Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком №50 по провулку Самойлівському в місті Кременчуці Полтавської області. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником будинку №50 по провулку Самойлівському в місті Кременчуці. У 1993 році позивач у вказаному будинку зареєструвала свого внука, [PERSON], який з 2014 року жодного дня у цьому будинку не проживав. На даний час місце проживання відповідача, як зазначає позивач, їй невідомо. Реєстрація [PERSON] в належному позивачу будинку, який фактично відсутній у ньому понад три роки, є перешкодою для неї в користуванні власністю, сплатою комунальних послуг, отриманні субсидії та викликає інші незручності, у звязку із чим [PERSON] і вимушена звернутись до суду із позовом про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні жилим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку. Позивач, [PERSON], в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, надала до суду заяву, згідно якої просила справу розглянути без її участі. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не надав до суду пояснень про причини неявки. Представник третьої особи, ТОВ «Місто для людей Кременчук», в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак завчасно надав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу без його участі. Згідно письмових пояснень на позовну заяву представника третьої особи, ТОВ «Місто для людей Кременчук» - [PERSON], останній проти задоволення не заперечує, вваж аж, що відповідачем втрачено право на користування та реєстрацію в будинку №50 по провулку Самойлівському в місті Кременчуці, оскільки він відсутній в ньому більш ніж шість місяців без поважних причин. Представник третьої особи, Крюківської районної адміністрації Виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області, в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав до суду клопотання, згідно якого просив розглянути справу без його участі та зазначив, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 280 Цивільно-процесуального Кодексу України (в редакції від 15 грудня 2017 року), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі учасників справи, на підставі письмових матеріалів справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, він не повідомив суд про причини неявки, ним не подано відзив. Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 05 квітня 1991 року нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за номером 1212, [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями №50 по провулку Самойлівському в місті Кременчуці Полтавської області. Факт зміни прізвища позивача з [PERSON] на [PERSON] підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-КЕ №025351, виданого 03 липня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Крюківського райвиконкому міста Кременчука Полтавської області, а також відміткою у паспорті позивача серії КН номер 688870. Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно довідки за вих..№1467/37, виданої ТОВ «Місто для людей Кременчук» 07 грудня 2017 року, а також записів домової книги на будинок, за адресою: будинок №50 по вулиці провулку Самойлівському в місті Кременчуці зареєстрований зокрема [PERSON], [INFO], з 28 січня 1994 року. Факт реєстрації відповідача [PERSON] за зазначеною адресою підтверджується також відповіддю Крюківської районної адміністрації Виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області №0075/01-27 від 04 січня 2018 року та відміткою у паспорті відповідача серії КО номер 822235. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач по справі у зазначеному домоволодінні не проживає з 2014 року. Зазначений вище факт підтверджується актом про не проживання ТОВ «Місто для людей Кременчук» б/н від 07 грудня 2017 року, засвідчений громадянами [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що [PERSON], [INFO], не проживає у [INFO] з 2014 року по теперішній час; акт підписаний фахівцем [PERSON] Згідно із частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до частини 1 статті 386 власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиненню нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем внаслідок наявності його реєстрації у помешканні, власником якого є позивач, порушено право останньої на володіння та розпорядження своїм майном; [PERSON], будучи зареєстрованими у домоволодінні, власником якого є позивач, порушує її права та законні інтереси, в зазначеному домоволодінні не проживає понад шість місяців. Згідно зі статтею 163 Житлового кодексу УРСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Так, відповідно до частини 1 статті 71 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Так, в судовому засіданні достовірно встановлений факт, що відповідач, [PERSON] зареєстрований в [INFO], власником якого є позивач. Однак, відповідач не проживає у зазначеному домоволодінні з 2014 року і по теперішній час. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем втрачено право на користування зазначеним житлом, оскільки він відсутній у вказаному будинку понад шість місяців без поважних причин. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги доведений в судовому засіданні факт непроживання відповідача, [PERSON], в помешканні, власником якого є позивач, понад шість місяців без поважних причин, а також ті обставини, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачу, як власнику домоволодіння, в повній мірі користуватися та розпоряджатися належними їй правами в зазначеному будинку, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням, у звязку з чим вони підлягають задоволенню. Оскільки, статтею 141 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп., який було сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: approved