Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, просить суд шлюб між нею та від відповідачем розірвати, стягнути з відповідача на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 12 липня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття, визначити місце проживання дитини з нею, стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем з 23.03.2016 року перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого має сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Сімейне життя не склалось, на початку літа 2019 року фактично припинені шлюбно-сімейні відносини, внаслідок чого вона забрала свої особисті речі та переїхала разом з дитиною мешкати до своїх батьків. Вважає причиною розпаду шлюбу те, що чоловік не піклувався про створення нормальних сімейних стосунків, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, взаємоповагу один до одного. Таким чином, його ставлення до сім`ї призвело до розладу і фактичного припинення сімейних відносин. Сумісне життя і збереження сім`ї вважає неможливим. До того ж вказує, що відповідач, маючи задовільний стан здоров`я, офіційне працевлаштування та отримання стабільного доходу у розмірі 15-20 тис грн. /зараз працює на посаді водія-експедитора/, зобов`язаний утримувати свою дитину. З цих підстав просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з часу подачі позову до досягнення дитиною повноліття. До того ж, вони до теперішнього часу не дійшли згоди щодо місця проживання сина, у зв`язку із чим на ґрунті непорозумінь між ними відбуваються сварки. Вважає, що доцільним буде визначити місце проживання сина разом з нею. На підставі вищевикладеного, вона і звернулась до суду з даним позовом. 10 грудня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та вона призначена до підготовчого її розгляду. 21 січня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду було задоволено заяву представника позивача про витребування доказів та витребуваний з органу опіки та піклування висновок про доцільність /недоцільність/ визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. 05 лютого 2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява, відповідно до якої не заперечує проти розірвання шлюбу, просить розглядати справу за його відсутності. 05 лютого 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого вказав, що позивачкою у позові зазначені неправдиві дані стосовно фактичних обставин справи. Так, зазначає, що причиною розпаду їх сімейних стосунків стали постійні обмани, зради, небажання виконувати позивачем домашні справи, їх перекладання на плечі матері відповідача. Зауважив, що зраду він не може пробачити. Щодо постійного доходу та сум заробітку у розмірі 15-20 тис. вказує, що даний факт документально не підтверджений. Між тим, з травня 2015 року він офіційно не працевлаштований. Щодо не матеріального забезпечення ним сім`ю, стверджував що увесь час їх сімейних відносин працював лише він один, позивачка же сама вказувала, що влаштувалась на роботу у червні 2019 року. Щодо вимог про визначення місця проживання дитини вказав, що позивачка протягом 3 місяців грубо і нахабно порушує його законне право бачитися чи хоча б спілкуватися з сином у телефонному режимі, шантажує відповідача, бажаючи такими діями завдати йому болю, та здійснює тиск на батька. 10 грудня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Представник позивач - адвокат Сороколет С.І. в судове засідання надав заяву про розгляд справи у його та позивача відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявний його письмовий відзив від 06.02.2020 року, та заява про розгляд справу у його відсутність. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, ним наданий до суду висновок комісії з питань захисту прав дитини. Суд розглядає справ за відсутність сторін, відповідно наданих заяв, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що дійсно 23.03.2016 року сторони зареєстрували шлюб (актовий запис №269, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворівському районі Одеського міського управління юстиції 23.03.2016 року. /л.с. 10/ Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивач у своєму позові зазначає, що між сторонами фактично припинені шлюбно-сімейні відносини, відповідач не заперечує проти того факту, що вони проживають окремо, спільне господарство не ведеться, примирення між сторонами вважають неможливим, стверджуючи, що подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Частиною 2 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Стосовно вимог про стягнення аліментів на дитину, суд приходить до наступного. Так, дійсно сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . /л.с. 11 -12/ У відповідності до довідки від 19.11.2019 року, виданої виконкомом Старокозацької сільської ради, згідно по господарської книги № 3 особовий рахунок № [NUMBER] , житловий будинок в [ADDRESS] належить на правах власності гр. [PERSON] .. Разом з ним проживають: дружина - [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] та онуки - [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . /л.с. 15/ Таким чином, виходячи з наведеної вище довідки можливо дійти висновку про проживання сина [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою місця проживання її батьків. Позивач у своєму позові вказує на обов`язок обох батьків матеріально утримувати сина, та факті відсутності матеріального забезпечення батьком свого сина. Між тим, у своїх поясненнях органу опіки та піклування відповідач вказав, щодо фінансового забезпечення родини, що після розірвання шлюбу перерахував дружині 800 грн, які /зі слів [PERSON] / мати дитини використала не за призначенням. В подальшому відмовився перераховувати гроші, лише особисто купувати дитині необхідне. До матеріалів відзиву відповідач додав копію його трудової книжки, з якої вбачається, що з 01.04.2015 року відсутні дані про його офіційне працевлаштування. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 5 ст. 183 СК України, визначений розмір аліментів із розрахунку: на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Виходячи із загальних засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів неповнолітньої дитини, враховуючи, що ст. 180 СК України покладає обов`язок утримувати дитину на обох батьків, прийнявши до уваги вікову категорію дитину, потреби дитини, враховуючи також й те, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, а стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, суд приходить до висновку про те, що в даному випадку доцільно та в інтересах дитини стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку /доходу/, щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу звернення до суду, тобто з 05.12.2019 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] включно, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів у межах суми платежу за один місяць. Стосовно вимог позивача про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, суд приходить до наступного. Відповідно до Статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, задля повного та всебічного розгляду справи, 21.01.2020 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було поставлено ухвалу, відповідно до якої витребувано з органу опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Грецька, 24, висновок про доцільність /недоцільність/ визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Зобов`язано орган опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Грецька, 24, надати на адресу суду висновок про доцільність /недоцільність/ визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . У відповідності до рішення комісії з питань захисту прав дитини при районній державній адміністрації від 16 грудня 2020 року, комісія з питань захисту прав дитини вирішила вважати за доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] біля матері [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України, малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У відповідності до ч.2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Вказуючи на факті перешкоджання позивача в спілкуванні батька з сином, відповідачем не надано жодного достатнього, належного та об`єктивного доказу у виправдання такого ствердження. Між тим, суд вказує, що навіть після визначення місця проживання дитини разом з одним із батьків, інший має право безперешкодного спілкування та виховання дитини, у разі наявності підстав, тобто перешкод цьому, не позбавлений права звернення до суду для вирішення питання усунення перешкод у спілкування та вихованні з дитиною, що визначено нормами чинного законодавства, проте такі вимоги відповідачем не заявлялись. За таких обставин, враховуючи рішення комісії з питань захисту дитини, з урахуванням усіх обставин справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і в цій частині. У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів згідно вимог чинного законодавства, то їх стягнення підлягає з відповідача на користь держави. Також, у зв`язку із обґрунтованістю позовних вимог в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачкою згідно квитанції № 51017 та № 51039 від 05.12.2019 року судовий збір у розмірі 1536,80 грн. /за подачу до суду позову про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини/ На підставі викладеного,

Outcome: approved