Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, просила суд надати їй дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] за кордон для відпочинку та оздоровлення без дозволу та згоди батька дитини [PERSON] з дня набрання рішення законної сили до 24.05.2017року. Дозволити їй або її законному представникові, без згоди батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON],[INFO] за межі України до країн Шенгенської зони з дня набрання рішення законної сили до 24.05.2017року. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 21.04.2007р. вона уклала шлюб з відповідачем, який 3.04.2013р. рішенням Обухівського районного суду було розірвано. Від спільного шлюбу [INFO] народився син [PERSON]. З часу розірвання шлюбу вона з дозволу відповідача періодично разом з сином виїздила до Німеччини, де постійно проживає її рідна сестра. В цьому році відповідач без надання причин відмовив у виїзді дитини. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Також суду пояснила, що насправді причиною відмови у наданні дозволу стала матеріальна зацікавленість відповідача, який вимагав, щоб вона відмовилась від аліментів. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що після припинення шлюбних відносин син постійно проживає з матір'ю. Відповідач приймає участь у вихованні дитини. Позивач передчасно звернулася до суду з позовом, на момент звернення спору не існувало. На момент звернення її до суду вона мала дозвіл відповідача на тимчасовий виїзд за кордон в її супроводі до Федеративної Республіки Німеччини та інших країн Шенгенської угоди з метою відпочинку та відвідування близьких родичів у період з травня 2015року до 22 травня 2016року. Згода на видачу проїзного документа дитини підтверджується копією заяви на отримання проїзного документа (паспорта) дитини. Відповідач не дасть дозволу до тих пір доки позивач не повідомить про дійсну мету виїзду, країну, строк та місце перебування дитини за кордоном, оскільки як уточнив представник відповідача в судовому засіданні, у відповідача є підозра на те, що позивач має намір вивезти дитину за кордон на постійне місце проживання та навчання. Тим самим хоче позбавити відповідача батьківських прав. [PERSON] не надала суду доказів про стан здоров'я дитини, що потребує оздоровлення в конкретному місці, кліматичних умовах країн Шенгенської зони. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.04.2007р., який 3.04.2013р. рішенням Обухівського районного суду було розірвано. Від спільного шлюбу [INFO]. народився син [PERSON]./а.с.9/ На даний час сторони проживають окремо. Згідно ч.7 ст.7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ч.2 ст.141 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.1 ст.155 Сімейного Кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч.2 ст.155 Сімейного Кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини. Згідно ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч.2 ст.4 Постанови КМУ від 27.01.1995р. №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-ти річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осі, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що дитина - син сторін [PERSON] проживає постійно з матір'ю - позивачкою [PERSON] Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] неодноразово надавав дозволи на виїзд за кордон./а.с.39-42/ Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що на момент звернення позивача до суду був відсутній предмет позову, оскільки відповідач надавав нотаріальну засвідчену заяву про згоду на виїзд дитини за кордон з 22 травня 2015року до 22 травня 2016року, а позивач [PERSON] просила надати дозвіл на виїзд дитини за кордон до 24.05.2017року, при цьому на цей період часу заява відповідача про надання дозволу на виїзд дитини відсутня. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач даним правом скористалася. У витязі з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8). Надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України дитини з позивачем на період до 24.05.2017року без згоди та супроводу батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Задоволення в повному обсязі позову фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з дитиною. Суд звертає увагу також на те, що в силу ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина проживає разом з матір'ю - позивачем по справі [PERSON] В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона друг сім'ї сторін. Раніше позивач неодноразово виїздила з дитиною до Німеччини і завжди вчасно поверталася у визначені строки. У відповідача є таке передбачення, що позивач поїде за кордон і не повернеться. Вона, т.б. свідок, часто їздила разом з позивачем і її дитиною до Німеччини, де проживає рідна сестра [PERSON]. Дитина там повністю відновлюється. Свідок [PERSON] суду показав, що він колишній чоловік рідної сестри позивача. Відповідач не дає згоди на виїзд дитини за кордон, оскільки боїться, що дитину вивезуть на постійне місце проживання. Таким чином, зазначені свідки підтвердили пояснення представника відповідача , що однією із причин відмови відповідача [PERSON] на надання дозволу на виїзд дитини є те, що дитину можуть вивезти на постійне місце проживання за кордон. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч2 ст.60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач має намір вивезти дитину, якій 5.01.2016р. виповнилося лише 7 років, представник відповідача суду не надав. При цьому суд враховує, що до 2016р. за спільною заявою сторін позивач неодноразово вивозила дитину за кордон і постійно вчасно поверталася до України. Про це свідчить і відсутність заяв відповідача про несвоєчасне неповернення дитини на Батьківщину. Суд не приймає до уваги і посилання представника відповідача на те, що позивач не надала суду доказів на підтвердження того, що дитина потребує оздоровлення за станом свого здоров'я саме за кордоном, оскільки незважаючи на стан здоров'я кожна дитина має право на оздоровлення і не тільки має право, а і потребує такого оздоровлення. Оздоровлення за кордоном громадян України законодавством України не обмежено. Суд перш за все діє в інтересах дитини. Відповідно до підпункту 5 пункту 23 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою КМ України від 07.05.2014 року N 152 у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, що не досягла шістнадцятирічного віку та проживає з одним із батьків, заявник разом з документами, зазначеними у пункті 22 цього Порядку, також подає оригінал або засвідчену в установленому порядку копію одного з таких документів: 5) довідки про реєстрацію місця проживання дитини разом з одним із батьків, який подає заяву-анкету, або у разі оформлення паспорта у закордонній дипломатичній установі України - іншого документа, що підтверджує таку реєстрацію. В силу зазначеної норми позивачу не потрібна згода батька для оформлення дитині паспорта для виїзду за кордон, тобто її права не порушуються позивачем, а тому суд відмовляє у задоволенні даної вимоги. Оцінивши докази в їх сукупності та достовірності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, а саме надати [PERSON] дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] за кордон для відпочинку та оздоровлення без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] на період літніх канікул (червень, липень, серпень) з дня набрання рішення законної сили до 24.08.2016року. Щодо судових витрат по справі 13.06.2016р. судом винесено додаткове рішення з цього питання.

Outcome: partial