Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим будинком. Позовна заява обґрунтована тим, що 14.11.2005 сторони уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Станом на день укладання договору відповідачі були зареєстровані в даній будівлі. З моменту купівлі продажу будинку минуло 15 років, а відповідачі так не знялися з реєстрації за вказаною адресою, що порушує права власника. Після реєстрації права власності на спірну нерухомість за позивачем, між сторонами не укладався договір користування житлом. 28 січня 2021 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження на 25 лютого 2021 року. В судовому засіданні представник позивача на підставі договору про надання правової допомоги від 07.12.2020 - адвокат Терещенко Д.В. підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату та час проведення судового засідання повідомлялися своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву не подали. Судом не визнана явка відповідачів обов`язковою з огляду на те, що відповідачі отримали ухвалу про відкриття спрощеного провадження у справі, позовну заяву з додатками своєчасно - 02.02.2021, а позивач наполягав на розгляді справи за їх відсутності, суд не знаходить передбачених процесуальним законом підстав для відкладення розгляду справи і вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів.При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 14.11.2005 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Вовчанського районного нотаріального округу Лагутіним М.В. за реєстровим номером № 1107 ( а.с.11-12). Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів, вказаний правочин купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за № 959675 (а.с.13). 21.03.2006 позивачем [PERSON] укладено шлюб з [PERSON] , змінено прізвище з дошлюбного [PERSON] на шлюбне [PERSON] (а.с.16). Згідно довідки виконкома Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області № 70 від 20.01.2021, у будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , але не проживають (а.с.33) За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області, відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.41,42) 10.12.2020 представник позивача [PERSON] - адвокат Терещенко Д.В. на адресу проживання відповідачів направив вимогу про зняття з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з порушенням з їх боку прав власності на спірний будинок (а.с.9), яка була отримана відповідачем [PERSON] особисто (а.с.10). Але відповідачі не виконали зазначену вимогу, у зв`язку з чим перешкоджають позивачу [PERSON] у користуванні та розпорядженні будинком. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідачі є зареєстрованими у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , проте не проживають там, договорів про користування спірним житловим будинком з позивачем [PERSON] не укладали, не є членом сім`ї позивача, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, та на даний час вони не мають законних підстав для користування нерухомим майном позивача. Таким чином відповідачі [PERSON] , [PERSON] чинять перешкоди позивачці [PERSON] у користуванні та розпорядженні своїм нерухомим майном. За таких обставин, наявні підстави для визнання відповідачами такими, що втратили право користування вищевказаним житловим будинком з надвірними будівлями, розташованим за адресою: [ADDRESS] . При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому у порядку ст. 141 ЦПК України суму судового збору необхідно стягнути із відповідача у дохід держави.

Outcome: approved