Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики у сумі 300\~000,00 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. [PERSON] позичила [PERSON] 300\~000 грн., які останній зобовязався повернути до 01.03.2016 року, що підтверджується розпискою. Позичальник позику не повернув позикодавцю та уникає контактів. На підставі вищенаведеного, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 300\~000 грн. Позивач в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений. Однак його представником було подане клопотання про розгляд справи за його відсутності із зазначенням, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи його було повідомлено належним чином. Проте ним на адресу була подана заява, у якій він зазначив, що позов визнає та просить розглянути справу за його відсутності. Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Як вбачається з доданих до справи документів, між позивачем та відповідачем 27.01.2016 року було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 300 000 гривень, які останній зобовязався повернути до першого березня 2016 року, що підтверджується оригіналом розписки яка наявна у матеріалах справи. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначено у ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Обов'язок позичальника повернути позику визначений ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України від 02.07.2014 року (у справі № 6-79 цс 14) відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку що між сторонами у справі фактично був укладений договір позики на суму 300 000,00 грн. на строк з 27.01.2016 року по 01.03.2016 року. Відповідачем суду належними та допустимими доказами не доведено повернення зазначеної суми позики. Аналізуючи вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що 27.01.2016 року між сторонами дійсно був укладений договір позики, а з огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у відповідача виникли зобов'язання по поверненню позики, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми позики є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності із статтею 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору в сумі 3 000,00 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача. За ухвалою від 29.07.2016 року судом було за заявою позивача накладено арешт на рухоме та нерухоме майно [PERSON] в межах суми заборгованості за розпискою від 27.01.2016 року у розмірі 300 000,00 грн. Направлено зазначену ухвалу суду для виконання до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (88008, м. Ужгород, пл. Народна, 4). Зазначену ухвалу було передано судом для примусового виконання до Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, який виніс постанову від 22.08.2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження, оскільки в ухвалі суду не було зазначено дату народження боржника, що унеможливлює його ідентифікацію та виконання ухвали. Тобто фактично ухвалу суду виконано не було і майже протягом трьох місяців позивач не ініціював вирішення зазначеного питання перед судом, відтак суд дійшов висновку, що на цей час фактично відсутні ризики щодо невиконання чи утруднення виконання рішення суду, з урахуванням також того факту, що відповідач повністю взнав позов у цій справі. Як зазначено у ч.ч. 3, 5 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Питання про скасування заходів забезпечення позову вирішується в судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Неявка цих осіб не перешкоджає розгляду питання про скасування заходів забезпечення позову. Як зазначено у п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення цього позову, вжиті за ухвалою від 29.07.2016 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved