Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21.07.2009 року по 10.05.2016 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Краматорського міського суду від 10 травня 2016 року. Від шлюбу вони з відповідачем мають доньку, [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Відповідач неодноразово безпідставно відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] за кордон для відпочинку, підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, морального та духового, що є забезпеченням інтересам дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Така позиція відповідача шкодить інтересам неповнолітньої дитини. Крім цього, відповідач вже приблизно рік не проживає на території України. Зі слів його матері, він перебуває у Російській Федерації. На телефонні дзвінки та смс- повідомлення не реагує, номер заблокований. Вказати конкретну державу для відпочинку та часу перебування на даний час неможливо, оскільки вказані моменти залежать від відпустки позивача та її чоловіка, а також від матеріального становища родини. Отже, важко спрогнозувати раніше, до якої держави та на який час фінансово родина зможе вивезти дитину для оздоровлення. Тому, існує необхідність вказівки декількох держав для відпочинку: Туреччина, Єгипет, тимчасово окупована територія АР Крим та Російська Федерація. Просить суд надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України до Туреччини, Єгипту, тимчасово окупованої території АР Крим та Російської Федерації (кожен виїзд не більше чотирнадцяти днів) з метою відпочинку та оздоровлення малолітньої [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька, [PERSON], на термін два роки, а саме: з 01 жовтня 2017 року до 01 жовтня 2019 року. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог процесуального закону, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутність суду не надав. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.ст. 150, 155 СК України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України». Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При цьому, по даній категорії справ позивачем може бути заявлено позов про надання одноразового дозволу на виїзд за межі України з неповнолітньою чи малолітньою дитиною без згоди батька (матері) з туристичною метою, для участі у спортивних чи іншого роду заходів, з метою оздоровлення чи з інших мотивів одноразового характеру. Крім того, позивачем у позовній заяві має бути зазначено до якої саме країни має намір виїжджати та на який термін, чи відповідає виїзд неповнолітньої чи малолітньої дитиною за межі України її інтересам, які умови проживання (тимчасового перебування) матиме дитина за кордоном, чи не порушуються при цьому права відповідача на спілкування з дитиною та інше. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі та 21.07.2009 року (а.с. 11). У шлюбі народилася донька, [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Дитина проживає з позивачкою. Позивач в позові зазначила, що відповідач [PERSON] зареєстрований у м. Макіївка Донецької області, але фактично виїхав та проживає у РФ. У зв'язку з неможливістю отримати згоду батька дитини на виїзд малолітньої доньки за кордон, позивач просить надати такий дозвіл в судовому поряду. Законодавцем надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки з зазначенням країни та часу перебування і відмови одного з батьків у надані згоди на цей виїзд. Позивач стверджує, що відповідач їй відмовляє у дачі згоди на виїзд дитини за межі України, але жодних доказів на підтвердження факту звернення до відповідача за отриманням дозволу на виїзд дитини за кордон з дотриманням наведених вище вимог закону суду не надала. Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без дозволу батька не на одноразову поїздку з визначенням її початку та закінчення, а на багаторазові виїзди за межі України до Республіки Туреччина, Єгипту, тимчасово окупованої території АР Крим та Російської Федерації на термін два роки з 01 жовтня 2017 року до 01 жовтня 2019 року, тобто фактично на майбутнє, без зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Наявність у позовній заяві вказівки на те, що кожен виїзд за кордон не повинен тривати більше 14 днів, суд не бере до уваги, оскільки зазначений термін не є конкретним проміжком часу. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України та ст. 16 ЦК України кожна особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Між тим, позивач не довела, що її права порушені, оскільки матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача до [PERSON] із спірного питання та відмови останнього у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Таким чином, суд вважає що вимоги позивача не ґрунтуються на законі та у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed