Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить розтлумачити зміст заповіту [PERSON] , померлого [INFO] , який був складений та посвідчений секретарем виконкому Біївецької сільської ради Богуславського району Київської області 29.01.2019 року та зареєстрований в реєстрі за №06 таким чином, що волевиявлення померлого при складенні заповіту на ім`я [PERSON] було спрямовано на на земельні ділянки площею 2,7443 га, що розташована на території Біївецької сільської ради Богуславського району Київської області, яка належала йому відповідно до Державного акта серія ЯБ №506347, виданого на підставі розпорядження Богуславської районної державної адміністрації від 22 серпня 2005 року №385, площею 1,2212га. з кадастровим номером 3220680300:00:001:0013 та земельна ділянка площею 1,5231га. з кадастровим номером 320680300:00:003:001. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер [PERSON] , який з дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого виконавчим комітетом Біївецької сільської ради від 04 березня 2019 року. За життя ним було складено заповіт на її ім`я, посвідчений секретарем виконкому Біївецької сільської ради Богуславського району Київської області від 29 січня 2019 року та зареєстрований в реєстрі за № 06. Згідно заповіту [PERSON] заповів на випадок своє смерті: земельну ділянку, яка розташована на території Біївецької сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - [PERSON] . У шестимісячний строк [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Богуславського районного нотаріального округу Дошки Л.А. із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим секретарем виконкому Біївецької сільської ради Богуславського району Київської області 29 січня 2019 року та зареєстрований в реєстрі за № 06 після смерті [PERSON] , оскільки воля заповідача викладена у заповіті не достатньо чітко, в наслідок чого створюється невизначеність у тексті, а саме земельна ділянка вказана без її розміру та кадастрового номера, що не дає нотаріусу змогу встановити конкретне майно, яке має бути успадковане за цим заповітом. У нотаріальному порядку позивачка не може успадкувати спадкове майно, у зв`язку з чим, вимушена звернутися до суду із позовною заявою про тлумачення заповіту. З огляду на викладене та посилаючись на положення ст. 1256 ЦК України позивач просить задовольнити позов. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути без її участі та участі позивача, а також зазначила, що позов підтримує в повному обсязі. Відповідач - Біївецька сільська рада Богуславського району Київської області свого представника в судове засідання не направила, однак надіслала до суду заяву, в якій позов визнає та просить його задовольнити і розглянути справу без участі представника. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази надані позивачкою, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого виконавчим комітетом Біївецької сільської ради Богуславського району Київської області. Після його смерті залишилось спадкове майно, зокрема земельна ділянка, загальною площею 2,7443 га на території Біївецької сільської ради, Богуславського району, Київської області площею 1,2212га. з кадастровим номером 3220680300:00:001:0013 та земельна ділянка площею 1,5231га. з кадастровим номером 320680300:00:003:001., що підтверджується копією відповідного державного акту. За життя [PERSON] було складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Біївецької сільської ради Богуславського району Київської області від 29 січня 2019 року та зареєстрований в реєстрі за № 06. Згідно заповіту [PERSON] заповів на випадок своє смерті: земельну ділянку, яка розташована на території Біївецької сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - [PERSON] . У шестимісячний строк позивачка звернулася до приватного нотаріуса Богуславського районного нотаріального округу Дошки Л.А. із заявою про прийняття спадщини, де при вивченні заповіту було виявлено, що воля заповідача викладена у заповіті не достатньо чітко, в наслідок чого створюється невизначеність у тексті, а саме земельна ділянка вказана без її розміру та кадастрового номера, що не дає нотаріусу змогу встановити конкретне майно, яке має бути успадковане за цим заповітом. У нотаріальному порядку позивач не може успадкувати спадкове майно, у зв`язку з чим звернувся до суду із позовною заявою про тлумачення заповіту. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом статті 317 ЦК України право розпоряджання майном є однією зі складових права власності, поряд із правом володіння і користування майном. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо заповіт містить суперечливі положення, за вимогою заінтересованих осіб застосовується тлумачення заповіту (ст.1256 ЦК) за умови, якщо відсутні підстави визнання заповіту недійсним, тобто тлумаченню підлягає лише дійсний заповіт. Для тлумачення змісту заповіту застосовуються також загальні правила тлумачення змісту правочинів встановлені ст.213 ЦК. Згідно ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно п. 2.1 Глави 3 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус має перевірити, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства. Аналогічні правила містяться і в п. 1.6 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5. Виходячи із зазначених правових норм, тлумачення заповіту судом здійснюється за наявності таких правових умов: зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача та наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту. Об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений із слів та сполучень слів, які утворюють його текст. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт, оскільки суд не може брати на себе права власника щодо розпорядження його майном на випадок смерті, тобто тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті, а тому суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, адже це може спотворити волю заповідача. Тлумачення заповіту - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. При тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у його зміст, адже заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав та обов`язків на випадок смерті. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову та прийняття рішення про тлумачення заповіту складеного [PERSON] , який помер [INFO] та який був складений та посвідчений секретарем виконкому Біївецької сільської ради Богуславського району Київської області 29.01.2019 року та зареєстрований в реєстрі за №06 таким чином, що волевиявлення померлого при складенні заповіту на ім`я [PERSON] було спрямовано на земельні ділянки площею 2,7443 га, що розташована на території Біївецької сільської ради Богуславського району Київської області, яка належала заповідачу відповідно до Державного акта серія ЯБ №506347, виданого на підставі розпорядження Богуславської районної державної адміністрації від 22 серпня 2005 року №385, площею 1,2212га. з кадастровим номером 3220680300:00:001:0013 та земельна ділянка площею 1,5231га. з кадастровим номером 320680300:00:003:001 . Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , підлягають задоволенню з метою реалізації її спадкових прав. При цьому визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України про судовий збір. Оскільки, відповідачем позов визнано під час підготовчого судового засідання до початку розгляду справи по суті, позивачці необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 384 гривні 20 коп.

Outcome: approved