Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя покликаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , який зареєстровано 08.08.2001 у відділі реєстрації актів цивільного стану Галицького районного управління юстиції м. Львова, про що зроблено відповідний актовий запис №217, який розірвано рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2017.Від даних шлюбних відносин в них народилася дочка - [PERSON] , [INFO] свідоцтво про народження серія [NUMBER] , виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції та син [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] , виданого Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції.Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2004 [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Дана квартира придбана за час шлюбу з відповідачем, а тому позивач, вважає, що вона є їх спільною сумісною власністю. Враховуючи, що спірна квартира набута за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, на думку відповідача, її слід поділити між позивачем та відповідачем, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності на 1/2 частку квартири за кожним. [PERSON] зазначає, що їх сім`я розпалася, примирення не можливе, угоди про поділ майна не досягнуто, а тому вона змушена звертатись до суду з даним позовом, який просить задовольнити. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача та позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги заперечив, просив відмовити в задоволенні позову. У відзиві на позовну заяву зазначає, що твердження позивача про те, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя, є безпідставним оскільки спірна квартира була придбана ним за кошти, вилучені від продажу іншої квартири. Тому квартира [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю. У зв`язку з наведеним просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі який зареєстровано 08.08.2001 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Галицького районного управління юстиції м. Львова, про що зроблено актовий запис №217. Даний шлюб відповідно до рішення Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2017 року розірвано. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2004року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Дана квартира придбана за час шлюбу з відповідачем, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Іншого спільного майна подружжя судом не встановлено. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ст. 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 01.07.2015 р. у справі № 6-612цс15 та у постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання стосовно поділу спільного майна подружжя, суд враховує призначення майна, його належність та місце знаходження, кількість та подільність, інтереси дітей, які в даний час знаходяться на вихованні матері та проживання з нею, право на участь у вихованні дітей батька, інтереси відповідача. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити. Посилання відповідача на походження коштів на придбання квартири суд відхиляє оскільки відповідачем не надано жодних доказів того, що ці кошти не були спільним майном подружжя, а його особистими.

Outcome: approved