Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, в якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований в Кіровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області 15 лютого 2013 року, актовий запис № 54, стягнути з [PERSON] на свою користь, аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, розпочавши стягнення з дня пред'явлення позову до суду та до досягнення [PERSON] повноліття, визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з матір`ю [PERSON] В обґрунтування позову зазначила, що 15 лютого 2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано в Кіровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області, про що складено відповідний актовий запис за № 54, від шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], Крім того, зазначила, що за час перебування у шлюбі з відповідачем через різні погляди на життя між ними постійно виникали непорозуміння та сварки, відповідач неодноразово залякував її (позивача) фізичною розправою та завдавав тілесні ушкодження, внаслідок чого шлюб фактично припинено, взаємовідносини між ними остаточно зіпсовані, втрачено довіру та почуття поваги один до одного. Після припинення шлюбних відносин син проживає разом з нею (позивачем) та знаходиться на її утриманні, відповідач добровільно допомогу на утримання спільної дитини не надає. Крім того, позивач зазначила, що син потребує постійної опіки матері, догляду та любові, його розлучення з мамою (позивачем) може завдати дитині непоправної психологічної та фізичної шкоди. В судове засідання позивач не з'явилася, представником позивача до суду надана заява від 23.02.2015 року про розгляд справи без її участі, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини - разом з матір'ю [PERSON] підтримала повністю, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України, про що свідчить оголошення в газеті «Народне слово» № 8(3186) від 19 лютого 2015 року, причини неявки суду не відомі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Представник третьої особи - служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради до суду не з'явився, повідомлявся судом про час та місце судового розгляду справи, причини неявки суду не відомі, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обгрунтовані, грунтуються на вимогах закону, що регулює сімейні правовідносини, та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що сторони зареєстрували шлюб 15 лютого 2013 року в Кіровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського міського управління юстиції у Кіровоградській області, про що складено відповідний актовий запис за № 54, та 25 листопада 2014 року повторно видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], сімейні стосунки не підтримують, намірів відновлювати їх не мають. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER], виданого повторно Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області 25.11.2014 року, про що складено відповідний актовий запис за № 45, який (син [PERSON]) на час судового розгляду справи проживає з позивачем та знаходяться на її утриманні. Батьками [PERSON], [INFO], в свідоцтві про народження зазначені в графі «мати» - [PERSON], в графі «батько» - [PERSON]. Відповідно до довідки № 394 квартального комітету № 11 Ленінського району м. Кіровограда від 10.12.2014 року [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], разом з нею, зокрема, проживає син [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки між подружжям не склалися, як зазначено в позові, через різні погляди на життя, втрату довіри та почуття поваги один до одного, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. За вказаних обставин подальше спільне життя і збереження шлюбу сторін суперечить інтересам подружжя. Відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За викладених обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини пред'явлення позову про розірвання шлюбу, волевиявлення позивача припинити шлюбні відносини, враховуючи також ту обставину, що рішення позивача про розірвання шлюбу та пред'явлення з цього приводу позову до суду прийнято з усвідомленням нею його наслідків, виходячи при цьому також з відсутності у взаєминах сторін морально-правової основи шлюбу, до якої належать почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги, підтримки та піклування, суд дійшов висновку про те, що шлюб між сторонами носить суто формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права сторін, а також права їх малолітньої дитини, в зв'язку з чим позовні вимоги позивача в частині розірвання шлюбу є доведеними, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, причому відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Більш того, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу, за якою розмір аліментів визначається у твердій грошовій сумі. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, приймаючи до уваги, що дитина знаходиться на утриманні позивача, при цьому, судом під час розгляду справи не встановлено наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, виконавчих листів, за якими б проводилися стягнення, не можливості сплачувати аліменти, а також інших обставин, визначених ст.182 СК України, які мають прийматися судом до уваги при розгляді питання про стягнення аліментів, на підставі чого суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], в розмірі, визначеному позивачем, обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, в зв'язку з чим підлягають задоволенню. Відповідно до ст.5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Судом встановлено, що батьки малолітньої дитини [PERSON], [INFO], після фактичного припинення шлюбних відносин, проживають окремо та не можуть порозумітися щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітній син, якому 19 січня 2015 року виповнилося 2 роки. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до положень ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення (п. 2 ч.1 ст. 161 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею; той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Враховуючи обставини справи, виходячи виключно з інтересів малолітньої дитини [PERSON], який є особистістю, яка тільки формується, на даний час проживає окремо від батька [PERSON] і отримує повсякденну турботу, ласку, моральну матеріальну забезпеченість саме від матері [PERSON], яка має постійне місце проживання та якою створені відповідні умови для виховання, розвитку та проживання сина, при цьому, зважаючи на відсутність будь-яких доказів щодо несумлінного ставлення матері до своїх обов'язків із виховання дитини, суд дійшов до висновку, що проживання малолітнього [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] відповідає потребам та інтересам дитини, в зв'язку з чим позов в частині визначення місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з матір`ю [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно з п.1 ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати; у разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст.ст.110, 112, 160-161, 180-184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved