Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.01.2013 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. 25.11.2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюбний договір, який був посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідач запевнив її про те, що підписання шлюбного договору це формальність для того, щоб оформити усі документи на придбання нею та відповідачем будинку та земельної ділянки в [ADDRESS] Оскільки відповідач був наполегливим та змусив її підписати шлюбний договір, ввівши її в оману щодо розподілу їх спільного майна, при підписанні шлюбного договору вона не розуміла, що відбувається, тому була вимушена звернутися до суду з позовними вимогами про визнання його недійсним на підставі ст. 229,230 ЦК України. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд про задоволення позову в повному обсязі. Позивач пояснила, що взагалі не розуміла, що підписує шлюбний договір, назву документа та його текст не читала. Відповідач в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання в пресі. Третя особа по справі - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явилася. В своїй письмовій заяві просить суд проводити розгляд справи без її присутності, заперечує проти позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як було встановлено при розгляді даної справи, 10.01.2013 року між позивачкою та відповідачем по справі було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про його реєстрацію (а.с. 10). 25.11.2013 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюбний договір, який був посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 12). В судовому засіданні позивачка пояснила, що підписала вище вказаний шлюбний договір не читаючи його і не розуміючи, що саме підписує, оскільки є юридично не обізнаною. Тільки згодом дізналася, що підписавши шлюбний договір опинилася у надзвичайно невигідному для себе та їх доньки матеріальному становищі. Крім того, нотаріус під час посвідчення шлюбного договору не роз»яснила їй її права та обов»язки, які випливають з умов договору, не дотримувалась вимог Закону України «Про нотаріат». Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно із ст. 92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Відповідно до ч. 1 ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов»язки. Частиною 4 вказаної статті передбачено, що шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Відповідно до ч. 4 ст. 97 СК України сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 103 СК України передбачено, що шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. В матеріалах справи містяться заперечення приватного нотаріуса [PERSON] на позовну заяву, в яких остання зазначає, що у неї, як нотаріуса при посвідченні шлюбного договору не виникло ніякого сумніву, що [PERSON] на момент складання шлюбного договору не усвідомлювала значення своїх дій, текст договору був прочитаний нотаріусом вголос, після чого сторони особисто внесли свої корективи до нього, їх бажання було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Як пояснював [PERSON] усі накопичені ним кошти, ще задовго до одруження він мав намір укласти в земельну ділянку, але хотів, щоб вона дісталася в спадок його дітям, але не дружині, з якою у нього були напружені стосунки. Отже посвідчуючи шлюбний договір нею, як нотаріусом, були вчинені всі необхідні дії відповідно до чинного законодавства та посвідчені у договорі усі добровільні наміри та домовленості сторін. (а.с.28). Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем в судовому засіданні не доведено тих обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. В самій позовній заяві позивач посилалася на те, що відповідач запевнив її, що підписання шлюбного договору - формальність для того, щоб наступного дня належним чином оформити всі документи на придбання ними, як чоловіком та дружиною будинку та земельної ділянки. На той час пункти шлюбного договору для неї були не зрозумілі, відповідач був наполегливим та змусив її до підписання шлюбного договору. В судовому засіданні позивачем надавалися зовсім інші, протирічні пояснення, про те, що вона взагалі не розуміла, що підписує, не читала текст договору, а нотаріус їй не роз»яснив її прав при укладенні договору та його наслідки. Таким чином суд приходить до висновку про те, що позивачем в судовому засіданні не було доведено те, що відповідач при підписанні шлюбного договору навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а також те, що при укладенні вказаного договору мала місце помилка, щодо цих обставин. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] повинно бути відмовлено.

Outcome: dismissed