Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] , що належить їй на праві власності, оскільки він не проживає та не користується житловим приміщенням з січня 2005 року. Його реєстрація в спірному житлі перешкоджає здійсненню нею своїх прав як власника житлового приміщення, тягне за собою додаткові витрати на утримання житла та комунальних послуг. Також просила зобов`язати третю особу зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі та пояснила, що спірне житло належить їй, у 2002 році вони розірвали шлюб з відповідачем, він у спірному житлі не проживає з 2002-2003 року остаточно, одружився у 2005 році, обіцяв знятися з реєстраційного обліку, але 29 листопада 2015 року сказав, що добровільно цього не зробить, внаслідок чого вона звернулася до суду. Враховуючи заперечення відповідача на позов додатково пояснила, що спірне житло було кооперативним, вона була членом кооперативу, остаточний внесок виплатила вона, взяв допомогу на погашення вартості кооперативного житла за місцем роботи. Відповідач завжди мав нестабільний доход, фактично гроші заробляла вона та донька, а син взагалі тоді навчався, тому фактично усю вартість кооперативного житла оплатила вона. Зараз вона пенсіонерка, донька матір-одиночка, вони не можуть оформити субсидію на житло через реєстрацію відповідача. Свої речі відповідач забрав, вона йому не чинила перешкод у користуванні житлом. Відповідач позов не визнав та пояснив, що він є співвласником квартири, графіком та живописцем, шлюб з позивачем розірвав та з 2003 року у спірному житлі не проживає, позивач його не виганяла, перешкод у користуванні житлом йому не створювала, домовленості щодо користування квартирою вони не укладали, він після розірвання шлюбу не міг проживати в одному житлі з цієї жінкою. До суду з позовною заявою про визнання спірного житла сумісною власністю та визнання за ним права на частку квартири не звертався, оскільки квартира належить йому та він це доводити не зобов`язаний. Допитана в судовому засіданні в якості свідка за клопотанням відповідача [PERSON] третя особа [PERSON] (за її згодою) суду пояснила, що батько у спірне житло приходив лише в гості, спірним житлом не користується приблизно з 2003 року, до теперішнього часу в квартирі залишилися деякі його книги, художні роботи та будматеріали, бажання проживати в квартирі не висловлював, перешкод йому в користуванні житлом не чинилися та не чиняться. Позов вважала обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, вказала, що у них тяжкий матеріальний стан та вони не в змозі оплачувати комунальні послуги за батька, який фактично у житлі не проживає, за послуги не сплачує. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Херсонською міською радою 19.04.2005 року на підставі рішення виконавчого комітету від 19.04.2005 року (арк. справи 3). Вказане свідоцтво зареєстровано в Херсонському міжміському БТІ 10.05.2005 року за реєстровим № 68318 (арк. справи 3 зворотній бік), 10.05.2015 р. прийнято рішення про реєстрацію права власності, що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (арк. справи 4). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 07.02.2005 року шлюб між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний вактовий запис № 29 від 2005 року січня місяця 20 числа (арк. справи 6). Згідно копії довідки № 2566 від 21.10.2014 року, виданої виконкомом Сиваської селищної ради Новотроїцького району Херсонської області, відповідач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] без реєстрації місця проживання (арк. справи 43). Відповідачем в судовому засіданні визнано, що він дійсно проживає з жінкою в Новотроїцькому районі Херсонської області, з якою одружився у 2005 році, щоб в селі погані слухи не ходили. Коли він працює, то проживає в майстерні Херсонської обласної організації союзу художників України за адресою: м.Херсон, проспект Ушакова, 51. Згідно витягу з протоколу № 11 сумісного засідання адміністрації та профспілкового комітету РБУ-2 Облремстройтреста від 19.07.1983 року [PERSON] надана 3-кімнатна квартира на склад сім`ї з трьох осіб (арк. справи 45), до складу яких входив і відповідач [PERSON] . Згідно квитанції № 427786 серії ОХ 07.08.1984 року прийнято від [PERSON] на рахунок [NUMBER] «ЖСК-87 стройбокс» 3266 руб. (арк. справи 46). Згідно копії договору задатку від 04.02.1985 р. [PERSON] отримала від [PERSON] задаток 5000 руб. за купівлю будинку, що знаходиться у м.Херсон, Лугова,4. Договір купівлі продажу повинний бути оформлений до 28.06.1985 року. Вказаний договір засвідчений свідками та головою квартального комітету № 15 (арк. справи 47). 28.02.1989 року [PERSON] отримала від РБУ-2 Облрембудтресту, як член ЖСК № 87 фінансову допомогу на погашення заборгованості по кооперативному житлу в сумі 1288 руб, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок № [NUMBER] ЖСК № 87 (арк. справи 48), при цьому позивач [PERSON] зобов`язалася пропрацювати на підприємстві не менше ніж 3 роки, а вразі звільнення за власним бажанням без поважних причин та за порушення трудової дисципліни та вчинення злочину вказана сума підлягає поверненню. Згідно договорів про реструктуризацію заборгованості, укладених між позивачем та ВО УВКГ м.Херсона від19.02.2004 року, МКП «Херсонкомунзбут» від 16.10.2003 року, ЖЕК ЖБК Суворовського району від 03.02.2004 року, позивачем укладалися договори про реструктуризацію боргу за відповідні комунальні послуги з утримання квартири за адресою: [ADDRESS] (арк. справи 99-103). За приписами ст. 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Частиною третьою статті 384 ЦК України встановлено, що у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. У спірному житловому приміщенні зареєстровані: позивач [PERSON] , її колишній чоловік відповідач [PERSON] , донька сторін [PERSON] , син сторін [PERSON] , онучка сторін [PERSON] , що підтверджено довідкою № 611 від 01.12.2015 року (арк. справи 5) та не є спірним. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів (ст. 328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, позивачем доведено, що спірне житлове приміщення належить позивачеві на праві приватної власності. Натомість відповідачем не доведено належними доказами, що він є співвласником спірного житла, посилання на ймовірність права сумісної власності на спірну квартиру судом не може бути прийнято до уваги, оскільки відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідачеві відповідно до приписів ч.4 ст. 10 ЦПК України неодноразово роз`яснювалися його права, в тому числі щодо обов`язку доказування, права на правову допомогу, на подання зустрічної позовної заяви тощо. Відповідач наданими правами не скористався, отримавши наприкінці грудня 2015 року копію позовної заяви та доданих до неї матеріалів (серед яких була копія свідоцтва про права власності позивача на квартиру), ухвалу про відкриття провадження у справі, що містить в тому числі роз`яснення щодо обов`язку доказування, до суду з зустрічною позовною заявою або в загальному порядку з позовною заяву про визнання права власності на частку квартири не звертався, що підтвердив в судовому засіданні з вказівкою на те, що не повинний нічого доводити. Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі досліджених в судовому засіданні належних доказів, враховуючи, що доказування за приписами ч.4 ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях, суд вважає доведеним, що на час розгляду справи єдиним власником спірного житлового приміщення з 10.05.2005 року (моменту державної реєстрації права власності) є позивач [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач щонайменше з січня 2005 року не проживає в квартирі, яка належить позивачу на праві власності. Такі обставини визнані сторонами, підтверджені показами допитаної в якості свідка за клопотанням відповідача третьої особи [PERSON] , домовленість між власником житла та відповідачем щодо збереження його права на користування житловим приміщенням відсутня, оплату житлово-комунальних послуг відповідач не проводить, наміру про користування (проживання) не висказував, особистих речей в спірному житлі (одяг, предмети гігієни тощо) у житлі не має, перешкод відповідачеві у користуванні спірним житловим приміщенням не виявлено, відповідач одружений та проживає з новою сім`єю в Херсонській області. Тобто, враховуючи, що відповідач не має поважних причин не проживання в спірному житловому приміщенні понад 1 рік (наприклад, строкова служба в армії, навчання, робота за кордоном, тривалі відрядження тощо), докази про наявність іншої домовленості між позивачем та відповідачем щодо інших умов припинення права користування житлом суду не надані, наявність таких обставин судом не встановлена. Отже, судом встановлено строк, з якого відповідач не мешкає в спірному житловому приміщенні без поважних причин, що перевірено на підставі наявних в справі доказів та не встановлено поважність причин відсутності відповідача. Згідно зі ст. 386, 391 ЦК України позивач як власник може вимагати усунення будь-яких порушень її права, навіть якби ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння. За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача як власника жилого приміщення, порушені і підлягають захисту шляхом визнання відповідача втративши право користування жилим приміщенням. При цьому право позивача на можливість визнання спірного житлового приміщення об`єктом спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на частку спірного житлового приміщення цім рішенням не обмежується, позивач не позбавлений права звернення до суду за захистом своїх порушених прав при наявності відповідних підстав та в межах встановленого законом строку позовної давності. Розгляд питання про наявність або відсутність такого права у відповідача при розгляді цієї справи є неможливим з огляду на межі заявлених позовних вимог. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація - це внесення відомостей про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси одного житла особи чи адреси спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, військової частини до визначених цим Законом документів та до реєстраційного обліку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб (далі - орган реєстрації) Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання Статтею 7 цього ж Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, тому відповідач додатковому визнанню таким, що підлягає зняттю з реєстраційного обліку не підлягає, тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial