Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позованою заявою та просить суд визнати формулювання причини її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул - не вірним, поновити на посаді менеджер відділу збуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіаліт Маркєт» з 30.01.2016р., стягнути середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу з 30.01.2016р. по день фактичного поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. В судовому засіданні позовні вимоги підтримала та суду пояснила , що з 19.08.2015 працювала на посаді менеджер відділу збуту Товариства з обмеженою Відповідальністю «Гіаліт Маркєт» .З 06.10.2015 була переведена на посаду менеджер з логістики де працювала до часу звільнення.29.01.2016 прийшла на роботу о 8.00 та займалася робочими справами. О 10.30 з'явилась комерційний директор підприємства [PERSON] та повідомила в усній формі, що її звільнено за ст. 40 п.4 КЗпП України за прогул без поважних причин , вигнала з офісу, давши 15 хвилин на збір . Поцікавилась датою прогулу, на що [PERSON] не дала відповіді, щодо акту прогулу сказала «зробимо», де поставлять підписи працівники підприємства, так як в них не має іншого вибору. Після цього передала робочий телефон, дві сім карти, зарядний пристрій та ключ від офісу, що засвідчує акт передачі-приймання матеріальних цінностей від 29.01.2016. та пішла з офісу. Так як офіційно не було ознайомлено з наказом про звільнення та трудову книжку не віддали, вона прийшла на роботу 01.02.2016. Керівництва на роботі не було, з наказом про звільнення від 30.01.2016 та актом прогулу від 29.01.2016 ознайомила бухгалтер [PERSON] також і повернула трудову книжку та розрахувалися по заробітній платі. Вважає, що не допускала порушень трудового законодавства, прогулів і її звільнення є безпідставним, а тому просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача позова не визнала та подала заперечення , в яких вказала , що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 19.08.2015 по 30.01.2016. Позивач наказом №6-К від 18.08.2015 «Про прийом на роботу» був прийнятий з 19.08.2015 на роботу в ТОВ «ГІАЛІТ МАРКЄТ» на посаду менеджера відділу збуту, наказом №9-К від 06.10.2015 «Про переведення на іншу посаду» позивач з 06.10.2015 був переведений на посаду менеджера з логістики та наказом №1-К від 30.01.2016 «Про звільнення» був звільнений з займаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулами без поважних причин. Позивач протягом січня 2016 року неодноразово порушував трудову дисципліну, а саме через відсутність на роботі в ТОВ «ГІАЛІТ МАРКЄТ»: 16.01.2016 протягом 4 годин (не враховуючи часу перерви), з 09.00 до 14 год.; 23.01.2016 протягом 4 годин (не враховуючи часу перерви), з 09.00 до 14 год.; 29.01.2016 протягом усього робочого дня, з 08.00 год. по 16.00 год.; 30.01.2016 протягом 4 годин, з 8.00. год. по 12 год. Факти відсутності на роботі позивача у зазначені періоди на роботі зафіксовані відповідними актами: акт від 16.01.2016 про відсутність на роботі працівника 16.01.2016; акт від 23.01.2016 про відсутність на роботі працівника 23.01.2016; акт від 29.01.2016 про відсутність на роботі працівника 29.01.2016; акт від 30.01.2016 про відсутність на роботі працівника 30.01.2016. 29.01.2016, 30.01.2016, а також документи, які б підтверджували поважність причин відсутності на роботі. Проте, позивач відмовився надати будь-які пояснення та документи щодо причин своєї відсутності на роботі. 16.01.2016р., 23.01.2016р., 29.01.2016, 30.01.2016, про що були складені відповідні акти у дні присутності позивача на роботі: акт від 18.01.2016 про відмову надати пояснення щодо причин відсутності на роботі [PERSON] 16.01.2016; акт від 25.01.2016 про відмову надати пояснення щодо причин відсутності на роботі [PERSON] 23.01.2016; акт від 30.01.2016 про відмову надати пояснення щодо причин відсутності на роботі [PERSON] 29.01.2016 та 30.01.2016. Зокрема, коли позивач з'явився на роботі 30.01.2016 о 13.20.год., Позивачу також було запропоновано надати письмові пояснення щодо причин її відсутності на робочому місці 29 січня 2016 року з 08 години 00 хвилин до 16 години 00 хвилин та 30 січня 2016 року з 08 години 00 хвилин до 12 годину 00 хвилин. Позивач надати письмові пояснення відмовився, про що було складено відповідний акт від 30.01.2016 про відмову надати пояснення щодо причин відсутності на роботі [PERSON] 29.01.2016 та 30.01.2016. Відсутність [PERSON] на роботі 16.01.2016р., 23.01.2016р., 29.01.2016, 30.01.2016 також зафіксована у табелі обліку використання робочого часу ТОВ «ГІАЛІТ МАРКЄТ» за січень 2016р. Враховуючи те, що позивач систематично впродовж січня 2016 рокупорушував трудову дисципліну: був відсутній на роботі 16.01.2016р.,23.01.2016р., 29.01.2016, 30.01.2016, як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно, відмовився надавати відповідачу будь-які пояснення та документи щодо причин своєї відсутності на роботі, які б підтвердили поважність причин його відсутності на роботі, що свідчить про відсутність позивача на роботі без поважних причин, то до нього згідно з статті 147 КЗпП України було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, яке оформлене наказом №1-Д від 30.01.2016 «Про накладення дисциплінарного стягнення на менеджера з логістики [PERSON]В.». Суд заслухавши позивача , представника відповідача, вивчивши матеріали справи встановив наступне. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно вимог частини 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи, виник спір. Згідно пункту 3 ч.1 ст.40 ЗЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст.2, 36, 40, 41 КЗпП України). Матеріали справи містять акт від 16.01.2016 про відсутність на роботі працівника 16.01.2016; акт від 23.01.2016 про відсутність на роботі працівника 23.01.2016; акт від 29.01.2016 про відсутність на роботі працівника 29.01.2016; акт від 30.01.2016 про відсутність на роботі працівника 30.01.2016; та акт від 18.01.2016 про відмову надати пояснення щодо причин відсутності на роботі [PERSON] 16.01.2016; акт від 25.01.2016 про відмову надати пояснення щодо причин відсутності на роботі [PERSON] 23.01.2016; акт від 30.01.2016 про відмову надати пояснення щодо причин відсутності на роботі [PERSON] 29.01.2016 та 30.01.2016. Суд до даних актів ставиться критично , оскільки в наказі № 1 -к від 30 січня 2016 року як підстава звільнення [PERSON] вказано лише один акт про відсутність працівника на робочому місці від 29.01.2016 року. Тобто , зазначені відповідачем начебто прогули в інші дні не були підставами винесення ним наказу про звільнення працівника. Оцінюючи з позиції допустимості та належності доказів акт про відсутність на робочому місці позивачки саме 29 січня 2016 року суд вважає його неналежним , так як в цьому документі вказано , що [PERSON] була відсутня протягом всього робочого часу з 8 годин 00 хвилин до 17 годин 00 хвилин. Одначе , саме це твердження спростовується складеним актом передачі приймання матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 29 січня 2016 року, де вказано , що [PERSON] передала ТОВ « Гілат Маркєт» матеріальні цінності саме 29 січня 2016 року. Це підтверджує покази позивача , що вона була на роботі і робоче місце звільнила на вимогу керівництва. Таким чином , суд вважає , що [PERSON] була звільнена із займаної посади менеджер з логістики ТОВ «Гіаліт Маркєт» незаконно та безпідставно, що підтверджується належними і допустимими доказами. З огляду на те, що відповідачем не було доведено факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку у вигляді прогулу та порушено процедуру застосування дисциплінарного стягнення, тому суд обґрунтовано приходить до висновку про відсутність підстав застосування до останнього найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення, а тому, права позивача на працю підлягають захисту. У відповідності з ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі винесення рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до встановленого сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.02. 2016 року по дату винесення рішення 11.04.2016 року складає 3261 грн.27 коп. Із нарахованої суми компенсації бухгалтерії відповідача слід відрахувати всі передбачені податки і обов'язкові платежі до бюджету та різних фондів, решту суми виплатити позивачу. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні компенсації позивачу моральної шкоди, суд взяв до уваги характер та обсяг страждань позивача при його незаконному звільненні , з урахуванням характеру протиправних дій роботодавця, їх тривалості та обсягу завданих страждань зазначена позивачем сума моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. є надто завищеною, тому розмір відшкодування моральної шкоди підлягає до задоволення в межах 3 000грн., що відповідає принципу розумності та справедливості.

Outcome: partial