Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що 14 лютого 2012 року вона уклала шлюб із відповідачем [PERSON], який вони зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 118. Спільне життя між ними не склалося через конфлікти та непорозуміння, шлюбні стосунки були припинені через місяць після реєстрації шлюбу, тобто з березня 2012 року. Спільним побутом вони не пов'язані. На даний час позивачка проживає однією сім'єю з іншим чоловіком, з яким має намір укласти шлюб. За таких обставин, подальше збереження шлюбу із відповідачем суперечить інтересам сім»ї. На розірванні шлюбу наполягає. Шлюб розривається вперше. Від шлюбу малолітніх та неповнолітніх дітей не має, але чоловік не бажає розірвати шлюб через орган ДРАЦС і тому позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Позивачка до попереднього судового засідання надала до суду заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягала. Відповідач до попереднього судового засідання надав суду заяву в якій пояснив, що згоден на розірвання шлюбу, оскільки дійсно з березня 2012 року шлюбні стосунки між ним та позивачкою припинені, вони проживають окремо один від одного. Справу просив розглядати за відсутністю відповідача. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги повністю, суд, на підставі ч.4 ст.130 ЦПК України, в порядку ч.4 ст.174 цього кодексу, ухвалив закінчити розгляд справи та ухвалити рішення, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, взявши до уваги визнання відповідачем позову, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом з'ясовано, що громадянин Сирійської Арабської республіки [PERSON], який народився [INFO] в місті Хасака, і громадянка України [PERSON], яка народилася [INFO] в с. Михайлопіль Іванівського району Одеської області, зареєстрували шлюб 14 лютого 2012 року, про що 14 лютого 2012 року складено складено відповідний актовий запис за № 118; прізвища після одруження: чоловіка Дауд, дружини [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області 19 серпня 2014 року. Від шлюбу сторони дітей не мають. Згідно зі ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що сторони не спілкуються, не підтримують між собою ніяких відносин, фактично сімейні стосунки між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Позивачка [PERSON] відповідно до довідки Калинівської сільської ради Іванівського району Одеської області за № 497 від 15 вересня 2014 року, проживає однією сім'єю з [PERSON],[INFO] та донькою [PERSON], [INFO] в с. Гудевичеве Іванівського району Одеської області. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Частиною 3 ст.105 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. На підставі викладеного й

Outcome: approved