії шостого скликання Житомирської міської ради від 18.06.2014 року № 715 вирішено надати дозвіл [PERSON] на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою Короленка 88-в під існуючим нерухомим майном для будівництва і обслуговування житлового будинку. (а.с. 27) Листом від 26.06.2015 року №1582/13 Управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради встановлено, що на земельній ділянці по вул. Короленка 88-в знаходяться два житлових будинки. Відповідно до довідки «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» від 10.10.2011 року за № 159-А-16768 права власності на житлові будинки №88-в по вул. Короленка належать [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок № 88-в, житловий будинок власником якого являється [PERSON], є самовільно побудований. Інформація щодо надання згаданому вище будинку адреси: Короленка 88-в відсутня. (а.с. 18) Відповідно до висновку №353/2015 Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 28.08.2015 року щодо розгляду та погодження проекту землеустрою відведення земельної ділянки за адресою м. Житомир, вул. Короленка 88-в замовником [PERSON] зокрема встановлено, що відповідно до схеми планувальних обмежень генерального плану м. Житомира, земельна ділянка, що пропонується для оформлення, розташована в границях санітарно-захисної зони кладовища та у звязку з розміщенням земельної ділянки на території з невідповідним функціональним призначенням та з урахуванням зазначених містобудівних обмежень, Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища не погоджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0571 га по вул. Короленка 88-в для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. (а.с. 90) Згідно листа Міськрайонного управління у Житомирському районі та в м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 27.04.2018 року № 6015-1158/123-18 повідомлено, що відповідно до земельно-облікових даних та наявного переліку других примірників державних актів на право власності на земельні ділянки, відомості щодо реєстрації права власності чи права користування за [PERSON], в Міськрайонному управлінні у Житомирському районі та в м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, відсутні. (а.с. 30) Відповідно до листа Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області №1006-318/1765/18 від 22.05.2018 року встановлено, що [PERSON] щодо реєстрації документів, що засвідчують готовість до експлуатації обєкта за адресою: м. Житомир, вул. Короленко, 88-б/1 до Управління не звертався. (а.с. 17) Отже як встановлено судом та не заперечувалося сторонам по справі, що у звязку з невідповідним функціональним призначенням земельної ділянки на якій знаходиться спірний будинок, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та обслуговування жилого будинку не розроблявся, земельна ділянка не була відведена особі, яка здійснює будівництво, відповідно і дозвільної документації на відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку на день розгляду справи немає. Крім того, судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що на день розгляду справи спірний будинок не зареєстровано на праві власності ні за позивачем ні за відповідачем, будинок не приймався до експлуатації. Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до частини першої\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружин та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з частиною першою\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частин 2, 3\~статті 331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.\~\~До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Поділ між подружжям об'єкта незавершеного будівництва з урахуванням\~\~ступеня його готовності за\~статтею 331 ЦК України\~є можливим лише за умови, що таке будівництво не є самочинним у розумінні\~статті 376 ЦК України. За змістом частини першої\~статті 376 ЦК України\~самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої\~статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга\~статті 376 ЦК України). У розумінні частини першої\~статті 376 ЦК України\~самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності\~. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1. Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146. Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій; прибудова -\~\~вид реконструкції, при якій збільшується площа забудови житлового будинку шляхом створення нових приміщень, що безпосередньо прилягають до зовнішніх стін будинку. Таким чином, норма частини першої\~статті 376 ЦК України\~підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146). При цьому за змістом частини першої\~статті 376\~\~ЦК України\~правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції\~щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від\~18 червня 2007 року № 55\~передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.\~Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Такий правовий висновок проведений в постанові Верховного суду від 14.02.2018 року по справі № 209/3664/15-ц. Отже судом встановлено, що спірний будинок, що розташований за адресою: м. Житомир, вул. Короленка 88-В, буд. Літера «А» є обєктом самочинного будівництва, а тому не може бути об'єктом права власності та не може бути предметом поділу між сторонами, а питання щодо його поділу може розглядатися лише після визнання права власності на нього. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи докази надані сторонами по справі та їх пояснення по справі, враховуючи свідчення свідків, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання об'єкту незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину об'єкту задоволенню не підлягає. Враховуючи норму ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в задоволенні позову було відмовлено. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed