Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі №5 будинку № 4 по вул. 1-Травня в м. Коростень Житомирської області. В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач добровільно не знімається з реєстраційного обліку, фактично не проживає в квартирі впродовж тривалого часу. Наявність реєстрації відповідача перешкоджає позивачу використовувати належним чином своє право власності на майно. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити . Відповідач [PERSON] проти позову не заперечує, стверджує, що не проживає в спірній квартирі, з реєстрації не знімається, оскільки проживає в будинку брата, котрий відмовляється його зареєструвати в с. Берестовець. Третя особа [PERSON] просить позовні вимоги задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши всі докази та обставини по справі, суд задовольняє позовні вимоги позивача [PERSON] , виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог ч.1ст.319 та ст.321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Відповідно до вимог ст.ст.16,386,391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї , інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як встановлено судом згідно свідоцтва про право власності від 01.12.2006 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були власниками квартири [ADDRESS]. Згідно договору дарування від 14 вересня 2016 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар 1/3 частину спірної квартири. Таким чином, на даний час власниками квартири є [PERSON] та [PERSON]. Однак, в даній квартирі значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , який втратив право власності на частину у вказаній квартирі . Жодних угод між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] про користування спірним будинком не було укладено. Відповідач [PERSON] не є членом сімї власників квартири . За змістом ст.64 Житлового Кодексу УРСР до членів сімї власника будинку належать дружина власника будинку,їх діти та батьки. Членами сімї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство . Статтею 156 Житлового Кодексу передбачено, що члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного Кодексу України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї . Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду №2 від 12.04.1985 року з наступними змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» розяснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати чи дотриманий порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним , певний порядок користування жилим приміщенням. За таких обставин, коли судом встановлено , що відповідач [PERSON] втратив право користування належним позивачці [PERSON] житлом , яка враховуючи положення ст.391 Цивільного Кодексу України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а відповідач створює такі перешкоди, то , на думку суду, наявні правові підстави для задоволення позову. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право на користування житлом у спірній квартирі і позовні вимоги позивача задовольняє. На підставі викладеного та

Outcome: approved