Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення №87 АТ ««Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення коштів (повернення депозиту), посилаючись на те, що 02.06.2014 року між нею та відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення №87 АТ ««Банк «Фінанси та Кредит» укладено депозитний договір № 300131/57981/3-14, відповідно до умов якого вона передала банку гроші в сумі 10115,00 доларів США згідно квитанції № 6 від 02.06.2014 року. . Зазначає, що відповідно до пункту 1 договору, строк вкладу з 02.06.2014 року по 02.09.2014 року, а п.5.2 договору, визначено, що у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяві, умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення строкового вкладу…, вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення вкладу, може отримати кошти з строкового вкладного рахунку, шляхом видачі готівки або перерахування на його власний поточний (картковий або інший вкладний рахунок) та дію договору припинити; при цьому вкладний зобов'язаний надати Банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку строкового вкладу, визначеного договором-заявою. Мотивує вимоги тим, що 01.12.2014 року вона звернулася до відповідача з вимогою про повернення їй вкладу,разом з сумою нарахованих за користування ним процентів, однак вклад до даного часу їй не повернуто і станом на 02.12.2014 року, вважає, що відповідач - ПАТ «Фінанси і кредит» мав повернути їй суму вкладу з сумою нарахованих відсотками, що складає: 10115,00 доларів США суму вкладу та 642,72 доларів США проценти, а тому, просить, заявлені позовні вимоги про стягнення коштів (повернення депозиту) у зазначеній вище сумі і судових витрат задовольнити в повному обсязі. В березні 2015 року в суд із зустрічним позовом звернулося - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] про визнання правочину недійсним. В обгрунтування заявлених зустрічних вимог посилається на те, що дійсно 02.06. 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено банківський строковий вклад (депозит) № 300131/57981/3-14, відповідно до умов якого, [PERSON] повинна була внести грошові кошти в сумі 10115,00 доларів США на вкладний депозитний рахунок, які вона внесла згідно квитанції № 6 від 02.06.2014 року. Вважають, що вказаний договір був укладений в неналежному порядку; зокрема, письмова форма банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, а в разі не додержання письмової форми договору банківського вкладу, цей договір є нікчемним. Зазначають, при цьому, що вказують, що пунктом 2.2 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» передбачено підтвердження дійсного розміщення вкладу, яким є виписка по вкладному рахунку, а не ощадна книжка, сертифікат чи будь-які інші документи, а тому, вважають, що лише виписка по вкладному рахунку, а не квитанція може бути визнана належним доказом додержання письмової форми банківського вкладу, а така у відповідача відсутня. Крім вищенаведеного, вважають, що оскільки договір-заяву мала право підписати начальник відділення №87 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Мотозюк І.І. з відбитком на договорі мокрої печатки, а підписувати квитанцію про здійснення касової операції і ставити на ній печатку відділення Мотозюк І.І. відповідно до посадової інструкції не мала права, то в момент укладення спірного договору банківського вкладу не була додержана письмова форма, а тому, просять визнати недійсним договір - заяву № 300131/57981/3-14 від 02.06. 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» про банківський строковий вклад (депозит «Стандарт»). Позивач [PERSON] в її інтересах представник [PERSON] в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи не з»явилися, суду представником позивача надано письмову заяву про розгляд справи у відсутність позивача і в його відсутність; позовні вимоги (за первинним позовом) підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити; в задоволенні зустрічних позовних вимог - відмовити, з врахуванням доводів викладених в письмових запереченнях проти зустрічного позову. Представник відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», за довіреністю Бельський Р.Л. в судове засідання повторно не з'явився, будучи повідомленим про день, час і місце розгляду справи в порядку ч. 4 ст. 74 ЦПК України, відомостей про поважність причини неявки в судове засідання представником відповідача не надано. Суд, виходячи з наведеного та вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якою передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній доказів, відсутності згоди позивача на заочний розгляд справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача ПАТ «Банк Фінанси і Кредит». Відповідно до ухвали від 21.04. 2015 року зустрічну позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] про визнання правочину недійсним залишено без розгляду у зв»язку з повторною неявкою представника позивача - Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», належним чином повідомленого про день, час і місце розгляду справи в судове засідання. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності в межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Відносно заявлених позивачем [PERSON] позовних вимог судом установлено такі факти і відповідні їм правовідносини, зокрема те, що 02.06.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено депозитний договір № 300131/57981/3-14, строк вкладу з 02.06.2014 року по 02.09.2014 року (а.с.4), відповідно до умов якого позивач [PERSON] передала банку гроші в сумі 10115,00 доларів США згідно квитанції № 6 від 02.06.2014 року (а.с.5). Після закінчення строку дії договору 01.12.2014 року позивач [PERSON] звернулася до відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з письмовою заявою про не бажання продовжувати договір депозиту та з вимогою повернення їй готівкою в день закінчення депозиту суму свого строкового вкладу та нарахованих процентів у відповідності до укладеного договору (а.с.6), на яку відповіді не отримала. До даного часу відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вклад позивачу [PERSON] не повернуто, доказів про повернення позивачу [PERSON] суми вкладу та нарахованих процентів відповідачем суду не надано. Отже, судом достовірно встановлено, що 02.06. 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на три місяці в іноземній валюті та вклад позивачем внесено на підставі квитанції за № 6 від 02.06.2014 року в сумі - 10115,00 доларів США; саме дану суму вкладу і [PERSON] 01.12.2014 року звертаючись до ПАТ «Фінанси і кредит» просила їй повернути, однак, відповідачем вимога [PERSON] була залишена позв увагою і до даного часу грошові кошти останній не повернуто. Вищенаведені докази по справі в їх сукупності, заявлені позовні вимоги повністю є співмірними і з вимогами закону. Згідно вимог ст. 1058 ч. 1 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), яка прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1060 КК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу ( вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку ( строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках в банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно п.3.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України № 516 від 03.12.2003 року, банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відносно цих вимог закону суд вважає, що оскільки відповідач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не повернув позивачу депозитний вклад, користується його коштами. Таким чином, відповідач - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» своєю відмовою у поверненні банківського вкладу порушив вимоги ст.ст. 1058, 1060, 1061, 1074 Цивільного кодексу України, які не допускають обмежень прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. Це відповідає і правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в справі № 6-39цс13 від 29 травня 2013 року, що у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України підлягає обов»язковому застосуванню судами при розгляді аналогічних позовів. Крім того, відповідачем не надано доказів (копій видаткових касових документів), які б підтверджували, що сума вкладу за договором від 10.07. 2014р. було достроково отримано позивачем. Також відповідачем не надано доказів, що позивач надавав будь-якій іншій особі довіреність на отримання вкладу за депозитним договором. За наведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення коштів (повернення депозиту) грунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. Відповідно до умов депозитних договорів, а також п. п. 3, 19 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач є виконавцем обумовлених ним послуг, а позивач споживачем, тому захист прав позивача, як споживача, регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів», та відповідними нормами ЦК України. Згідно п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а також ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі за позовами до суду щодо захисту їх прав звільняється від сплати судового збору. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, позивач, при подачі позову до суду, звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на його користь, тому судовий збір, у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача. Частиною 1 ст.16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно, всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених [PERSON] позовних вимог, визначеного предмету спору, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення коштів (повернення депозиту) є обґрунтованими і підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved