Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просила дозволити оформити документи та надати дозвіл на тимчасовий виїзд без згоди батька [PERSON] неповнолітніх [PERSON] [INFO], та [PERSON] [INFO]. В ході розгляду справи представник позивача вимоги уточнила. Остаточно просила суд, надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за межі України неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO], та [PERSON] [INFO] без згоди батька [PERSON] та надати [PERSON] дозвіл на виготовлення проїзних документів на неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO], та [PERSON] [INFO]. Свої вимоги вона обґрунтовує тим, що з 31.07.1999 р. по 15.03.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. У шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON] [INFO], та [PERSON] [INFO]. 14.07.2012 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином Норвегії [PERSON], від шлюбу має малолітню доньку [PERSON] [INFO]. За запрошенням свого чоловіка відвідує державу Норвегія. Всі запрошення [PERSON] висилає на неї та її дітей. По одному з таких запрошень її діти з грудня 2012 року по лютий 2013 року перебували в Норвегії. Влітку 2013 року позивач звернувся до відповідача з проханням надати згоду на виїзд синів за кордон, але відповідач дозволу на виїзд не надав, тому вона була вимушена їхати тільки з своєю донькою. На подальші її прохання на надання дозволу на виїзд синів за кордон відповідач згоди не надав. Позивач зазначає, що в її чоловіка [PERSON] в Норвегії є будинок в якому наявні належні умови для проживання синів. Місцевий навчальний заклад Айдскога надав згоду на навчання її синів. Тому на думку позивача відмова відповідача перешкоджає їхнім синам належним чином духовно та фізично розвиватися, що стало підставою звернення позивача до суду з вказаною позовною заявою. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] надав суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких заперечує проти позову в повному обсязі, вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими, такими, що порушують права як дітей, так і його як батька виходячи з наступного. Відповідач, зазначає, що він не заперечував би проти виїзду дітей за кордон під час літніх канікул, чи на постійне місце проживання, але він не згідний на кочовий спосіб життя для своїх синів, запропонований позивачкою, так як це недопустимо для дітей такого віку. Крім того відповідач пояснив, що він постійно сплачує позивачеві 50% від всіх витрат на дітей, має належні умови для проживання своїх синів, на даний час вони проживають з ним в [ADDRESS] в школі № 17, ведуть нормальний спосіб життя необхідний для дітей відповідного віку. Третя особа - представник Служби у справах дітей Черкаської міської ради у судове засідання не з'явився, надав суду клопотання, у якому просив розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав. Представник третьої особи Служби у справах дітей Черкаської РДА Момоток Т.П. в судовому засіданні заперечила проти позову та пояснила, що безконтрольний виїзд за кордон неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO], та [PERSON] [INFO], в любий час коли надійшло запрошення від теперішнього чоловіка їхньої матері, суперечить інтересам дітей. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника третьої особи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, а тому підстави в його задоволенні відсутні. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено наступні факти та відповідні до них правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 31.07.1999 р. по 15.03.2013 р. Від шлюбу мають двоє дітей: [PERSON] [INFO], та [PERSON] [INFO]. 14.07.2012 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином Норвегії [PERSON], від шлюбу має малолітню доньку [PERSON] [INFO]. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Після розірвання шлюбу сини проживали з позивачем, діти знаходяться на утриманні позивача та відповідача в рівних частинах. На час коли позивачка виїжджає до Норвегії діти проживають з відповідачем, також участь у вихованні приймає мати позивача [PERSON] Остання будучи допитана в суді в якості свідка пояснила, що дійсно відповідач [PERSON] приймає участь у вихованні [PERSON] та [PERSON], сплачує половину витрат на їх утримання. На даний час сини проживають з батьком, так як її донька [PERSON] знаходиться в Норвегії, коли вона повертається до України, діти проживають з нею. Відповідно до ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений також в нормах міжнародного права. Відповідно до приписів ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 142. СК України, діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно зі ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Однак, у Сімейному кодексі України це питання не регламентовано. Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (57-95-п) «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (57-95-п) «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Таким чином, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Отже, вимога позивача про надання дозволу на неодноразові виїзди дітей за кордон фактично обґрунтовується прагненням ігнорувати інтереси батька, який не матиме змоги спілкуватися з дітьми. Крім того, суд критично оцінює доводи позивача щодо відмови у наданні дозволу відповідача на виїзд дитини за кордон, оскільки як пояснив в судовому засіданні сам відповідач він не заперечує проти виїзду синів під час канікул, але він заперечує проти відриву дітей від навчального процесу. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Ст. 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги не доведеними, такими, що істотно порушують права одного з батьків - відповідача, і розцінюються судом як спосіб усунення батька у вихованні синів, а тому підстави для задоволення позову відсутні. На підставі ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed