Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі та середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свою позовну вимогу вона мотивує тим, що 01 липня 2016 року між нею та відповідачем ФОП [PERSON] було укладено трудовий договір. Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року по цивільній справі № 194/771/17 за її позовом до ФОП [PERSON] про розірвання трудового договору, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди у зв`язку з порушенням трудових прав, залишеним в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, її позовні вимоги задоволено частково, та стягнуто з [PERSON] на її користь: заборгованість по заробітній платі за період з 01 липня 2016 року по 01 червня 2017 року включно в сумі 24946,03 грн. з урахуванням сплачених податків та обов`язкових платежів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року в розмірі 7563,40 грн.; компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 1687,84 грн.; моральну шкоду в розмірі 1000 грн.; судовий збір у сумі 1536,80 грн. Зазначила, що вказаним рішенням суду встановлено, що 01 липня 2016 року вона уклала трудовий договір з ФОП [PERSON] . Відповідно до п.п. 3, 4, 5, 7 трудового договору від 01 липня 2016 року, він є безстроковим, працівник зобов`язаний виконувати роботу по реалізації товару, час виконуваних робіт встановлюється згідно з графіком та становитиме не більше 40 годин на тиждень, вихідні надаються згідно з графіком, але не менше 2 днів на тиждень; фізична особа підприємець зобов`язується оплачувати працю працівника в розмірі заробітної плати не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати; при вирішенні питань, не передбачених цим договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про працю. Також, судом встановлено, що вона за трудовим договором з 01 липня 2016 року працювала у відповідача 5 днів щотижня, вихідні дні - субота, неділя. Відповідно до наказу (розпорядження) №14 від 06 червня 2017 року вона звільнена з посади продавця згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП за прогули без поважних причин у зв`язку з неявкою на роботу та невиконання своїх обов`язків з 02 червня 2017 року по 05 червня 2017 року. Встановлено, що вона не була на роботі з 02 червня 2017 року по 05 червня 2017 року. Відповідно до п. 3 трудового договору від 01 липня 2016 року розмір її оплати праці на місяць, як продавця, не встановлено, проте, трудовим договором визначено, що розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати. Згідно з табелями обліку робочого часу, наданих до суду відповідачем, видно, що вона працювала продавцем у ФОП [PERSON] з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2017 року на умовах 8 годинного робочого дня, за що їй нараховувалась заробітна плата в розмірі мінімальної заробітної плати 1460 грн. на місяць, яка встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», та з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року - 1600 грн., яка встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік». Заборгованість по заробітній платі позивача, враховуючи розміри мінімальної заробітної плати відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» за період з 01 липня 2016 року по 30 листопада 2016 року - 1450 грн. на місяць, з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 1600 грн. на місяць, Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01 січня 2017 року по 01 червня 2017 року (без урахування днів прогулів) - 3200 грн. на місяць, становить з 01 липня 2016 року по 01 червня 2017 року у розмірі 25010 грн. = з липень - листопад 2016 року (1450*5) + грудень 2016 року (1600) + січень - травень 2017 року (3200*5) +160 (01.06.2017 року (3200/20 робочих днів), однак, враховуючи те, що нею заявлено вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 24946,03 грн., суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягненню підлягає вказана сума. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року зазначено, що виходячи з умов трудового договору від 01 липня 2016 року та норм законодавства про працю, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні повинна бути розрахована з розміру мінімальної заробітної плати за попередні два місяці перед її звільненням, тобто середньоденний заробіток складає 164,10 грн. в день (3200 грн. + 3200 грн. (Закон України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»)) : 39 робочі дні (квітень-травень 2017 року згідно з листом Міністерства соціальної політики від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»). Отже, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року (день звернення з позовною заявою до суду) становить 7712,70 грн. = (164,10 грн. х 47 робочих днів затримки), однак, враховуючи те, що нею заявлено вимогу про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7563,40 грн., суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягненню підлягає вказана сума. Різниця між розрахованою судом та заявленою нею в позовних вимогах сума заборгованості по заробітній платі складає 63,97 грн., а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року складає 149,30 грн. Натомість, збільшити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині заборгованості по заробітній платі, під час розгляду цивільної справи № 194/771/17 їй не вдалося, бо чинний ЦПК України обмежив її право щодо збільшення розміру позовних вимог протягом усього часу розгляду справи. Відповідач виконав рішення суду по справі № 194/771/17 лише 15 квітня 2020 року. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи за період з 15 серпня 2017 року по 14 квітня 2020 року становить: 109618,80 грн. (164,10х668 = 109618,80, де 164,10 - встановлений рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року по справі № 194/771/17 її середньоденний заробіток, 668 - кількість робочих днів у розрахунковому періоді). Просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 63,97 грн., середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2017 року по 14.08.2017 року в розмірі 149,30 грн., середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.08.2017 року по 14.04.2020 року в розмірі 109618,80 грн. Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Так, рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року набрало законної сили 19 лютого 2020 року. Позивач не отримувала виконавчі листи по справі, не зверталася до відповідача з заявою про виконання рішення, номеру банківського рахунку для виплати заробітної плати не повідомляла, а у відповідача така інформація відсутня. 15 квітня 2020 року позивач повідомила номер банківського рахунку для виплати заробітної плати та 15 квітня 2020 року їй відповідачем було перераховано належні грошові кошти, оскільки у відповідача виник обов`язок сплатити на користь позивача стягнуті рішенням суду суми у день набрання законної сили таким рішенням, тобто 19 лютого 2020 року. Зазначає, що позивач пропустила строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України. Позивач була не позбавлена можливості звернутися до суду з даними позовними вимогами і в періоду розгляду іншої справи. Крім того, заборгованість по заробітній платі в розмірі 63,97 грн., середньомісячний заробіток в розмірі 149,30 грн. були вже предметом розгляду справ в іншій справі. Також, зазначає, що в іншій справі, в якій ухвалено рішення 24 липня 2019 року предметом спору був не розмір не нарахованої та не виплаченої заробітної плати, а спір про наявність до виплати належних сум. Вважає вимоги позивача безпідставними. Позивач подав до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовними вимогами в порядку ст. 233 КЗпП України, посилаючись на те, що хоча строк звернення до суду з позовними вимогами відповідно до ст. 233 КЗпП України не пропущений, однак у разі якщо суд прийде до висновку, що строк пропущений, тому просить його поновити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з наведених в позові підстав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з наведених в позові [PERSON] підстав. Також суду зазначив, що відповідач мав можливість і іншим шляхом перерахувати кошти позивачу - переводом. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову з наведених у відзиві підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову з наведених у відзиві підстав. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 01 липня 2016 року [PERSON] уклала трудовий договір з фізичною особою - підприємцем [PERSON] . Відповідно до п.п. 3, 4, 5, 7 трудового договору від 01 липня 2016 року, він є безстроковим, працівник зобов`язаний виконувати роботу по реалізації товару, час виконуваних робіт встановлюється згідно з графіком та становитиме не більше 40 годин на тиждень, вихідні надаються згідно з графіком, але не менше 2 днів на тиждень; фізична особа підприємець зобов`язується оплачувати працю працівника в розмірі заробітної плати не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати; при вирішенні питань, не передбачених цим договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про працю. 14 серпня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] , третьої особи - Головного управління Державної служби з питань праці у Дніпропетровської області про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди у зв`язку із порушенням трудових прав. Просила розірвати укладений між нею та відповідачем 01 липня 2016 року трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю за ч. 3 ст.38 КЗпП України (у зв`язку із невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору) з 09 червня 2017 року, стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в сумі 9600 грн., заборгованість по заробітній платі за період з 01 липня 2016 року по 09 червня 2017 року в сумі 24946,03 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року в сумі 7563,40 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3200 грн. та 10000 грн. в рахунок спричиненої їй моральної шкоди. Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року позовну заяву [PERSON] до ФОП [PERSON] , третьої особи - Головного управління Державної служби з питань праці у Дніпропетровській області про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди у зв`язку із порушенням трудових прав, задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з 01 липня 2016 року по 01 червня 2017 року включно в сумі 24946,03 грн. з урахуванням сплачених податків та обов`язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року в розмірі 7563,40 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 1687,84 грн., моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. Стягнуто з [PERSON] судовий збір у розмірі 1536,80 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили 19 лютого 2020 року. Також, рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року,яке набрало законної сили 19 лютого 2020 року, встановлено, що заборгованість по заробітній платі позивача, враховуючи розміри мінімальної заробітної плати відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» за період з 01 липня 2016 року по 30 листопада 2016 року - 1450 грн. на місяць, з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 1600 грн. на місяць, Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01 січня 2017 року по 01 червня 2017 року (без урахування днів прогулів) - 3200 грн. на місяць, становить з 01 липня 2016 року по 01 червня 2017 року у розмірі 25010 грн. = з липень - листопад 2016 року (1450*5) + грудень 2016 року (1600) + січень - травень 2017 року (3200*5) +160 (01.06.2017 року (3200/20 робочих днів), однак, враховуючи те, що [PERSON] заявлено вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 24946,03 грн., суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягненню підлягає вказана сума. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року зазначено, що виходячи з умов трудового договору від 01 липня 2016 року та норм законодавства про працю, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні повинна бути розрахована з розміру мінімальної заробітної плати за попередні два місяці перед її звільненням, тобто середньоденний заробіток складає 164,10 грн. в день (3200 грн. + 3200 грн. (Закон України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»)) : 39 робочі дні (квітень-травень 2017 року згідно з листом Міністерства соціальної політики від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»). Отже, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року (день звернення з позовною заявою до суду) становить 7712,70 грн. = (164,10 грн. х 47 робочих днів затримки), однак, враховуючи те, що [PERSON] заявлено вимогу про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7563,40 грн., суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягненню підлягає вказана сума. Відповідно до виписки АТ КБ «Приватбанк» щодо надходження по картці/рахунку [PERSON] , 15 квітня 2020 року відправник [PERSON] поповнив картку [PERSON] на суму 35374,14 грн. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Щодо клопотання позивача про визнання причини пропуску нею строку для звернення до суду поважною та поновлення цього строку, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 24 квітня 2019 року по справі № 607/14495/16-ц. Таким чином суд вважає, що передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду позивачем не пропущений. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 серпня 2017 року по 14 квітня 2020 року в розмірі 109618,80 грн. суд приходить до наступного. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08 липня 2020 року по справі № 569/13794/18. Окрім того, суд вважає зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справі № 464/10905/14-ц. Суд приймає до уваги посилання представника відповідача, що в справі №194/771/17, в якій ухвалено судове рішення 24 липня 2019 року та 19 лютого 2020 року залишено без змін апеляційною інстанцією предметом спору був не розмір не нарахованої та не виплаченої заробітної плати, а спір про наявність розміру заборгованості за заробітною платою. Також, суд приймає до уваги посилання представника позивача, що відповідач мав можливість виконати рішення суду від 24 липня 2019 року, яке набрало законної сили 19 лютого 2020 року і іншим шляхом, у тому числі шляхом переказу коштів, де не потрібно реквізитів позивача. Так, рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року, яке набрало законної сили 19 лютого 2020 року, встановлено, що позивач [PERSON] 06 червня 2017 року була звільнена з посади продавця відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а її середньоденний заробіток складав 164,10 грн. в день. У день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були. Відповідно до матеріалів справи відповідач [PERSON] виконав рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року, яке набрало законної сили 19 лютого 2020 року, лише 15 квітня 2020 року, сплатив позивачу стягнуті зазначеним рішенням суми в загальному розмірі 35374,14 грн. шляхом перерахування їх 15 квітня 2020 року на картковий рахунок позивача. Таким чином, враховуючи положення статті 117 КЗпП України, у відповідача виник обов`язок сплатити на користь позивача стягнуті рішеннями суду суми у день набрання законної сили такими рішеннями, тобто 19 лютого 2020 року. Отже, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 20 лютого 2020 року по 14 квітня 2020 року включно у сумі 6235,80 грн., який розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого1995 року № 100. При цьому судом враховується, те що у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд зазначає, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо виплати заробітної плати у розмірі 24946,03 грн. При цьому суд враховує недоведеність позивачем понесення майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку. Суд вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (109618,80 грн) порівняно із розміром несвоєчасно сплаченої заробітної плати, визначеної рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року (24946,03 грн.) є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 63,97 грн. та середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 09 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року в розмірі 149,30 грн., суд приходить до наступного. Так, рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року, яке набрало законної сили 19 лютого 2020 року, встановлено, що позивач [PERSON] 06 червня 2017 року була звільнена з посади продавця, заборгованість по заробітній платі позивача становить з 01 липня 2016 року по 01 червня 2017 року у розмірі 25010,00 грн., однак, враховуючи те, що [PERSON] заявлено вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 24946,03 грн., суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягненню підлягає вказана сума. Середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року становить 7712,70 грн., однак, враховуючи те, що [PERSON] заявлено вимогу про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7563,40 грн., суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому стягненню підлягає вказана сума. Отже, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 63,97 грн. та середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 09 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року в розмірі 149,30 грн., які були невірно розраховані позивачем при розгляді цивільної справи № 194/771/17 не підлягають задоволенню, оскільки вже були предметом спору з тих самих підстав та між тими самими сторонами в іншій справі, в якій постановлено рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року, та яке набрало законної сили 19 лютого 2020 року. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6235,80 грн. з урахуванням сплачених податків та обов`язкових платежів. Отже, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд пропорційно до задоволеної частини позовних вимог стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 62,35 грн. З урахуванням зазначеного, в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 63,97 грн., середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 червня 2017 року по 14 серпня 2017 року в розмірі 149,30 грн., середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 103383,00 грн. слід відмовити.

Outcome: partial