Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Старовойтов О.С., у якій просить суд визначити їй додатковий строк, що буде достатній для подання нею заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, [INFO] померла її мати - [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина. До складу спадщини увійшла земельна ділянка площею 1,12 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Леськівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, що належала померлій на підставі державного акта про право приватної власності на землю серії ЧР 17-9-1094т від 17 січня 2002 року. За життя, 29 березня 2006 року, [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого вищезазначену земельну ділянку заповіла своїй дочці - позивачу у справі [PERSON] . Позивач, як спадкоємець померлої за заповітом, бажає прийняти спадщину після смерті матері, однак не мала можливості з об`єктивних причин своєчасно звернутись до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини у зв`язку з тим, що не знала про існування заповіту, складеного [PERSON] на її ім`я. Коли звернулася до нотаріуса, їй було відмовлено у заведенні спадкової справи у зв`язку з пропуском строку на прийняття спадщини. Таким чином, вважає, що визначений законом строк пропущений нею з поважних причин, а тому просить суд позов задовольнити. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 02 жовтня 2020 року. 02 жовтня 2020 року у зв`язку з неявкою сторін проведення підготовчого розгляду справи було відкладено до 16 листопада 2020 року. 16 листопада 2020 року та 17 грудня 2020 року за клопотанням представника позивача - адвоката Погасій С.М. проведення підготовчого розгляду справи було відкладено до 17 грудня 2020 року та 08 лютого 2021 року, відповідно. 08 лютого 2021 року сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення підготовчого розгляду справи, у підготовче судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] попередньо через канцелярію суду подала заяву про проведення розгляду справи за її відсутності, в якій заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з письмовою заявою, у якій заявлені позовні вимоги визнав, просив суд розгляд справи провести без його участі. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Старовойтов О.С. про причини неявки суд не повідомив. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За приписами частини 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За змістом частин 5,6 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до частин 3, 4 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести підготовче засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а також ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 29 березня 2006 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: передану їй у приватну власність земельну ділянку площею 1,12 га, в межах згідно з планом, яка розташована в адміністративних межах Леськівської сільської ради і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить їй згідно державного акта про право приватної власності на землю серії ЧР 17-9-1094т, виданого Леськівською сільською радою Черкаського району Черкаської області 17 січня 2002 року, - заповіла своїй дочці - [PERSON] /а.с. 7/. [INFO] в с. Леськи Черкаського району Черкаської області [PERSON] померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 18 березня 2015 року виконавчим комітетом Леськівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, актовий запис № 23 /а.с. 6/. Після смерті [PERSON] , відповідно до положень ст. 1220 Цивільного кодексу України, відкрилася спадщина. Листом приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Старовойтова О.С. № 225/01-16 від 17 серпня 2020 року, а також постановою приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Старовойтова О.С. від 28 грудня 2020 року позивачу [PERSON] відмовлено у заведенні спадкової справи після смерті [PERSON] та у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропущенням шестимісячного терміну для прийняття спадщини та відсутністю підтвердження факту її постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини /а.с. 9, 54/. Як вбачається з листа приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Старовойтова О.С. № 268/01-16 від 30 вересня 2020 року, наданого на запит суду, спадкова справа після смерті [PERSON] , що померла [INFO] , не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Водночас, відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 61879275 від 30 вересня 2020 року, заповіт [PERSON] від 29 березня 2006 року, зареєстрований у реєстрі за № 227, є чинним /а.с. 30, 31-32/. Відповідно до довідки Леськівської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 114 від 16 грудня 2019 року, [PERSON] , яка померла [INFO] , на день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На день смерті, крім померлої, в домогосподарстві були зареєстровані такі особи: [PERSON] , 1961 року народження (відповідач у справі), - син; [PERSON] , 1985 року народження, - внук /а.с. 10/. У позовній заяві позивач зазначає про те, що про існування заповіту, складеного [PERSON] на її ім`я, дізналася лише у червні 2020 року. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Згідно зі статтею 1233 ЦК заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Таким чином закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, але бажає прийняти спадщину, у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На день смерті матері позивач разом із спадкодавцем постійно не проживала, а, відтак, відповідно до ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, у разі виявлення бажання прийняти спадщину, мала подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Цю дію позивач не вчинила, у зв`язку з чим, згідно з вимогами ч. 1 ст. 1272 ЦК України, вважається такою, що не прийняла спадщину. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення відповідних дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах: № 639/1883/16-ц від 11 липня 2018 року, № 681/203/17-ц від 17 жовтня 2018 року, № 653/289/16-ц від 13 грудня 2018 року. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини. Такий висновок узгоджується із правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 6-496цс17 та постановах Верховного Суду: від 12 вересня 2018 року у справі № 484/3221/17 (провадження № 61-22510св18), від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221/17 (провадження № 61-18261св18), від 07 серпня 2019 року у справі № 629/1886/18 (провадження № 61-11600св19), від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/42165/17-ц (провадження № 61-49121св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 209/1795/18 (провадження № 61-14842св19), від 21 листопада 2019 року у справі № 626/2055/18 (провадження № 61-17906св19), від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц (провадження № 61-5609св19), від 09 квітня 2020 року у справі № 648/703/17 (провадження № 61- 41669св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 190/106/18 (провадження № 61-41455св18) від 26 березня 2020 року у справах № 517/82/19 (провадження № 61-1340св20) та № 642/2539/18-ц (провадження № 61-5609св19), від 10 червня 2020 року у справі № 640/13714/17 (провадження № 61-44478св18) від 01 липня 2020 року у справі № 131/192/19 (провадження № 61-22639св19), від 24 липня 2020 року у справі № 729/559/18 (провадження № 61-1099св19), та від 07 вересня 2020 року у справі № 389/3108/18 (провадження № 61-17050св19). У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Отже, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийняте судом. Оцінюючи надані суду докази на підставі повного, всебічного, об`єктивного їх дослідження в судовому засіданні, суд виходить з того, що позивачем доведено об`єктивні причини пропуску встановленого законом шестимісячного терміну прийняття спадщини, а тому суд вважає, що вказаний строк пропущений нею з поважних причин. При цьому суд врахує принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав позивача в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також бере до уваги те, що інший спадкоємець за законом першої черги - [PERSON] (відповідач у справі), який прийняв спадщину шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент її смерті, заперечень проти задоволення позову не висловив. Відтак, суд вважає можливим визначити [PERSON] додатковий строк для подання заяви прийняття спадщини. Одночасно з цим, суд вважає достатнім двомісячний строк для подання позивачем заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивач не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. За вказаних обставин, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, сплачених останньою при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved