Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача в якій просить розірвати шлюб між нею та [PERSON]В, зареєстрований 05.04.2003 року Рязанським відділенням РАЦС м.Москва, Російської федерації, актовий запис №574 та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON]В, [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття та допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву, згідно якої просить розглядати справу без її участі, на позовних вимогах наполягає, та просить не стягувати із відповідача понесені нею судові витрати. Судом відповідно до вимог частини 3 статті 415 Цивільного процесуального кодексу України та на підставі положень Мінської Конвенції «Про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним та кримінальним справам» від 22 січня 1993 року, Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень надіслано судове доручення про вручення відповідачу пакету документів (позовної заяви з додатком, повідомлення про розгляд справи на 19.10.2015 року на 09-00 годину, з резервною датою слухання справи 19.11.2015 року о 09-00 годині). На виконання судового доручення, судом отримано підтвердження про вручення документів та протокол судового засідання Нікулінського районного суду м.Москви Російської Федерації від 20.04.2015 року, за змістом якого допитаний [PERSON] повідомив, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнає у повному обсязі, в частині стягнення судових витрат та аліментів ним будуть направлені заперечення до Звенигородського районного суду Черкаської області. Відповідач у судові засідання, призначені на 19.10.2015 року, 19.11.2015 року, не з'явився, причин неявки суду не повідомив. Заперечення проти задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів та судових витрат на день розгляду справи до Звенигородського районного суду не надходило. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-МЮ №883094, вбачається, що 05.04.2003 року Рязанським відділом запису РАЦС м.Москви, Російської Федерації, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №574 (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про народження, виданого Солнцевским відділом РАЦС Управління РАЦС Москви, Російської Федерації, вбачається, що у шлюбі народилась дитина [PERSON], [INFO] (а.с.8). Згідно акту депутата Звенигородської міської ради [PERSON], [PERSON], [INFO], з січня 2011 року постійно проживає за адресою [INFO] і знаходиться на утриманні матері [PERSON], яка також постійно проживає за цією адресою. (а.с.18) Судом було достовірно встановлено, що сторони створити міцної сімї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подружні стосунки припинились. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сімю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, оскільки сторони не проживають однією сімєю, подружніх стосунків не підтримують і не ведуть спільного господарства. Спору про місце проживання дитини не має. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка, при реєстрації шлюбу прізвище не змінювало, то відповідно після розірвання шлюбу їй залишається прізвище «Теліженко» Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд вважає її такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Судом встановлено, що відповідач матеріальну допомогу позивачу на утримання дитини не надає. В принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «…Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобовязуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обовязки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.ст.8,11,12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402: «…Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сімї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Outcome: approved