Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, просила визнати за нею [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під № 2 по вул. Дружби в селі Клинці в Кіровоградського району Кіровоградської області, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, також визнати за нею право користування Ѕ частиною земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) під №2 на вулиці Дружби в селі Клинці Кіровоградського району Кіровоградської області, як власника відповідної частки житлового будинку та стягнути судові витрати з відповідача на її користь. Свої вимоги мотивує тим, що з 03 серпня 1996 року по 17 листопада 2000 року проживала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. В цей період ними був викуплений у колгоспу житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під № 2 на вулиці Дружби (колишня назва вулиця Колгоспна) в селі Клинці Кіровоградського району. Вказаний житловий будинок є її та [PERSON] спільною сумісною власністю, оскільки був придбаний в період шлюбу. Право власності на будинок було оформлене на [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 24.04.2000. Тому просить позов задовольнити. Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 12.11.2018 забезпечено позов (а.с. 24-26). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Крім того, у відповіді на відзив на позовну заяву зазначив, що в п. 2 відзиву представник відповідача вирішив розрахувати частку позивача з урахуванням курсу долара станом на момент прийняття рішення КСП «Рассвет» 01.02.2000 та станом на 19.11.2018 та дійшов висновку, що частка позивача у спільному сумісному майні складає 3/40. Якщо таким шляхом здійснювати розрахунок, то слід дійти висновку, що і частка відповідача така ж. Проте не зазначено кому має належати інших 34/40 частки спірного житлового будинку. При застосуванні строку позовної давності необхідно враховувати момент від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В позові не вказується про те, що право власності позивача з якогось моменту було порушене, тобто з моменту, з якого має початися відлік строку позовної давності не існує. Позивач являється співвласником майна, але це право на неї не оформлене і звернувшись до суду, позивач бажає стати титульним співвласником, тобто отримати правовстановлюючий документ на майно, яке належить їй по закону. У відповіді на відзив зазначив, що позивач [PERSON] не знала, що її право на будинок порушене. А в ч. 2 ст. 73 СК України вказано, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Ключовим у цій нормі матеріального права є саме момент від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У позові не вказується про те, що право власності позивача з якогось моменту було порушене, тобто моменту, з якого має початися відлік строку позовної давності не існує. Посилання у відзиві на ту обставину, що позивач уже зверталася з позовом про поділ майна подружжя в 2013 році як на підставу застосування строку позовної давності є необґрунтованим, оскільки звернення з позовом в 2013 році мало ту ж саму мету - оформити право власності на майно, співвласником якого є позивач. При цьому позов був залишений без розгляду в звязку з тим, що мала місце невизначеність з нумерацією обєкта нерухомого майна, що підлягав поділу. Згодом це питання було вирішене і двом суміжним будинкам присвоєно один номер. Приведення в порядок нумерації будинку мало відбутися за ініціативою титульного власника, тобто особи, на яку був оформлений правовстановлюючий документ [PERSON]. Позов був залишений без розгляду, коли позивач була вагітною. Оскільки залишення позову без розгляду відбулося через неможливість ідентифікації обєкта поділу, то відлік строку позовної давності міг би відбутися з моменту, коли позивачу стало відомо про порушення однієї із складових її права власності, як то права володіння, користування, розпорядження спільним сумісним майном. Рішення про звернення до суду з цим позовом позивач прийняла після того, як їй стало відомо, що відповідач без неї став вирішувати питання про отримання у власність всієї земельної ділянки, без урахування її прав як співвласника будинку. Тому вважає, що пропуску строку позовної давності не відбулося. Крім того, 28.05.2013 у [PERSON] народився син [PERSON]. Ця обставина безсумнівно є поважною причиною для пропуску строку позовної давності, навіть якщо допустити, що мав місце пропуск строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позову. Свою позицію аргументували тим, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем позивач за 18 років не приймала жодної участі в утриманні нерухомого майна. Натомість відповідач вчиняв всі необхідні дії, щоб будинок залишався в нормальному технічному стані. Останній проводив капітальні та поточні ремонти як будинку, так і надвірних будівель. Ухвалою суду по справі № 390/239/13-ц від 29.03.2013 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, залишено без розгляду на підставі відповідної письмової заяви позивача. Оскільки [PERSON] знала про наявність спірного майна з 2013 року просить застосувати строки позовної давності щодо вимоги про поділ житлового будинку. Вважає, що вимога про визнання за позивачем права користування на 1\\2 частину земельної ділянки не може бути задоволена, оскільки земельна ділянка може бути обєктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. [PERSON] не є субєктом права користування земельною ділянкою в силу ст.ст. 92-94 Земельного кодексу України. (а.с.33-35). Житловий будинок № 2 по вул. Колгоспній (нині Дружби) в с. Клинці був ідентифікований як обєкт нерухомості саме за цією адресою та із відповідними технічними параметрами ще з 2000 року та повторної ідентифікації для реалізації права позивачки на його поділ як обєкта спільної сумісної власності подружжя не потребував. Тому твердження позивача, що пропуск строку позовної давності не відбулося, оскільки про порушення права власності вже ідентифікованого обєкта, що підлягає поділу з моменту прийняття ухвали про залишення позову про поділ майна, їй нічого відомо не було є хибним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, підтвердженими належними письмовими доказами у справі. (а.с. 62). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та пояснив, що дійсно будинок № 2 по вул. Дружби в селі Клинці належить йому. На цей час у вказаному будинку він зробив ремонт та проживає. Його колишня дружина [PERSON] не дбала про цей будинок. Представник третьої особи Клинцівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області в судові засідання не зявився. Свідок [PERSON] пояснив суду, що в 2016-2017 р.р. він робив ремонт у спірному будинку, зокрема перекривав дах будинку. Будівельними матеріалами забезпечував [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] є рідним братом його кума, з ним давно знайомий. На прохання [PERSON] він робив опалення у спірному будинку влітку 2018 року. Труби та чугунні радіатори в цьому будинку розмерзлися і полопалися, тому доводилося замінити всі. Використовували матеріали, які були у використанні. Забезпечував необхідними матеріалами і оплачував роботи [PERSON]. Котел у будинку був газовим, ще радянський. Свідок [PERSON] пояснила, що є матірю [PERSON]. Останній був одружений із [PERSON], з якою прожив 4 роки та розійшовся. Під час спільного проживання отримали будинок в с. Клинці. В 2007 році [PERSON] залишила її сина. Він в цей час проживав взимку у її будинку, а влітку у спірному будинку, за яким доглядав. [PERSON] зверталася до суду у 2012 чи 2013 році, щоб поділити будинок. Ремонт спірного будинку здійснював [PERSON]. Ним було витрачено десь 70 тис. грн. на ремонтні роботи і матеріали. [PERSON] при цьому нічим не допомагала. У [PERSON] та [PERSON] є спільний син [INFO]. [PERSON] платив аліменти на утримання сина. Свідок [PERSON] повідомив, що допомагав відновлювати будинок у 2018 році. Він робив откоси на вікнах. На той час стінах будинку був грибок від сирості. Будівельними матеріалами його забезпечував [PERSON] Відповідно до ч. 1. ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено наступне. 03.08.1996 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, а 17.11.2000 шлюб між ними було розірвано (а.с. 10-11). 28.05.2014 [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], змінивши прізвище на [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про право власності від 24.04.2000 та архівної довідки ОКП «Кіровоградське обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» від 22.10.2018 [PERSON] належить цілий жилий будинок № 72 по вул. Колгоспній в селі Клинці (а.с.\~5, 6). Згідно із технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок площа вказаного будинку 66,1 м2 (а.с. 7-9). У висновку про вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 66,10 м2 зазначено,\~що вартість\~спірного будинку\~складає 67\~800\~грн.\~(а.с.\~14). Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 29.03.2013 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є субєктом спільної сумісної власності подружжя, залишено без розгляду (а.с. 38). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Частиною 1\~ст.\~24\~Кодексу про\~шлюб та\~сімю України\~(далі\~-\~КпШС України)\~(діяв\~на час\~виникнення правовідносин) передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Аналогічна норма викладена в п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України (далі - СК України) до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому відповідно до частини першої статті 261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267\~ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як вбачається із досліджених матеріалів справи № 390/239/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є субєктом спільної сумісної власності подружжя, залишено без розгляду, про порушення права власності позивачу [PERSON] було відомо ще у 2013 році. Саме у звязку з цим вона і звернулася до суду. Клопотання представника позивача про поновлення строків позовної давності звязку з тим, що на момент залишення попередньої позовної заяви без розгляду позивачка була вагітною, а в подальшому народила дитину і була зайнята доглядом та вихованням дитини, суд не визнає як поважну причину пропуску строків позовної давності. Подаючи позов в 2013 році [PERSON] вже вказувала на порушення її прав як співвласника, тобто довідалася про такі порушення раніше. Стан вагітності не завадив позивачці укласти угоду із адвокатом та звернутися із позовом у 2013 році, а народження дитини не позбавляло позивача [PERSON] доручити представляти інтереси своєму представнику і в подальшому. Посилання представника позивача на невизначеність із адресою будинку на момент розгляду справи в 2013 році, що начебто стало підставою для написання заяви про залишення позову без розгляду, судом сприймаються критично. Виходячи із змісту ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності та не свідчить про те, що такий строк переривався. Отже, підстави для поновлення строків позовної давності відсутні, а зважаючи на час, який сплинув із моменту розірвання шлюбу до моменту звернення до суду із позовом, враховуючи те, що раніше у 2013 році позивач [PERSON] вже зверталася до суду із аналогічним позовом, що свідчить про обізнаність позивача [PERSON] про наявність спірного майна, суд констатує, що строки позовної давності на момент звернення до суду у 2018 році вже минули. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позовна вимога щодо визнання права власності на Ѕ частину будинку за позивачем [PERSON] не підлягає задоволенню. Згідно із ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Право власності на житловий будинок дає його власнику право на приватизацію земельної ділянки, яку він використовує для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину будинку [PERSON], то право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки є у власника - [PERSON]. Тому у задоволенні позовної вимоги щодо визнання за\~[PERSON]\~права користування\~Ѕ частиною\~земельної ділянки\~для будівництва\~та обслуговування\~житлового будинку\~господарських будівель\~і споруд\~(присадибна\~ділянка)\~під №2\~на вулиці\~Дружби в\~селі Клинці\~Кіровоградського району\~Кіровоградської області слід відмовити. У звязку із відмовою позивачу [PERSON] у позові слід скасувати заходи забезпечення позову, які застосовані ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 12 листопада 2018 року. На підставі ст. ст. 24 КпШС України, ст.\~ст. 57, 62-63, 69-72 СК України, ст. 116 ЗК України,

Outcome: dismissed