Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], треті особи: [PERSON], Орган опіки та піклування м. Черкаси про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що їй на праві особистої власності належить частина квартири [ADDRESS]. В квартирі зареєстровані: вона, син [PERSON], невістка [PERSON] та онука [PERSON], [INFO]. З червня 2013р. відповідач та її неповнолітня дитина в квартирі не проживають, їхні особисті речі в житловому приміщенні відсутні. Постійним місцем їхнього проживання є квартира [ADDRESS]. Крім того, зазначає, що відповідач за житло та комунальні послуги не сплачує, житлом не цікавиться, добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає. Просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] заперечувала проти заявлених позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні. В судовому засіданні третя особа [PERSON] також не погодився з позовними вимогами та просив відмовити у позові. В судовому засіданні представник третьої особи Органу опіки та піклування м. Черкаси за довіреністю Дахновська Т.В. заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та доказа в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що співвласниками квартири [ADDRESS] є: позивач [PERSON] - на підставі свідоцтва про право власності від 16.07.1998р., на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2014р. та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.06.2013р.; [PERSON]- син позивача - на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.07.1998р.; [PERSON] - рідний брат позивача - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2014р. Відповідно до даних технічного паспорту на вказану квартиру, вона складається з трьох ізольованих кімнат, загальною площею 59,9кв.м. Крім того, за даними довідки КП «Придніпровська СУБ» від 14.07.2014р. в квартирі зареєстровані: позивач, її син [PERSON], невістка [PERSON] та онука [PERSON] Як зазначила в судовому засіданні позивач, - відповідач [PERSON] та неповнолітня онука [PERSON], 2004р народження були зареєстровані у квартирі за її згоди. При цьому, чоловік позивача - [PERSON], на якого відкрито особовий рахунок, помер [INFO], про що свідчить свідоцтво про смерть. Також під час розгляду справи встановлено, що третя особа [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.03.2004р. (актовий запис №269) і мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Як зазначили в судовому засіданні дані особи, вони не мають намірів розлучатися і проживають спільно, виховують свою дочку, мають спільний бюджет і ведуть спільно своє господарство. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до вимог ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч.ч. 1,2,3 ст. 358 ЦК). За положеннями ст. 361 ЦК, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Виділ частки із майна та поділ майна, що є у спільній частковій власності, передбачено ст.ст. 364 та 367ЦК України. Як передбачено ст. 405 ЦК України, - члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 167 ЖК України визначає норми щодо розірвання наймачем договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові. При цьому, позивачем [PERSON] з посиланням на вказану норму, не доведено факту наявності укладеного між нею та сином з невісткою договору найму жилого приміщення, а тому відсутні підстави для розірвання договору найму, враховуючи межі позовних вимог відповідно до ст. 11 ЦПК. З»ясувавши обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, недоведеними та безпідставними. Як встановлено під час розгляду справи, у квартирі [ADDRESS] відповідач з дитиною зареєстровані та фактично проживають однією сім»єю разом з [PERSON], який є чоловіком відповідача та батьком дитини; в житловому приміщенні знаходяться їхні особисті речі, в т.ч. дитячі; вони не втратили зв»язок з квартирою; [PERSON] є співвласником квартири і члени його сім»ї мають законне право проживати з ним і користуватися майном, в т.ч. частиною квартири. Дійсно, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з дитиною періодично у вказаній квартирі не проживають, а мешкають у своєї матері в квартирі №236 цього ж будинку, але такі обставини не свідчать про те, що вони вибули на інше постійне місце проживання, оскільки між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] склались складні, неприязні стосунки, позивач конфліктує з сином та невісткою, вимагає їх залишити житлове помешкання і виселитися. Таким чином, суд вважає поважними причини тимчасового не проживання відповідача з дитиною у спірній квартирі. Також, самі по собі посилання позивача на те, що відповідач не сплачує комунальні послуги, - ніяким чином не можуть свідчити про факт постійного непроживання останнього в квартирі та необхідність визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Оскільки під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача, викладені у позовній заяві та в судовому засіданні, тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed