Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. В обґрунтування свого позову позивач вказала, що з відповідачем [PERSON] вони проживали спільною сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу в період з 2005 по 2013 рік. Під час спільного проживання у них народилось двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 04.03.2013 року з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 50 грн., щомісячно, на кожну дитину. На даний час для виконання вказаного рішення суду відкрито виконавче провадження та з відповідача стягуються аліменти на користь позивачки у визначеному розмірі. З часу ухвалення рішення про стягнення аліментів розмір витрат на утримання дітей значно зріс. Аліменти , які сплачує на даний час відповідач , набагато менші від законодавчо встановленого мінімального гарантованого розміру аліментів, тому ніяким чином не можуть забезпечити дітям належного рівня утримання і матеріального забезпечення.Однак вказана сума навіть не покриває мінімальний розмір аліментів, який встановлений законом, а саме щомісячно 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку і є недостатньою для купівлі одягу та їжі дітям, а тому вона бажає змінити спосіб стягнення аліментів. З урахуванням викладених обставин позивач просить змінити розмір аліментів з 50 грн. на 1/3 частки всіх видів заробітку(доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, на кожну дитину і до повноліття дітей. Позивачка надала суду заяву якою позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила справу розглянути у її відсутність. Відповідач надав суду заяву якою позовні вимоги визнав, просив судове засідання проводити у його відсутність. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з вимогами ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладання мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Частиною 1,4ст.206 ЦПК України передбачено,що позивач може відмовитись від позову,а відповідач визнати позов на будь якій стадії провадження у справі,зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого судового засідання на підставі вимог ст. 200,206,211,247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогамист.81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що з 2005 по 2013 роки сторони у справі проживали у громадянському шлюбі . Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 14.11.20107 року Топорівською сільською радою Ружинського району Житомирської області та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 03.02.2009 року Топорівською сільською радою Ружинського району Житомирської області (а.с.6, 7). Рішення Ружинського районного суду Житомирської області у справі 291/117/13-ц від 04.03.2013 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання малолітніх дітей: доньки [PERSON] та сина [PERSON] в твердій грошовій сумі по 50 гривень, щомісяця, на кожну дитину починаючи з 29.01.2013 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.9). За змістом статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За змістом наведеної норми суд визначає аліменти у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів. При цьому закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, - визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, Сімейний кодекс України встановлює підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17. Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України. Позивачка вказує в позовній заяві, що на даний час відбулися суттєві зміни в матеріальному стані як відповідача, так і в неї. Так, діти подорослішали і, відповідно, збільшились їхні загальновідомі щоденні потреби в їжі, одязі, фізичному та духовному розвитку, які вимагають значних витрат і 50 грн., щомісячно , на дитину, які сплачує відповідач, не покриває навіть сотої частини вказаних витрат на утримання дітей. На даний час матеріальне становище відповідача покращилось. Оскільки на час винесення рішення про стягнення аліментів він не працював, а на сьогоднішній день має постійне місце роботи в СВК «Рогачівське» і отримує заробітну плату, мінімальний розмір якої згідно законодавства складає на даний час 6000 грн. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що стягувач бажає змінити спосіб стягнення аліментів, визначивши його у частці від доходу відповідача, крім того відповідач позовні вимоги визнав повністю, що вбачається з його письмової заяви, відповідно суд доходить висновку про необхідність зміни аліментів, що стягуються з відповідача у твердій грошовій сумі та враховуючи положення законодавства щодо права того з батьків, з яким проживає дитина, вирішувати питання щодо способу стягнення аліментів, суд вважає за необхідне стягувати в подальшому з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їхніх спільних дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. Таким чином, визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, а позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду даної позовної заяви, відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь держави 50 відсотків судового збору, який підлягав сплаті на момент подання даного позову, тобто 420,40 грн, а інші 50 відсотків судового збору, тобто 420 грн 40 коп., компенсується за рахунок держави, що відповідає вимогам ст. ст.141, 142 ЦПК України.

Outcome: approved