Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрований колишній чоловік позивачки - відповідач [PERSON] , який створив нову сім`ю та проживає за іншою адресою. [PERSON] зверталася до Немирівського УДМС України у Вінницькій області з метою зняття відповідача з реєстрації, однак через відсутність особистої заяви відповідача, у знятті його з реєстрації їй було відмовлено. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час, день та місце розгляду справи повідомлялася завчасно і належним чином шляхом публікації оголошення на веб-сторінці Немирівського районного суду Вінницької області офіційного веб-порталу судової влади, заяв від нього на адресу суду не надходило, відзиву на позовну заяву не направляв. Згідно ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або, якщо зазначені ним причини визнані судом неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За таких обставин суд ухвалив по справі провести заочний розгляд справи, про що постановив ухвалу. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.03.2000 року на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 12-13). Те, що [PERSON] є власником вказаного вище будинку також підтверджується копією домової книги (а.с. 9-11), копією угоди про розподіл спадкового майна (а.с. 14), копією реєстраційного посвідчення з бюро технічної інвентаризації (а.с. 15). [PERSON] колишній чоловік позивачки не проживає у вказаному будинку близько року. Створив іншу та проживає за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до ст.71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин, а ст.72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Виходячи з положень ст.150 ЖК України та ст.383 ЦК України власник житла має право використовувати його для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Правовою позицією Верховного Суду України щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням від 16 грудня 2016 року у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016 року передбачено, що частиною першою ст. 383 ЦК Українита статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Враховуючи те, що відповідач не проживає у належному позивачу будинку більше року, суд вважає за необхідне, задовольняючи позов, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . На підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача також судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 768 гривні 40 копійок, згідно квитанції (а.с. 1) та за надання правничої допомоги в розмірі 1500 грн, згідно квитанції (а.с.17).

Outcome: approved