Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить припинити право власності Відповідача на спірну квартиру [ADDRESS], визнати за нею право власності на цю квартиру, з компенсацією вартості Відповідачу його частки в цій квартирі. Свій позов обґрунтовує тим, що з 22.07.1995 року по 20.12.2010 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.12.2010 року шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу в них народилося двоє дітей: козак [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] 10.04.2001 року вони з відповідачем за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS]. В спірній квартирі зареєстрована позивач з дітьми. Відповідач [PERSON] з 2001 року постійно перебуває на заробітках за кордоном, в спірній квартирі не проживає. Позивач вважає, що вказана квартира є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю подружжя, квартира є неподільною, спільне користування і володіння цією квартирою є неможливим, а припинення права на частку відповідача не суперечитиме їх інтересам та інтересам їхніх неповнолітніх дітей. В процесі судового розгляду позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначає, що відповідач ухиляється від утримання дітей, тому просить суд визнати за нею право власності на 3/4 частки квартири [ADDRESS], а право власності відповідача - в розмірі 1/4 ідеальної частки цієї квартири; припинити право власності відповідача на присуджену йому судом ідеальну частку у спірній квартирі з компенсацією вартості частки відповідача у спірній квартирі; визнати за нею в цілому право власності на вказану квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, викладені в заяві про збільшення позовних вимог підтримав, однак вимогу про припинення права відповідача на ідеальну частку у спірній квартирі та визнання за позивачкою права власності на вказану квартиру [ADDRESS] у м.Червонограда просить залишити без розгляду , дали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, позивач доповнила, що мирним шляхом врегулювати спір не виявилося можливим, відповідач не бажає ні продати свою частку у квартирі, ні компенсувати йому його частку в належному розмірі. Просять позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, вважаючи такий безпідставним. Подала суду письмові заперечення та надала у судовому засіданні аналогічні до них пояснення. Просила визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1\\2 ідеальну частку кожному житлової квартири [ADDRESS] . Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали, повно та всебічно дослідивши докази, що були представлені суду, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав та мотивів. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]. Позивач та відповідач зареєстрували шлюб 22.07.1995 р., що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу від 22.07.1995 р., виданим Червоноградським міським відділом РАГС. Згідно рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20.12.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 10.04.2001 року, нотаріально засвідченого нотаріусом , відповідач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з наведеного, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Стаття 69 СК України визначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, яка відповідає змісту ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 зазначеної статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до ч. 3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом встановлено, що згідно рішення Червоноградського міського суду від 06.04.2011 р. присуджено відповідачу до сплати аліменти в користь позивача на утримання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 13.01.2011 р. і до досягнення повноліття дитини. Також судом встановлено, що 30.12.2012 року ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області, яка набрала законної сили, скасоване вищевказане заочне рішення Червоноградського міського суду від 06.04.2011 р. Крім того, в матеріалах справи наявні квитанції про сплату грошових коштів відповідачем на користь позивача для утримання неповнолітніх дітей в період з вересня 2010 року по листопад 2012 року на загальну суму близько 14500 гривень , а тому посилання позивача на те, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та не сплачує аліменти не заслуговує на увагу, оскільки спростовується вищенаведеним. За вищенаведених обставин у суду відсутні правові підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя. Статтею 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ч.4), і що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.5). Відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Між тим, позивачем [PERSON] попередньо не внесено на депозитний рахунок суду кошти у розмірі вартості 1/4 частки квартири [ADDRESS], на яку претендує. Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Як вбачається пояснень сторін, наданих в судовому засіданні, спірна квартира складається із двох житлових кімнат площею 62 кв.м, кухні та ванної кімнати. Таким чином на 1/2 частки відповідача в цій квартирі, припадає одна жила кімната, тому слід дійти висновку, що частка відповідача не є незначною і може використовуватися ним окремо. Крім того, суду не надано доказів того, що спірна квартира є неподільною, чи доказів того, що спільне володіння і користування нею є неможливим. На думку суду припинення права власності на частину квартири позбавляє відповідача реалізації його законного права власності визначеного ст. ст. 319 та 358 ЦК України і це істотно шкодить його інтересам. Враховуючи вищенаведене, а також те, що частка [PERSON] у квартирі є значною, позивачем попередньо не внесено на депозитний рахунок суду вартості його частки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині припинення права власності на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації вартості такої та визнання права власності до задоволення не підлягають. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у разі коли жоден із подружжя не вчинив дій по грошовій компенсації частини майна другій стороні, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Outcome: partial