Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Харківської міської ради, в якому просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Харківської міської ради № 156/04 від 06.10.2004 року, додаток 2 п.1.37 про передачу у спільну сумісну власність земельних ділянок [PERSON] , [PERSON] - площею 612,8 кв. м по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), визнати незаконними та скасувати державні акти на земельну ділянку серії ЯА№452066, акт зареєстровано з №85297 від 18.07.2005 р. на ім`я [PERSON] , державний акт серії ЯА №452065, зареєстрований за №85296 від 18.07.2005 року на ім`я [PERSON] , кадастровий номер земельної ділянки № 6310138500:08:022:0001. В обґрунтування позову зазначила, що у 1953 році на підставі ордеру №432 будинок [ADDRESS] був наданий її батькам - сім`ї [PERSON] , земельна ділянка площею 597 кв.м зареєстрована за домоволодінням [ADDRESS] на підставі рішення Орджонікідзевського РІК №151 від 10.07.1956 року, позивач фактично мешкає в зазначеному будинку з 1956 року, а зареєстрована з 1972 року, в 1974 році зареєструвала шлюб і змінила прізвище на [PERSON] , тимчасово, строком на 1 рік, переїхала проживати до батьків чоловіка, в цей час старша сестра [PERSON] також вийшла заміж, змінила прізвище на [PERSON] і з чоловіком залишилися проживати з їх батьками. В 1975 році вона повернулася проживати до батьків, які знаходилися в стадії розлучення, мешкали в окремих кімнатах, третю кімнату займала сестра [PERSON] з чоловіком [PERSON] і старшим сином [PERSON] , позивачу з чоловіком та сином не було де проживати, у зв`язку з чим, за власні кошти, з дозволу батьків, вони здійснили прибудову до будинку, в якому фактично мешкають і даний момент, у 1982 році на її ім`я ВАТ «Турбоатом» було відкрито окремий особовий рахунок, у 1998 році до неї переїхала невістка [PERSON] з малолітнім [PERSON] , тобто фактично позивач мешкає за адресою: [ADDRESS] , на її ім`я відкриті рахунки на комунальні послуги. Зазначені будівлі побудовані до 05.08.1992 року і не належать до самочинного будівництва. На початку 80 років їх домоволодіння вже фактично розподілені огорожею. 05.07.2001 року [PERSON] та [PERSON] ВАТ «Турбоатом» видано свідоцтво про право на житло р.№2050 на квартиру [ADDRESS] , про зазначену приватизацію позивачу не було відомо, родина [PERSON] фактично є власником квартири [ADDRESS] , зазначене підтверджується рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року у справі 645/2187/16-ц. Також факт належності Садковим саме квартири [ADDRESS] , а не домоволодіння в цілому підтверджується довідкою КП «Харківське МБТІ» від 12.07.2014 року. 29 вересня 2003 року між сестрою позивача та [PERSON] та ТОВ «Екренегопроект» було укладено договір №1155 для виготовлення документації на земельну ділянку по [ADDRESS] . [PERSON] разом із сином [PERSON] у 2004 році без участі позивача приватизували земельну ділянку, надану для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Харківської міської ради №156/04 від 06.10.2004 року земельна ділянка передана у власність [PERSON] , також видані відповідні державні акти на земельну ділянку. Про приватизацію землі їй стало відомо лише у 2016 році, після звернення до нотаріуса з питанням щодо переоформлення права власності на будівлю. На думку позивача, при приватизації земельної ділянки кадастровий номер №6310138500:08:022:0001 порушені норми діючого законодавства, зокрема приватизована земельна ділянка під квартирою. Позивач зазначає, що вона позбавлена можливості легалізувати у встановленому порядку своє право власності на належне їй нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] за зазначеною адресою, у зв`язку з незаконною приватизацією [PERSON] всієї земельної ділянки, вказані рішення міської ради і державні акти підлягають скасуванню, на думку позивача, підлягають скасуванню, оскільки впродовж багатьох років між власниками квартир [ADDRESS] склався порядок користування земельною ділянкою та господарськими спорудами і комунікаціями, який було порушено внаслідок приватизації земельної ділянки власниками квартири [ADDRESS] . У ході судового розгляду позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним вище. У ході судового розгляду відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги не визнали у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими і безпідставними, обставини, викладені у позовній заяві не відповідають дійсності, зазначили, що рішення Харківської міської ради № 156/04 від 06.10.2004 року, оспорювані державні акти на земельну ділянку на ім`я [PERSON] та [PERSON] є законними та відповідають діючому законодавству. Також, наголошували, що позивачем пропущено строк звернення до суду, просили застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у його задоволенні, вважаючи його необґрунтованим і безпідставним. Представник Харківської міської ради у ході судового розгляду позовні вимоги не визнала, надала відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити, наголошувала на відсутності та недоведеності порушення прав позивача відповідачами, також просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідка [PERSON] , дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для відновлення порушеного права і припинення дій, які порушують таке право. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави Відповідно до ст. 55 Конституції права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 24 Конституції юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У ході судового розгляду встановлено, що позивач у своїй позовній заяві просить суд в якому просить суд виззнати незаконним та скасувати рішення Харківської міської ради № 156/04 від 06.10.2004 року, додаток 2 п.1.37 про передачу у спільну сумісну власність земельних ділянок [PERSON] , [PERSON] - площею 612,8 кв. м по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), визнати незаконними та скасувати державні акти на земельну ділянку серії ЯА№452066, акт зареєстровано з №85297 від 18.07.2005 р. на ім`я [PERSON] , державний акт серії ЯА №452065, зареєстрований за №85296 від 18.07.2005 року на ім`я [PERSON] , кадастровий номер земельної ділянки № 6310138500:08:022:0001, у той час як зданою позовною заявою звернулися до суд лише 12 березня 2019 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України), а позовна давність до вимог про стягнення неустойкиодин рік (п. 1 ч. 2ст. 258 ЦК України). Частиною 1 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13. Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться устаттях252, 255 ЦК України. Відповідно до ст.267ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства. У ході судового розгляду представники відповідачів наполягали на застосуванні строку позовної заяви. Позивачі в обґрунтування пропуску строку звернення до суду з позовною заявою зазначила, що їй стало відомо про вищезазначене рішення лише у 2016 році після відповіді Держгеодакастру від 14.03.2016 року №Б-126/0-194/0-194/0/24-16, однак, ці твердження позивачів не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду. Окрім того, зазначене рішення вже досліджувалось під час розгляду попередніх цивільних справ між тими ж сторонами, які звертались до суду за захистом своїх прав та інтересів протягом тривалого часу. Також суд погоджується з доводами представника відповідача Харківської міської ради, що оскаржуване рішення Харківської міської ради №156/04 від 06.10.2004 року було опубліковано та є таким, що доведено до зацікавлених осіб, відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. Регламенту Харківської міської ради, тобто позивач вважається обізнаною з оскаржуваним рішенням з дати прийняття рішення - 06.10.2004 року. Таким чином, позов було пред`явлено після спливу строку позовної давності, підстави для зупинення та/або переривання перебігу позовної давності, відповідно до ст.ст.263-264 ЦК України, у дійсних правовідносинах, відсутні. Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Сплив позовної давності, який є підставою для відмови у позові відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту. З огляду на викладене, враховуючи заявлені клопотання про застосування строку позовної давності, а також, що позивачем та її представником у свою чергу не надано суду доказів поважності пропуску строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed