Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою в якій, з усіма уточненнями, просить надати дозвіл на багаторазовий тимчасовий виїзд за межі України до Угорської Республіки, Словацької Республіки, Республіки Польща, Чеської Республіки, Румунії, Республіки Чорногорія, Республіки Болгарія, Республіки Хорватія, Рецької Республіки, Федеративної Республіки Німеччина, Арабської Республіки Єгипет, Об'єданих Арабських Еміратів та Турецької Республіки у період з 01.06.2017 року по 31.10.2020 року з метою лікування, оздоровлення, відпочинку та участі у змаганнях з художньої гімнастики малолітньої дитини [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] та оформлення всіх необхідних для цього документів. Вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано в 2014 році. У шлюбі в подружжя народилася донька - [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем. Дитина часто хворіє застудними захворюваннями, бронхітом, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Окрім того, дитина займається художньою гімнастикою і не може приймати участь у міжнародних змаганнях, які проводяться за кордоном. Як вказує позивач, вона піклується про здоров'я своєї дитини, її фізичний, духовний розвиток, бажає та має можливість поїхати з донькою на відпочинок та змагання за кордон, але так як донька є малолітньою, на виїзд за кордон потрібен дозвіл батька. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з метою отримання від останнього нотаріально посвідченого дозволу (згоди) на тимчасовий виїзд доньки за кордон, однак відповідач не відповідає на її звернення, що змусило звернутися з вказаним позовом до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за штрихкодовими ідентифікаторами 8800020768679, 8800020961436. Причини неявки не повідомлено, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або, якщо повідомлені ними причини неявки визнані неповажними, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, оскільки проти такого вирішення справи не заперечує позивач. З урахуванням викладеного, суд вважає можливим проведення заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.01.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], що зареєстрований 10.09.2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 503 - розірвано. Малолітню доньку - [PERSON], [INFO], залишено проживати разом з матір'ю [PERSON]. З Свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області 19.09.2012 року встановлено, що [PERSON] народилася [INFO], про що складено відповідний актовий запис №1148. Батьками значаться: [PERSON], [PERSON]. З Свідоцтва про шлюб серія 1-ФМ № 147479, виданого Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 10.11.2016 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 10.11.2016 року, про що складено відповідний актовий запис № 604. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON]. Як встановлено судом, [PERSON] ([PERSON]), [INFO], уродженка м. Ужгород, має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серія [NUMBER], виданий органом 2101 від 31.10.2016 року, паспорт дійсний до 31.10.2020 року. Згідно з Інформаційною довідкою за вих. № 06 від 24.03.2017 року, виданою ГО «Молодіжний спортивний клуб гімнастики», [PERSON], [INFO], займається художньою гімнастикою з вересня 2016 року у ГОМСКГ «Перлина Закарпаття». Дитина перспективна, буде залучатися до виступів на змаганнях з художньої гімнастики в Україні та за кордоном в літній період та протягом всього року. З Довідки № 350 від 23.03.2017 року, виданої Ужгородським міським центром первинної медико-санітарної допомоги випливає, що [PERSON], [INFO], дійсно перебуває на медичному обліку з діагнозом ЧДХ по бронхо-легеневій патології. Рекомендація: санаторно-курортне лікування в умовах морського клімату. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до підпункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року та ратифікованою 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог. Не здобуто таких доказів під час розгляду справи. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.ст. 7, 141, 150, 155 Сімейного кодексу України, ст. ст. 313 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved