Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому з урахуванням уточнення, прийнятого судом до розгляду, просила суд виділити у власність [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] вартістю 93075 грн., та виділити у власність [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] вартістю 93075 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ю.В. 05 квітня 2006 року. Вказана квартира була придбана відповідачем у власність під час перебування у шлюбі з позивачкою, тому на її думку, вона є спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу між колишнім подружжям на 1/2 частині кожному. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.02.2020 року відкрито провадження по вищевказаній справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.03.2020 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, та постановлено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі на 23.04.2020 року. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.04.2020 року закрито підготовче засідання по даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача адвокат Святолуцький О.С. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача та просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Замікула Б.С. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись, зокрема, на те, що квартира, про поділ якої заявила позивачка, є особистою приватною власністю відповідача, оскільки була придбана виключно за його особисті кошти, отримані в результаті продажу двох інших квартир. Відповідач наголосив, що спірна квартира придбана за 36 500 доларів США, а розрахунок за неї було здійснено двома частинами, через відсутність коштів розрахуватись за неї відразу, а саме: 05.04.2006 року, тобто в день підписання договору було сплачено 18000 доларів США, та 08.06.2006 року було сплачено решту суми - 18 500 доларів США. Перша оплата була здійснена за рахунок коштів, які йому подарувала бабуся [PERSON] після реалізації належної їй на праві приватної власності квартири [ADDRESS] , вартість якої складала 21600 доларів США. Та остаточний розрахунок було проведено після отримання коштів від реалізації квартири [ADDRESS] , вартість якої складала 119952 грн., що за курсом валют станом на день продажу (5,05 грн./l дол. США) складало 23750 доларів США. Відповідач наголосив, що позивачка не навела жодного аргументу на підтвердження своєї участі у придбанні спірної квартири, крім перебування з ним у шлюбі на момент купівлі квартири. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, допитавши свідка, суд встановив наступне. 5 квітня 2006 року [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 588. За умовами вказаного договору, продавці [PERSON] та [PERSON] передали у власність покупця квартиру [ADDRESS] . За домовленістю сторін правочину купівля-продаж здійснена за 186150,00 грн., еквівалент по курсу НБУ 36500,00 доларів США, з яких 91800,00 грн., еквівалент 18000,00 доларів США продавці одержали від покупця повністю в рівних частинах кожна, ще до підписання цього договору, а решта суми - 94350,00 грн., еквівалент 18500,00 доларів США, покупець зобов`язувався сплатити до 30.06.2006 року (пункт 2 договору). Відповідно до посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ю.В. заяви від 08.06.2006 року, зареєстрованої в реєстрі за № 1125-1126, продавці [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що гроші в сумі 94350,00 грн., еквівалент 18500,00 доларів США, вони одержали від [PERSON] в кінцевий розрахунок по договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ю.В. 05.04.2006 року за № 588, повністю (а.с. 6). З матерілів справи вбачається, що на час придбання квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом реєстрації актів громадського стану 14.03.1997 року (а.с. 8). В подальшому шлюб між сторонами був розірваний 07 вересня 2019 року, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управляння юстиції у Харківській області складено відповідний актовий запис № 219, та видане свідоцтво серії [NUMBER] (а.с. 9). Позивач вважає, що оскільки квартира [ADDRESS] набута [PERSON] під час шлюбу, у зв`язку з чим вона є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу по 1/2 частині за кожним. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що спірне майно - квартира за адресою [ADDRESS] набута [PERSON] під час шлюбу. Відповідач на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, надав до матеріалів справи належним чином засвідчені копії договорів купівлі-продажу наступного нерухомого майна: - договір від 22 березня 2006 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка належала бабусі відповідача - [PERSON] на праві приватної власності, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 449 (а.с 34). Від відчуження вказаної квартири [PERSON] отримала 21 600 доларів США, які, за твердженням відповідача, того ж дня передала йому для придбання квартири, що є предметом спору; - договір від 05 червня 2006 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка належала відповідачеві на праві власності, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1676 (а.с. 33). Вказана квартира належала [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 09 березня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом 4-ї Харківської державної нотаріальної контори Кадацькою Н.І. 09.03.1997 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-990), за яким батько відповідача [PERSON] подарував [PERSON] вищевказану квартиру (а.с. 32). Відповідно до п. 3.1. договору купівлі-продажу від 05 червня 2006 року, квартира була продана відповідачем за 119952 грн., що за курсом валют станом на день продажу (5,05 грн./l дол. США) складало 23750 доларів США. Зі змісту договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 05 квітня 2006 року, оплата за її придбання здійснювалась у два етапи: - 05.04.2006 року сплачено 18 000 доларів США; - 08.06.2006 було сплачено решту суми 18 500 доларів США. З урахуванням наведеного, відповідач наголосив, що хронологія розрахунку за вищевказаним договором купівлі-продажу спірної квартири від 05.04.2006 року підтверджується походженням грошей для її придбанням, тобто: - перша сплата була здійснена за рахунок коштів, які подарувала йому бабуся після реалізації належної їй квартири; - остаточний розрахунок було проведено після отримання коштів від реалізації квартири, яка була подарована відповідачеві його батьком. Крім того, зі змісту довідки від 06.07.2013 року, виданої КП «Жилкомсервіс» дільницею № 56, у квартирі [ADDRESS] зареєстрована і проживає 1 (одна) особа з [INFO] - [PERSON] (дата прописки з 02.08.2006 року); [PERSON] померла [INFO] (а.с. 35). На підтвердження факту смерті [PERSON] [INFO] відповідачем надано свідоцтво про її смерть, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції серії [NUMBER] від 20.03.2010 року (а.с. 36). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, пояснила суду, що її матір [PERSON] у 2006 році продала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , та в день продажу цієї квартири передала отримані від її продажу грошові кошти в сумі 21600 доларів США своєму онукові [PERSON] . Крім того, свідком спростовано посилання представника позивача на те, що грошові кошти за продаж квартири [PERSON] передала за домовленістю більше позивачці, а не відповідачу, оскільки [PERSON] здійснювала догляд за нею, як за особою похилого віку, що потребувала сторонньої допомоги. Свідок наголосила, що на час продажу квартири її матері [PERSON] було 92 роки, проте вона до цього часу проживала сама та за станом здоров`я могла обходитись без сторонньої допомоги, та потребувала її лише у разі хвороби, та в таких випадках допомогу надавала вона та її син [PERSON] .. Крім того, з пояснень свідка вбачається, що [PERSON] не любила дружину свого онука [PERSON] .. Таким чином, суд вважає, що в ході судового розгляду цієї справи знайшли своє підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які відповідач посилався в обґрунтування своїх заперечень, викладених у відзиві на позовну заяву, та останнім доведено, що спірна квартира [ADDRESS] набута ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. З урахуванням наведеного суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати суд залишає за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed