Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання матері. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що вона є пенсіонеркою, людиною похилого віку. Єдиним її доходом є пенсія, призначена за віком, яка становить 1564 грн. Інших джерел доходів вона не має. Вона є хворою людиною та потребує постійного лікування. Побутовими предметами першої необхідності вона забезпечити себе не може. [PERSON] має сина [PERSON] , [INFO] , який працює моряком під прапором, але не отримує від нього ніякої підтримки на прохання про надання допомоги. За таких життєвих обставин вимушена звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів та просить стягнути з [PERSON] аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 7 тис. грн. щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно. Ухвалою від 02.12.2019р. відкрито загальне позовне провадження у справі (т.1 а.с.57). Відповідач [PERSON] надав до суду відзив, в якому зазначив, що з вересня 2017р. у нього із матір`ю погані стосунки, тому що влітку 2017 року вона вирішила позбавити його та його родину, яка складається з чотирьох осіб, єдиного житла, виставивши на продаж дім, які вони разом з нею будували. Коли він звернувся до суду із позовом про визнання його власником Ѕ частини будинку, матір стала чинити перешкоди у користуванні житлом та звернулася до суду із позовом про виселення його та членів його сім`ї з будинку. Потім матір відключила його половину будинку від світла, води, газу. Вказану позовну заяву про стягнення аліментів розцінює як помсту, оскільки позивач матеріальної підтримки з його сторони не потребує. Позивач долучила до справи довідку про доходи на період з лютого по липень 2019р., з якої вбачається що вона отримувала пенсію, еквівалентну розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Крім того, пенсія для позивачки не є єдиним джерелом прибутків, оскільки вона працює в корпорації «Amway» та кожен місяць має відповідні відсотки від продажу продукції підприємством. Позивачка приховала від суду також те, що у неї є чоловік - [PERSON] , який офіційно працевлаштований, тому всі доходи чоловіка, з чого б вони не складалися є сумісною власністю подружжя. У власності позивачки є трьохповерховий будинок з присадибною ділянкою, яку вона щороку обробляє, по [ADDRESS] , а також одноповерховий будинок в цьому ж селі з присадибною ділянкою по [ADDRESS] . Житлом, яким вона не користується, вона здає в оренду відпочиваючим влітку, тому ще має додатковий дохід. Сім`я позивачки має у власності автомобіль «Renault-trafik», який вони придбали разом із чоловіком у шлюбі. Те, що позивач потребує постійного лікування не підтверджується медичними документами, яку суму вона витрачає на ліки не вираховано. Позивач не є інвалідом, не перебуває на «Д-обліку» в лікарні. Веде активний спосіб життя, їздить на відпочинок, відвідує ресторани, що вбачається із фотознімків, які остання публікує в мережі «Instagram». Додатково відповідач вказав, що він з 2007 року працює матросом, заробітна плата невелика, оскільки в нього немає відповідної освіти, в нього немає стабільного доходу, отримує заробітну плату в розмірі 250-300 доларів, при цьому є єдиним, хто працює в сім`ї. Його сім`я складається з дружини та двох н/л дітей 2006, 2007 р.н.. Крім того, у зв`язку із перешкодами, які чинить позивач він вимушений витрачати значні кошти на бензин (для запуску генератора через відсутність світла) та на придбання газових балонів. Вважає, що позивачем не доведено, що їй потрібна матеріальна допомога, тому просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою від 28.04.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.1 а.с.249). В судових засіданнях позивач [PERSON] та її представник-адвокат Бурега Л.С. підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. В подальшому адвокат Бурега Л.С. надала заяву про розгляд справи без її участі. В судових засіданнях відповідач [PERSON] та його представник-адвокат Сандуленко У.А. заперечували проти задоволення позову, з підстав викладених у відзиві. В подальшому адвокат Сандуленко У.А. надала заяву про розгляд справи без її участі з текстом промови у судових дебатах. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (т.1 а.с.36). Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Указане положення знайшло своє відображення, зокрема, у ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України (далі - СК України), яка передбачає, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними й потребують матеріальної допомоги. Тлумачення ст.202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків виникає на підставі сукупності наступних умов: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Отже, зобов`язання повнолітніх дітей утримувати своїх батьків не виникає в разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Норми СК України, які стосуються утримання повнолітніми дітьми своїх батьків, не передбачають визначення осіб, які є непрацездатними. У зв`язку із цим, у судовій практиці при визначенні осіб, що є непрацездатними, найчастіше використовують за аналогією ч. 3 ст. 75 СК України, яка регулює право одного з подружжя на утримання й передбачає, що такими є особи, які досягли пенсійного віку, встановленого законом, або особи з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи . Також у судовій практиці при визначенні осіб, які є непрацездатними, використовують абз. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», де вказано, що непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого ст. 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Оскільки позивач [PERSON] є пенсіонеркою, що підтверджено матеріалами справи, суд вважає її непрацездатною особою в контексті ст.202 СК України. Щодо потреби в матеріальній допомозі, то Верховний Суд неодноразово вказував на те, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, яке може приносити дохід тощо (постанови від 28.11.2018 р. у справі № 676/5118/16-ц, від 10.10.2018 р. у справі № 301/160/17). Звертаючись до суду із позовом [PERSON] долучила до справи копію довідки про доходи №7595855741452517 про суму пенсії за період з 01.02.2019р. по 31.07.2019р. (а.с.44), згідно якої розмір пенсії у липні 2019р. склав 1564 грн. (т.1 а.с.44). Згідно довідки ГУ ПФУ в Одеській області від 16.01.2021р. розмір пенсії позивача вже становив 1769 грн. (т.1 а.с.185). Відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України на 2021 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, становить 1769 грн. (на вказаний період). Отже, пенсійне забезпечення кожен місяць збільшується відповідно до збільшення прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, як це передбачено даним Законом. Згідно ст.1 ЗУ «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, забезпечення його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Верховний суд у своїх постановах вказував на те, що право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом» (постанови від 10.10.2018 у справі №301/160/17, від 16.04.2018 у справі №759/1315/17). Водночас, [PERSON] забезпечена прожитковим мінімумом, крім того, як підтверджено в судовому засіданні, має додатковий дохід, що виражається у наступному. Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 241 кв.м. та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності, а також земельна ділянка за вказаною адресою (т.1 а.с.126-128). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що дійсно позивач здає в оренду майно відпочиваючим у літній період, від чого отримує дохід. Судом встановлено, що шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] розірвано 10.03.2021р., що підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (т.1 а.с.223) Суд надає критичну оцінку доводам представника відповідача про те, що розірвання шлюбу є фіктивним, та не вдається у подробиці підстав розірвання шлюбу і подальшого сумісного фактичного проживання вказаних осіб, однак враховує, що на момент подання позову позивач все ж таки перебувала в зареєстрованому шлюбі, у її чоловіка [PERSON] є у власності автомобіль «Renault trafik 1870», 2006 року випуску, який вони придбали у шлюбі, крім того за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб ВАЗ 2108, 1987 року випуску, що вбачається із довідки ТСЦ МВС №5147 від 16.02.2021р. №31/15/5147/138аз (т.1 а.с.227) та впливає на матеріальний стан позивача. Крім того, суд оглянувши фотознімки позивача, опубліковані у соціальній мережі, надані відповідачем, вважає, що дійсно у стороннього спостерігача може скластися враження, що позивач [PERSON] веде заможній спосіб життя, відпочиває, відвідує розважальні заклади, має приємний доглянутий зовнішній вигляд, що є непрямим доказом її достатнього матеріального стану. Одночасно суд не враховує твердження представника відповідача про те, що [PERSON] отримує дохід від реалізації продукції « [INFO] », оскільки з відповіді ТОВ «Емвей Україна» від 28.01.2021р. вбачається, що компанія жодних виплат на користь [PERSON] не здійснювала, інформацію про доходи [PERSON] та [PERSON] не володіють. Посилання представника відповідача на те, що компанія «Amway» займається сітьовим маркетингом та особи, купуючи продукцію, реалізують її за вищою ціною від чого мають дохід, є припущенням, не підтвердженим належним чином. Наданих позивачем доказів того, що отримуваний нею дохід, в тому числі пенсія, не забезпечує її щомісячних потреб, а матеріальне становище є скрутним, недостатньо, нею не доведено недостатності доходів. Так, позивачем надано копію медичної документації, (частина якої є нечитабельною) з якої факт потреби у постійному лікуванні не підтверджується, які саме ліки необхідні позивачу також є незрозумілим, які саме щомісячні витрати позивач несе на придбання ліків встановити неможливо. Позивачем надано чеки на підтвердження придбання лікарських препаратів, однак з них не можливо встановити, що саме ці ліки придбані нею та задля її потреб. Таким чином, посилаючись на потребу в допомозі від повнолітнього сина та недостатність коштів для задоволення своїх потреб, позивач в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надала суду достатніх доказів того, що вона потребує матеріальної допомоги. Тому суд не може перевірити обґрунтованість заявлених до стягнення аліментів у визначеному нею розмірі з повнолітнього сина та недостатності доходу. Отже, в судовому засіданні не встановлено обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, які давали б достатні підстави покласти на відповідача обов`язок утримувати непрацездатну матір. Слід зауважити, що розглядаючи справу, враховуючи поведінку сторін по відношенню одна до одної, зважаючи на обставини справи, у суду склалося враження, що вказаний позов був направлений на з`ясування особистих неприязних відносин, що склалися між сторонами, а не на вирішення питання утримання матері її повнолітнім сином. Суд не вбачає необхідності надавати оцінку доводам сторін щодо умов виховання та розвитку [PERSON] , відносинам сторін у дитинстві, оскільки вказана інформація не впливає на суть розгляду справи, адже позивач не була позбавлена батьківських прав щодо свого сина. За тих же обставин, суд не приймає до уваги покази решти свідків, допитаних в судовому засіданні, оскільки їх пояснення стосувалися особистих відносин сторін. Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст.79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч.1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed