Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та просить суд витребувати з їх незаконного володіння гараж, розташований по [ADDRESS], визначений під літ. «Х1» відповідно до плану будівель та споруд від 20.03.2014р., усунути перешкоди у користуванні цим гаражем шляхом зобов'язання відповідачів звільнити і передати його позивачці, а у випадку невиконання цього у добровільному порядку здійснити примусове проникнення до даного гаражу за їх рахунок, передавши його на відповідальне зберігання позивачки, а також стягнути на її користь спричинені відповідачами матеріальні збитки в сумі 874,87 грн. та завдану моральну шкоду в сумі 30 000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилалася на те, що вказаний гараж їй був переданий у користування на підставі договору найму від 04.08.2010р., укладеного між нею та КП «ЖКС «Хмельницький» і вона користувалася ним до червня 2011 року, відколи відповідачі, [PERSON] і [PERSON], демонтувавши її навісний замок, встановили свій, чим, на її думку, протиправно заволоділи цим гаражем і до нього не допускають. З цього приводу вона зверталася до правоохоронних органів, однак там їй вказали на цивільно-правовий спір, запропонувавши звернутися з відповідним позовом до суду. Разом з цим, позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідачів вона зазнала певних збитків та їй була спричинена моральна шкода, про відшкодування яких вона і просить. В судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач, [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що спірний гараж вона зайняла і користувалася з дозволу [PERSON], а 16 квітня 2013 року передала їй ключі від нього і з того часу до нього відношення не має. Разом з цим вважає, що цей гараж [PERSON] отримала в порядку спадкування після померлої [PERSON] так само як і ? частину квартири [ADDRESS]. Представник іншої співвідповідача, [PERSON] проти задоволення позовних вимог також заперечувала, стверджуючи, що вказаний гараж за життя належав [PERSON], а [PERSON] отримала право власності на ? частину вказаної квартири, а також і на цей гараж в порядку спадкування за законом після її смерті. Вважає, що на цій підставі вона є законним власником цього гаража, а тому позивач не має правих підста на користування спірним гаражем. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши пояснення учасників процесу, визначивши характер спірних правовідносин, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] постійно проживає та зареєстрована гр. [PERSON], яке є її співвласником і основним квартиронаймачем. Разом з нею у цій квартирі зареєстровані і мешкають її малолітня донька [PERSON] та її мати - позивач по справі, [PERSON] Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Як встановлено судом в ході судового розгляду та планом будівель та споруд від 20.03.2014року, розташованих по [ADDRESS], виконаного КП «БТІ», предметом спору - є металевий гараж, площею 6,00 х 3,82 м., що визначений під літ. «Х1» на вказаному плані. На підставі договору найму від 04.08.2010року, укладеного між [PERSON] та КП ЖКС «Хмельницький», спірний гараж був переданий їй у користування. Відповідно до п. 7 цього договору, дана угода укладається з 04.08.2010року по 04.08.2011року та вважається пролонгованою на наступний строк, якщо жодна із сторін договору за місяць до закінчення строку дії цього договору письмово не повідомить іншу сторону про його розірвання. Згідно відповіді КП «ЖКС «Хмельницький», за вих. № 1490 від 07.10.2013року вбачається, що гр. [PERSON] не зверталася до цього комунального підприємства ні з письмовою, ні з усною заявою про свій намір припинити дію цього договору найму гаражу, так само як і КП «ЖКС «Хмельницький» не звертався до [PERSON] з аналогічними повідомленнями. Цим листом також доводиться, що за квартирою [ADDRESS] закріплено вказаний гараж, а за квартирою [ADDRESS], гараж не закріплявся. Як вбачається з наявних в матеріалах справи розрахункових документів та відповідних їм квитанцій за період з серпня 2010 року по теперішній час, КП «ЖКС «Хмельницький» виставляло [PERSON] певні рахунки за користування спірним гаражем згідно договору, а остання здійснювала відповідну оплату. Таким чином, зазначені обставини повною мірою доводять факт продовження виконання сторонами вказаного договору до теперішнього часу, що говорить про нерозривність між ними відповідних правовідносин, а разом з цим і підтверджує належність позивачу відповідного права володіння та користування спірним майном. Натомість, як встановлено з пояснень сторін та доведено матеріалами справи, відповідач, [PERSON] постійно проживає у [ADDRESS]. У квартирі [ADDRESS] вона ніколи не проживала і зареєстрована не була. Співвідповідач, [PERSON] зареєстрована і проживає у іншій квартирі за [ADDRESS] вказаного будинку. Договорів з приводу користування даним гаражем ні [PERSON], ні [PERSON] не укладали, вказане майно їм офіційно не передавалося. У судовому засіданні представник [PERSON] стверджувала, що право володіння і користування спірним гаражем у її довірительки виникло в порядку спадкування після смерті [PERSON], і у підтвердження цього посилалася на рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 22.10.2004р., за яким [PERSON] належала ? частина квартири [ADDRESS], та на Свідоцтво про право на спадщину за законом від 22.12.2008р., яким посвідчувалося право власності [PERSON] на цю ж частину квартири в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Проте, відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 цього ж Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Втім, вказані правовстановлювальні документи, на які посилається представник [PERSON], посвідчували право власності, як у [PERSON], так і у самої [PERSON], виключно на ? частини квартири [ADDRESS]. Інших доказів, які б засвідчували певне право [PERSON] чи [PERSON] саме щодо спірного гаражу, відповідачами суду представлено не було. Таким чином, враховуючи, що жодних прав [PERSON] на спірний гараж відповідачами не доведено, то відповідно ніяких прав володіння чи користування цим гаражем у [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] теж виникнути не могло. До того ж, суд звертає увагу на те, що ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.11.2013року рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 22.10.2004р. було скасоване з відмовою у задоволенні позову [PERSON], як правонаступниці [PERSON], про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за нею права власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. А відповідне свідоцтво [PERSON] про право на спадщину від 22.12.2008р. в свою чергу визнано недійсним в повному обсязі на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2014року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.04.2014року. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що [PERSON] доведено її право на володіння та користування спірним гаражем. Натомість, відповідач, [PERSON] правомірність свого володіння і користування цим майном належними і допустимими доказами не підтвердила, що свідчить про завідоме порушення нею відповідного права позивача. Разом з тим, з аналізу наданих сторонами пояснень та досліджених матеріалів справи вбачається, що дії іншого співвідповідача, [PERSON] теж є завідомо протиправними, оскільки їй було відомо, що вона зайняла і користувалася чужим майном без будь-яких на те правових підстав. Крім іншого, зазначене виходить з того, що [PERSON] заперечує вказаний позов і мотивує його тими самим підставами, що і [PERSON], узгоджує із нею спільні наміри володіння цим майном, а також той факт, що вона тривалий час користувалася спірним гаражем навіть після того, як дізналася або могла дізнатися, що не має на це права та водночас порушує цим права інших осіб, зокрема позивача. Отже, дії обох відповідачів слід вважати свідомими, спільними та такими, що мають протиправний характер. Згідно ст. 396 ЦК України особа, яка володіє речовим правом на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 цього ж Кодексу. Відповідно до ст. 387 (глава 29) ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як передбачено ст. 391 (глава 29) ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 400 цього ж Кодексу встановлено, що недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Відповідно до положень статті 1212 (глава 83) ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються, зокрема, також і до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння та про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] щодо витребування спірного гаражу з чужого незаконного володіння відповідачів та усунення перешкод у його користуванні є обґрунтованими. Поряд з цим, відповідно до ст. 386 (глава 29) ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Отже, внаслідок незаконного заволодіння та зберігання у себе спірного гаражу за рахунок позивача, відповідачі повинні відшкодувати їй понесені внаслідок цього збитки, які за відповідним розрахунком станом на 30.04.2014року склали 874,87 грн., що підтверджується відповідними рахунками та квитанціями у матеріалаї справи. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право і на відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Наявність проявів душевних страждань позивача підтверджується відповідною випискою з амбулаторної карти хворого від 11.07.2014р. вих. № 176, з якої вбачається, що у травні 2014 року вона дійсно зверталася за медичною допомогою до лікаря невропатолога з приводу відчування недостатності кисню, роздратованості, тремтіння. Їй було встановлено діагноз - астенічний синдром, призначено відповідне лікування. Наявність вини відповідачів у спричиненні їх діями моральної шкоди позивачу підтверджується вищенаведеними обставинами. З урахуванням характеру правопорушення, яке виразилося у протиправному заволодінні майном позивача, приймаючи до уваги ступень вини відповідачів, яка обумовлена спільним, навмисним, свідомим і тривалим характером (порушення триває більше 4-х років), враховуючи до того ж невизнання ними своєї вини, і навіть відсутність наміру добровільного припинення цього порушення, з огляду на глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, на суттєве порушення її спокою, погіршення її повсякденного образу життя, необхідність частого відриву від своїх звичайних занять, витрачання значного часу на поїздки до суду та до інших відповідних установ, на стан її здоров'я (інвалід 2-ї групи), на її матеріальне становище (отримує пенсію 1158 грн. на місць) та на позбавлення її можливості реалізації своїх прав як власника, додержуючи при цьому принципи розумності і справедливості, суд вважає, що відповідною компенсацією завданої їй моральної шкоди буде відповідати грошова сума у розмірі 10 000,00 гривень, яку у рівних частинах мають відшкодувати відповідачі. Відповідно до ст. 88 та п. 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судові витрати позивача на виготовлення необхідної технічної документації по справі, що документально підтверджені, складають 2 333,55 грн. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, він має бути стягнутий з відповідачів на користь держави.

Outcome: partial