Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 04 червня 2020 року, уточнивши зміст та вимоги (а.с.23-26), просить суд визнати її онука [PERSON] таким, що не користується житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що вона, її донька [PERSON] та онук [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке належить їм на праві спільної сумісної власності. В житловому приміщенні значиться зареєстрованим місце проживання, зокрема, й її онука [PERSON] , який фактично в квартирі не мешкає, виїхавши в 2016 році на постійне місце проживання до Республіки Польща, де знаходиться й дотепер. Фактично в квартирі мешкає вона та її донька [PERSON] . Оплату за житлово-комунальні послуги вносить вона сама, що з огляду на розмір її пенсії, яка є мінімальною, ставить її у скрутне матеріальне становище. Участі в утриманні квартири [PERSON] не приймає. Наявність реєстрації місця проживання [PERSON] позбавляє її можливості оформити субсидію. Окремо зазначила, що [PERSON] не позбавлений права власності на свою частку в квартирі. Оскільки зняти з реєстраційного обліку місце проживання відповідача в позасудовому порядку позивач не має можливості, а його реєстрація обмежує її права як власника житлового приміщення та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за нього, тому за захистом своїх прав та інтересів вона вимушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 01 липня 2020 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Присутня в судовому засіданні позивач [PERSON] пред`явлені вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач [PERSON] неодноразово викликався в судові засідання, однак жодного разу не з`явився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подав. Заяв про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «…сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти повагу до інших учасників процесу та суду, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи протягом розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції…». Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] правом на участь в судовому засіданні не скористалась, подавши заяву про розгляд справи без її участі. При вирішенні спору покладалась на розсуд суду. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Клопотання про виклик свідків не розглядалось, оскільки позивач в ході розгляду справи на його вирішенні не наполягала. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, вислухавши пояснення представника позивача, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,10 кв.м., житловою площею 37,40 кв.м., яке належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 21 січня 2000 року, виданого Органом приватизації Управління благоустрою та житлової політики Виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів. Квартира приватизована ними згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.10, 11-12). Право спільної сумісної власності на зазначене житлове приміщення зареєстроване за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в КП «Криворізьке БТІ» ДОР в реєстровій книзі №184П-2-2, що також підтверджується відповіддю КП «Криворізьке БТІ» ДОР №769 від 07 серпня 2020 року (а.с.53). Як слідує з довідки Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №01.16-13/4/1565 від 11 червня 2020 року (а.с.20) та довідки КОМ ДІС «НОВА КОМ» №7 від 19 червня 2020 року (а.с.27), в житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , значиться зареєстрованим місце проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 10 вересня 2014 року й по теперішній час. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що [PERSON] її онук та фактично в квартирі не проживає з 2016 року, виїхавши на постійне проживання до Республіки Польща, в підтвердження чому надана оригінал акта з місця проживання від 25 травня 2020 року, підписаний сусідами та засвідчений майстром та начальником дільниці №4 ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.14). Крім того, як слідує з відповіді Саксаганського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області №48.5/2-4508-ЄО від 27 листопада 2019 року (а.с.15), згідно відомостей ВІС «Аркан-ЦП» [PERSON] дійсно виїхав до Республіки Польща в 2016 році, самовільно покинувши територію України, після чого кордон України не перетинав. Оскільки реєстрація місця проживання відповідача змушує позивача нести додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг за нього, позбавляє можливості отримати субсидію, вона вимушена просити в судовому порядку визнати його таким, що втратили право користування житлом. Однак, суд не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на наступне. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила захистити її права як співвласника житлового приміщення шляхом визнання її онука як родича та члена сім`ї [PERSON] таким, що не користується житловим приміщенням з 2016 року, тобто фактично таким, що втратив право користування житлом в порядку ст.405 ЦК України з огляду на його не проживання в квартирі понад 1 рік. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, конструкція ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника / співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Пред`являючи вимогу про визнання відповідача втратившим право користування квартирою [ADDRESS] , позивач залишила поза увагою той істотний факт, що відповідач нарівні з нею та [PERSON] є співвласником вказаного житлового приміщення, яке належить йому та позивачеві на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з чим здійснення ними прав як співвласників на майно відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ч.2 ст.77 ЦПК України,\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, обставини не проживання відповідача квартирі з 2016 року підтверджені актом з місця проживання, хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення його права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності. Сама по собі обставина виїзду відповідача за кордон на постійне проживання до Республіки Польща не є поважною причиною, яка б визначала можливість позбавлення його права користування житлом, же він зареєстрований. Позаяк та обставина, що відповідач відсутній у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчить про його відмову від права власності на нерухоме майно та\~не є підставою для припинення права користування як складової права власності на нього. Аналогічна позиція також висловлена Верховним Судом в постанові від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15-ц (провадження №61-4509св18). Посилання позивача на те, що вона самостійно оплачує житлово-комунальні послуги за квартиру, у тому числі й ті, що нараховуються на відповідач, суд не приймає до уваги з огляду на їх недоведеність належними та допустимими доказами, та по своїй суті не є достатніми для позбавлення відповідача права користування житлом, що не позбавляє позивача права на пред`явлення до нього вимог про відшкодування їй таких витрат пропорційно його частці у власності. Доказів, які б свідчили про припинення права власності [PERSON] на належну йому частку в квартирі в розумінні ст.ст.346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами інших співвласників, які б визначали можливість визнання його втратившим право користування житлом із застосуванням ст.405 ЦК України, в ході судового розгляду не встановлено, а позивачем в рахунок доведеності пред`явлених вимог суду не надано. Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в аспекті застосування обраного позивачем способу захисту прав, оскільки положення ст.405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, що не позбавляє її права на звернення до суду за захистом її прав як співвласника житла у випадку дійсності їх порушення іншим співвласником [PERSON] дієвим способом, передбаченим законом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь відповідача, у зв`язку з чим підстави для компенсації понесених позивачем судових витрат за рахунок відповідача відсутні.

Outcome: dismissed