Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом (після уточнення позовних вимог) до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], де третіми особами, що не заявляють самостійних вимог є державний нотаріус Арцизької державної нотаріальної контори та [PERSON] про визнання договорів дарування удаваними угодами, визнання їх договорами купівлі-продажу та визнання спільною сумісною власністю прав на земельні частки (паї). Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебуває з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 21 січня 1999 року. На початку 2000 року вона разом із чоловіком [PERSON] за їх спільні кошти придбали у членів колективного сільськогосподарського підприємства «Березіно» - [PERSON] правонаступником якого є [PERSON], [PERSON]; [PERSON]; [PERSON] правонаступниками, якої є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; [PERSON] правонаступником якої є [PERSON]; [PERSON] належні їм на праві власності земельні часки (паї) розміром 7,49 га, про що були укладені договори дарування з [PERSON] від 31 січня 2000 року, з [PERSON] від 17 січня 2000 року, з [PERSON] від 31 січня 2000 року, з [PERSON] від 31 січня 2000 року, з [PERSON] від 31 січня 2000 року, які посвідчені державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] За кожну земельну ділянку (пай) відповідач [PERSON] сплатив за домовленістю з власниками грошову винагороду розміром 7000 (сім тисяч) гривень. 26 листопада 2013 року позивач випадково дізналася про те, що її чоловік [PERSON] замість договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв) уклав договори дарування, посвідчені державним нотаріусом [PERSON], ставши таким чином одноособовим власником цих земельних часток (паїв). Також, як вказала позивач у позовній заяві, 26 листопада 2013 вона також випадково дізналася про наявність договору дарування від 06 березня 2000 року, яким [PERSON] в подальшому подарував ці земельні частки (паї) своїй сестрі [PERSON] У звязку з цим позивач вважає, що укладенням зазначених договорів дарування, які насправді є прихованими договорами купівлі-продажу порушено її конституційні права, свободи й інтереси щодо володіння, користування й розпорядження спільним сумісним майном подружжя, а тому вона просить визнати укладені між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] договори дарування удаваними, визнати їх укладення договорами купівлі-продажу, визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] права на земельні частки (паї): - розміром 7,49 га в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом серії ОД № 0319570 виданим 06.10.1997 року Тарутинською райдержадміністрацією Одеської області, згідно рішення від 22 вересня 1997 року №322/97, зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів від 06.10.1997 року за № 572, - розміром 7,49 га в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом серії ОД № 0319218 виданим 06.10.1997 року Тарутинською райдержадміністрацією Одеської області згідно рішення від 22 вересня 1997 року №322/97, зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів від 06.10.1997 року за № 219, - розміром 7,49 га в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом серії ОД № 0319279 виданим 06.10.1997 року Тарутинською райдержадміністрацією Одеської області згідно рішення від 22 вересня 1997 року №322/97, зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів від 06.10.1997 року за № 280, - розміром 7,49 га в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом серії ОД № 0319486 виданим 06.10.1997 року Тарутинською райдержадміністрацією Одеської області згідно рішення від 22 вересня 1997 року №322/97, зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів від 06.10.1997 року за № 489, - розміром 7,49 га в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом серії ОД № 0319166 виданим 06.10.1997 року Тарутинською райдержадміністрацією Одеської області згідно рішення від 22 вересня 1997 року №322/97, зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів від 06.10.1997 року за № 167. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та пояснив, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] Також пояснив, що дійсно в 2000 році ним спільно з дружиною було придбано пять земельних сертифакатів у мешканців смт Березине Тарутинського району Одеської області. Для більш економічного оформлення даних земельних сертифікатів він з відчужувачами оформили договори дарування, внаслідок чого, він передав кожному з власників тих земельних часток кошти в розмірі по 7000 гривень, про що було складені розписки. В 2013 році він попросив свою дружину [PERSON] заплатити мито за землю, в результаті чого їй стало відомо, що в 2000 році ним було укладено договори дарування з відчужувачами земельних ділянок, а не договори купівлі-продажу. Також, зазначив, що на теперішній час він вказану землю переоформив на свою сестру [PERSON], оскільки вона запропонувала йому спільно працювати і він їй довірився. В звязку з цим він з уточненим позовом погодився в повному обсязі. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність і необґрунтованість, окрім того посилались на пропущення позивачем строку позовної давності. Враховуючи, що 30 квітня 2013 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] звільнився з посади державного нотаріуса, ухвалою суду його замінено на державного нотаріуса Арцизької державної нотаріальної контори, який надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 57, 246). Інші учасники судового провадження в судове засідання не з'явилися, повідомлялись належним чином. Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23 січня 1999 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження (т. 1 а.с. 11). Також, судом встановлено, що [PERSON] отримав у власність від членів сільськогосподарського підприємства «Березіно» належні їм на праві власності земельні частки (паї), а саме у: - [PERSON] земельну частку (пай) розміром 7,49 га в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом серії ОД № 0319570 виданим 06.10.1997 року Тарутинською райдержадміністрацією Одеської області, згідно рішення від 22 вересня 1997 року № 322/97, зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів від 06.10.1997 року за № 572, на підставі посвідченого державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] договору дарування від 31.01.2000 року серія бланку АВІ № 718169, зареєстрованого в реєстрі за № 330; - [PERSON] земельну частку (пай) розміром 7,49 га в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом серії ОД № 0319218 виданим 06.10.1997 року Тарутинською райдержадміністрацією Одеської області згідно рішення від 22 вересня 1997 року № 322/97, зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів від 06.10.1997 року за № 219, на підставі посвідченого державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] договору дарування від 17.01.2000 року серія бланку АВІ № 322942, зареєстрованого в реєстрі за № 116; - [PERSON] земельну частку (пай) розміром 7,49 га в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом серії ОД № 0319279 виданим 06.10.1997 року Тарутинською райдержадміністрацією Одеської області згідно рішення від 22 вересня 1997 року № 322/97, зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів від 06.10.1997 року за № 280, на підставі посвідченого державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] договору дарування від 31.01.2000 року серія бланку АВІ № 367426, зареєстрованого в реєстрі за № 328; - [PERSON] земельну частку (пай) розміром 7,49 га в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом серії ОД № 0319486 виданим 06.10.1997 року Тарутинською райдержадміністрацією Одеської області згідно рішення від 22 вересня 1997 року № 322/97, зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів від 06.10.1997 року за № 489, на підставі посвідченого державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] договору дарування від 31.01.2000 року серія бланку АВІ № 367425, зареєстрованого в реєстрі за № 326; - [PERSON] право на земельну частку (пай) розміром 7,49 га в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом серії ОД № 0319166 виданим 06.10.1997 року Тарутинською райдержадміністрацією Одеської області згідно рішення від 22 вересня 1997 року № 322/97, зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів від 06.10.1997 року за № 167, на підставі посвідченого державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] договору дарування від 31.01.2000 року серія бланку АВІ № 367424, зареєстрованого в реєстрі за № 324. Дані обставини підтверджуються копіями сертифікатів та договорами дарування, які містяться в матеріалах справи (т. 1 а.с. 12-21, 22-31). При розгляді справи суд застосовує норми Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року (далі ЦК УРСР), позаяк правовідносини виникли в період дії вищевказаного кодексу. Також, судом встановлено, що 06 березня 2000 року відповідач [PERSON] подарував громадянці [PERSON] належні йому на праві власності земельні частки /паї/, посвідчені сертифікатами, розміром по 7,49 в умовних кадастрових гектарах, згідно договору дарування серії АВІ №718169, посвідченого державним нотаріусом Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1022 (т. 1 а.с. 32-34). При зверненні з уточненою позовною заявою (т. 3 а.с. 118-124) позивач [PERSON] зазначила, що оскільки вона дізналася про порушення свого права випадково лише 26 листопада 2013 року, то й передбачений трирічний строк на час звернення до суду з позовом (09 грудня 2013 року) не сплинув (т. 3 а.с. 122). На обґрунтування цих доводів позивач надала письмову відповідь адвоката [PERSON] від 26 листопада 2013 року, до якої вона звернулася за розясненнями після того, як випадково побачила спірні договори дарування (т. 2 а.с. 21-23). Разом з тим, на думку суду, зазначена письмова відповідь адвоката не є доказом, який об'єктивно би свідчив про те, що позивач [PERSON] дійсно довідалася 26 листопада 2013 року про наявність спірних договорів дарування і не могла знати про порушення свого права раніше, а інших доказів на підтвердження цього позивачем не надано. Більше того, з огляду на доводи, викладені в уточненій позовній заяві, витрачалися спільні кошти подружжя, а отже позивач [PERSON] повинна була дізнатися про порушення своїх прав з моменту укладення договорів дарування замість договорів купівлі-продажу. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Виходячи зі змісту 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Словосполучення «повинна була дізнатися», що міститься в статті 76 ЦК УРСР дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статтею 74 ЦК УРСР зазначено, що вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК УРСР передбачено, закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. За змістом ст.ст. 22, 24 чинного на момент виникнення спірних правовідносин Кодексу про шлюб та сімю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Підставою для звернення [PERSON] до суду із позовом стало порушення, на її думку, права спільної сумісної власності подружжя на земельні частки (паї). Право на предявлення даного позову про визнання договору дарування, укладеного 17 січня 2000 року між [PERSON] та [PERSON], удаваним, визнання його договором купівлі продажу та визнання права на земельну частку (пай) за цим договором спільною сумісною власністю подружжя виникло у позивача [PERSON] 17 січня 2000 року, тобто в день укладання договору. Початком перебігу строку позовної давності в такому разі є наступний після 17 січня 2000 року день, а закінченням трьохрічного строку позовної давності є 20 січня 2003 року (з огляду на неробочий день, що припадає на 18 січня 2003 року). Право на предявлення даного позову про визнання договорів дарування, укладених 31 січня 2000 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] удаваними, визнання їх договорами купівлі продажу та визнання права на земельні частки (паї) за цими договорами спільною сумісною власністю подружжя виникло у позивача [PERSON] 31 січня 2000 року, тобто в день укладання цих договорів. Початком перебігу строку позовної давності є наступний після 31 січня 2000 року день, а закінченням трьохрічного строку позовної давності є 03 лютого 2003 року (з огляду на неробочий день, що припадає на 01 лютого 2003 року). З даним позовом [PERSON] звернулася 19 грудня 2013 року (через понад тринадцять років), тобто після закінчення строку позовної давності до предявлення позову. Після звернення із уточненою позовною заявою (т. 3 а.с 118-124), з заявою про визнання поважною причини пропуску строку позовної давності на звернення з позовом до суду позивач [PERSON] не зверталась. Відповідно до розяснень викладених в абзацах 2, 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси , то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Стосовно доведеності позовних вимог суд зазначає наступне. Так, згідно ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Окрім того, за змістом зазначеної статті 58 ЦК УРСР удавані угоди є недійсними. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року № 3 встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. Стаття 224 ЦК УРСР зазначає, що за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Крім того, стаття 228 ЦК УРСР вказує, що продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. За договором ж дарування, як про те вказує ч. 1 ст. 243 ЦК УРСР, одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснив, що на підтвердження позовних вимог зокрема для доведеності факту укладення договорів купівлі-продажу в матеріалах справи є копії розписок контрагентів за цими договорами. Дійсно, в матеріалах справи містяться копії розписок про те, що при укладенні зазначених договорів дарування земельних часток (паїв) їх власникам за це сплачувалися кошти по 7000 гривень (т. 1 а.с. 119-123, 240-244). Разом з тим, суд не бере до уваги ці докази, позаяк вони надані суду в копіях, ці копії судом або в інший належний спосіб не завірені, більше того, незважаючи на пропозиції суду представником позивача оригінали цих розписок суду для огляду не надавалися, водночас, інших, належних і допустимих доказів, які б свідчили про удаваність укладених договорів дарування, позивачем суду не надано. Суд вважає слушними доводи відповідача [PERSON] про те, що дарувальники [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не є його родичами або близькими друзями, а тому не могли безоплатно подарувати йому спірні земельні ділянки, проте сам по собі цей факт не є безумовним доказом укладення насправді з ними договорів купівлі-продажу, а в силу положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також, судом не приймаються до уваги заяви співвідповідачів про визнання позовних вимог, позаяк вони були подані при розгляді справи іншим складом суду, а з огляду на положення ст. 159 ЦПК України у разі заміни одного із суддів під час судового розгляду справа розглядається спочатку, тим більше в подальшому позивачем подано уточнену позовну заяву (т. 1 а.с. 226-229, 235, т. 3 а.с. 118-124). Також, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-84цс14, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Разом з тим, суд дійшов висновку про штучно створений спір між позивачем [PERSON] та відповідачем її чоловіком [PERSON], позаяк в судовому засіданні досліджено також інші договори дарування, укладені між [PERSON] та громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в січні 2000 року, аналогічні спірним, проте про визнання цих договорів удаваними позивач [PERSON] до суду не зверталась (т. 4 а.с. 1-6). З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], де третіми особами, що не заявляють самостійних вимог є державний нотаріус Арцизької державної нотаріальної контори та [PERSON] про визнання договорів дарування удаваними угодами, визнання їх договорами купівлі-продажу та визнання спільною сумісною власністю прав на земельні частки (паї) у звязку з недоведеністю позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed