Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого вказала, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2002 належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідач є чоловіком її доньки. З 17.05.2014 останній був зареєстрований у вказаній квартирі, але ніколи в ній не проживав. На теперішній час відповідач мешкає на території Російської Федерації, адреса його проживання їй невідома. Реєстрація відповідача перешкоджає їй розпоряджатися та користуватися нерухомістю. Тому позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, пояснивши, що через події на Сході, її зять з сімєю виїхав за межі України, не знявшись добровільно з реєстрації. Про своє місце перебування вони їй не повідомляють. Відповідач, будучи двічі сповіщеним про час і місце слухання справи, у тому числі через розміщення судового виклику на офіційному веб-сайті Судової влади України, у судове засідання не зявився без повідомлення причин, відзиву на позов не подав. Представник третьої особи Мирноградської міської ради до суду не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність та про те, що не заперечує проти позову. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: Донецька область, м.Димитров (нині м.Мирноград), вул.Плеханова (ніні вул.Соборна)[ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2002, посвідченого державним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстровий номер 2867, що підтверджується відповідним договором, реєстраційним посвідченням Димитровського бюро технічної інвентаризації від 31.03.2003 (а.с.6, 7). \~ \~ \~ \~Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 12.04.2018 у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], з 17.05.2014 зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO], інших зареєстрованих осіб немає (а.с.10). Відповідно до акту приватного підприємства «Домінант-Сервіс» від 01.12.2015, виготовленого комісією у складі спеціалістів підприємства за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON], [INFO], з 17.05.2014 по день складання акту за адресою: [ADDRESS], не проживає (а.с.8). Відповідно до акту координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 29.03.2018, виготовленого представником комітету за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON], [INFO], з 17.05.2014 по день складання акту за адресою: [ADDRESS], не проживає (а.с.9). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 1978 року мешкає у квартирі [ADDRESS], тобто поряд з квартирою № 4, яка належить [PERSON] Вона ніколи не бачила, щоб в цій квартирі проживав зять позивача на імя [PERSON], якого вона, як і доньку позивача знає в обличчя. Також вона не чула про будь-які конфлікти між цими особами щодо цього житла. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона мешкає в одному будинку, де розташована належна позивачу [PERSON] квартира. Зі слів їй відомо, що зять та донька позивача виїхали з міста через війну на Сході, останні півтора роки у квартирі позивача ніхто не мешкає. Зять позивача на імя [PERSON] у їх будинку ніколи не проживав. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сімї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сімї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою проживання позивача у якості її зятя та не є співвласником спірної житлової площі. Також судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою без поважних причин з 17.05.2014 по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом зазначеного строку його відсутності, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі ст.150 СК України, 405 ЦК України,

Outcome: approved