Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовною заявою та уточненнями до неї, відповідно до яких просить суд постановити рішення яким стягнути на свою користь з [PERSON]: відшкодування майнової шкоди в розмірі 5663,15 грн.; компенсацію моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн.; відшкодування у разі ушкодження здоров'я за один рік, в розмірі 14616 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 18 грудня 2008 року вона прийшла на автостанцію біля ринку «Привоз» в м.Одеса, щоб поїхати на маршрутному автобусі «Одеса-Ліпіцьке» в м.Ананьїв. Сівши у вказаний автобус [PERSON] купила у водія [PERSON] квиток. Приблизно о 09:00 на 411 км автодороги М-05 Київ-Одеса сталося перекидання маршрутного автомобіля. Ця подія була відповідним чином зафіксована правоохоронними органами, про що свідчить довідка СВ Іванівського РВГУМВД України в Одеській області № 54/109 від 13.01.09 р. Приватне підприємство «ТАНА» склало акт про факт нещасного випадку від 26.01.2009 року. В результаті дорожньо-транспортної пригоди здоров'ю позивачки були заподіяні пошкодження, в зв'язку із чим її було доставлено в травматологічне відділення Радостненської дільничної лікарні та надана перша допомога, що підтверджується довідкою дільничної лікарні смт Радісне від 05.01.09 р. В той же день, 18 грудня 2008 року, [PERSON] була перевезена до реанімаційного відділення Одеської обласної клінічної лікарні, де її було прооперовано. В Одеській обласній клінічній лікарні [PERSON] знаходилась з 18.12.08 р. по 15.01.09 р, відповідно до виписки-епікризу з історії хвороби №30321/1608, позивачці був поставлений наступний діагноз: політравма, закрита черепно-мозкова травма, перелом грудини,закритий чрезмищелковий перелом лівої плечової кістки зі зміщенням відломків, ускладнений фликтенами та невритом лівого ліктьового нерву, гематома правої тім'яної області, атеросклероз аорти, тахікардіальний синдром, СН 2А ст., артеріальна гіпертензія. Після того, як [PERSON] виписали з Одеської обласної клінічної лікарні вона постійно проходила лікування та знаходилася під наглядом лікарів в поліклініці № 29 м. Одеси. В зв'язку з отриманням в результаті ДТП травм позивачка майже 4 місяці була непрацездатна. В період відновлення після ДТП була вимушена проходити курс лікування в санаторії «Хмільник», Лермонтовському клінічному санаторії та в інших установах. 21 квітня 2009 року [PERSON] знову було прооперовано, в зв'язку із заподіяними внаслідок ДТП травмами. По факту ДТП слідчим відділом Іванівського РВУ МВД України в Одеській області порушено кримінальну справу, в якій [PERSON], визнано потерпілою, відповідно до постанови про порушення кримінальної справи від 28.12.2008 р. та постанови про перекваліфікацію від 20.05.2009 р. 07 вересня 2011 року вироком Іванівського суду Одеської області [PERSON] був визнаний винним та засуджений за скоєння злочину, передбаченого ч.2. ст. 286 Кримінального кодексу України. В рамках розгляду кримінальної справи судом цивільний позов не заявлявся. Через ДТП 18 грудня 2008 року [PERSON] витратила значну кількість грошей на ліки, консультації фахівців та санаторне лікування. Внаслідок дій перевізника 18 грудня 2008 року позивачці було заподіяно майнову шкоду в розмірі 5663,15 гривень, що підтверджується платіжними документами. Позивачка зазначає, що після ДТП, що сталося з вини відповідача, її ліва рука не функціонує, позивачка постійно відчуваю в ній біль. Щоб зменшити фізичні страждання вона потребує постійного лікарського масажу та фізпроцедур. Після отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди травм, [PERSON] стала інвалідом 3 групи безстроково, про що свідчить довідка МСЕК. Після ДТП у позивачки з`явився страх перед транспортними засобами. Крім того, моральні переживання супроводжуються тим, що з моменту ДТП перевізник жодним чином не відшкодував майнову та моральну шкоду, що викликає відчуття відсутності справедливості. Все це супроводжувалося постійними стерсами та переживання, болем та безсонням. Позивач у судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення повідомлялася належним чином, згідно наданої до суду письмової заяви просить справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити, не заперечує проти постановлення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у відсутності відповідача до суду не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі суттєві обставини, прийшов до наступного. Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У судовому засіданні встановлено, що вироком Іванівського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2011 року по справі №1-153/11 [PERSON], [INFO], визнаний винним в чиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 УК України. Цивільний позов [PERSON] залишено без розгляду, згідно заяви потерпілої. Під час розгляду вказаної кримінальної справи, судом встановлені обставини, які є преюдиціальними для розгляду даної справи, а саме те, що 18 грудня 2008, близько 9:00 годин, на 411км +500м автодороги Київ-Одеса, [PERSON] керуючи технічно справним автомобілем «Мерседес Бенц» реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись по правій смузі проїжджої частини в сторону м. Києва, в умовах ожеледиці, не врахував дорожню обстановку, погодні умови, не вибрав безпечну швидкість руху в результаті чого не впорався з керуванням, втратив контроль над транспортним засобом, перетнув зустрічні смуги руху і з'їхав в дренажну траншею розташовану вздовж проїжджої частини, де трапилося перекидання автомобіля. В результаті ДТП пасажири автомобіля отримали тілесні ушкодження, в тому числі [PERSON], які згідно судово-медичної експертизи №29-Э/65 проведеної Іванівським відділом Одеського обласного бюро СМЕ, отримала тілесні ушкодження, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинили стійку втрату працездатності менш однієї третьої. Дане ДТП перебуває у прямому причинному зв'язку з грубим порушенням [PERSON] Правил дорожнього руху України, затверджених Кабінетом Міністрів України, а саме п.п. 1.3., 1.5., 12.1., 12.3. правил дорожнього руху України. Факт заподіяння шкоди здоров'ю [PERSON] підтверджується: довідкою начальника СВ Іванівського РВ ГУМВС України в Одеській області від 13.01.2009 р. №54/109; актом від 26.01.2009 р. Приватного підприємства «ТАНА» про факт нещасного випадку; довідкою дільничної лікарні смт. Радісне від 05.01.09 р. про надання громадянці [PERSON] першої медичної допомоги. Відповідно до виписки-епікризу з історії хвороби Одеської обласної клінічної лікарні №30321/1608, [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у відділі з 18.12.2008 року по 15.01.2009 р. Діагноз: політравма, закрита черепно-мозкова травма, перелом грудини,закритий чрезмищелковий перелом лівої плечової кістки зі зміщенням відломків, ускладнений фликтенами та невритом лівого ліктьового нерву, гематома правої тім'яної області, атеросклероз аорти, тахікардіальний синдром, СН 2А ст., артеріальна гіпертензія. Травма отримана в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 18.12.2008 р. в районі с. Радостне. У зв'язку з погіршенням самопочуття [PERSON] була перевезена до реанімаційного відділення Одеської обласної клінічної лікарні, де її було прооперовано. Після стабілізації стану здоров'я хвора була переведена до відділу травматології. Як зазначає позивач та підтверджується письмовими доказами, після виписки з Одеської обласної клінічної лікарні, [PERSON] проходила лікування та знаходилася під наглядом лікарів в поліклініці № 29 м. Одеси, проходила курс лікування в санаторії «Хмільник», Лермонтовському клінічному санаторії та в інших установах. (а.с. 14-20) 21 квітня 2009 року [PERSON] була повторно прооперовано, в зв'язку із заподіяними внаслідок ДТП травмами, про що свідчить виписка-епікриз з медичної карти № 05973. (а.с. 14) Відповідно до ст. 928 ЦК України відповідальність перевізника за шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю пасажира, визначається відповідно до глави 82 цього Кодексу, якщо договором або законом не встановлена відповідальність перевізника без вини. Згідно ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталося 18 грудня 2008 року, з вини [PERSON], позивач [PERSON] понесла матеріалі витрати, пов'язанні з відновленням здоров'я, на загальну суму 5663,15 грн. Розмір матеріальних витрат підтверджується письмовими доказами наданими позивачем. Відповідно до ч.1 ст. 1195 Цивільного кодексу України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно ч. 2. ст.1195 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір, відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст. 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Згідно абзацу 2 ч.1. ст. 1202 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед. [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] 24 грудня 2013 року. Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06.12.2012 р. №5515-VІ розмір мінімальної заробітної плати з 1 грудня 2013 року встановлений у розмірі - 1218 грн. Враховуючи зазначене суд погоджується з розрахунком позивача про відшкодування шкоди завданої в результаті ушкодження здоров'я, одноразово за один рік у розмірі - 14616,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Постановою Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами внесеним постановою Пленуму Верховного суду України №5 від 25.05.2001 року та №1 від 27.02.2009 року, визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами внесеним постановою Пленуму Верховного суду України №5 від 25.05.2001 року та №1 від 27.02.2009 року визначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами внесеним постановою Пленуму Верховного суду України №5 від 25.05.2001 року та №1 від 27.02.2009 року визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд в сукупності оцінивши доводи позивача щодо розміру відшкодування моральної шкоди та врахувавши, що після дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача, [PERSON] значний час перебувала на лікуванні, нею були перенесені численні операції, які супроводжувалися втратою часу на відновлення, позивачка втратила працездатність та стала інвалідом 3 групи безстроково, про що свідчить довідка МСЕК, суд приходить до висновку про обґрунтованість розміру моральної шкоди, що підлягає стягнення з відповідача. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved