Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням належної їй на праві власності квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідач, який доводиться їй сином, понад десять років за зазначеною адресою не проживає, оскільки проживає разом із своєю сім»єю в [ADDRESS] забезпечений іншим житлом, комунальних послуг не сплачує, проте добровільно знятися із реєстраційного обліку не бажає. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, проте визнав, що в квартирі матері більше 10 років не проживає, оскільки має інше житло, де проживає із своєю сім»єю. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, показання свідка та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Так в суді встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. (а.с.7-8) Із довідки виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 26.06.2017 року встановлено, що в належній позивачці квартирі зареєстроване місце проживання її сина [PERSON] (а.с.-9) Із акту мешканців будинку [ADDRESS], які є сусідами позивача, встановлено що [PERSON] в квартирі [PERSON] не проживає понад 10 років. (а.с.-10) Факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] яка на праві приватної власності належить [PERSON] понад 10 років підтвердила свідок [PERSON] Аналізуючи таким чином зібрані по справі та досліджені в суді докази суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Правовою позицією Верховного Суду України щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням від 16 грудня 2016 року у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016 року передбачено, що частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім»ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім»ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім»ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім»ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім»ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Враховуючи пояснення сторін, показання свідка, яка підтвердила, що [PERSON] не проживає в квартирі позивача більше десяти років, суд вважає за необхідне, задовольняючи позов, визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою позивача. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відповідно до судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про, зокрема, позбавлення права власності на житлове приміщення або позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов»язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов»язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, позивач, як власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред»явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення, про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Враховуючи, що відповідач понад десять років не проживає у спірній квартирі, забезпечений іншим житлом, його реєстрація перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення.

Outcome: approved