Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів, який у встановленому законом порядку уточнила шляхом зменшення вимог, та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в розмірі 47 958 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 12.08.2013р. між сторонами було укладено попередній договір купівлі продажу квартири [ADDRESS]. За умовами цього договору, сторони домовились в майбутньому, але не пізніше 15.11.2013р. укласти основний договір купівлі-продажу цієї квартири за ціною, яка становить 1 438 740 грн., що на день укладення основного договору еквівалентно 180 000 доларів США. В якості забезпечення виконання зобов'язання щодо укладення основного договору позивач передала відповідачам в якості завдатку грошові кошти в розмірі 31 972 грн., що еквівалентно 4000 доларів США, а відповідачі в свою чергу зобов'язались одержати витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру, звіт про оціночну вартість квартири, погасити існуючу заборгованість з оплати комунальних послуг та знятись з реєстраційного обліку, у разі необхідності відкрити рахунок в банківській установі для безготівкового розрахунку та підготувати всі інші документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору. Таким чином, було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов укладення основного договору, і для вчинення цих дій на адресу відповідачів була скерована письмова пропозиція з'явитись до нотаріуса 15.11.2013р. Однак, прибувши до нотаріуса у визначений сторонами день відповідачі відмовились від укладення договору купівлі-продажу, і як виявилось, не мали навіть такого наміру, оскільки взяті на себе зобов'язання не виконали, та після цього, залишили без задоволення вимогу позивача про повернення суми завдатку, мотивуючи тим, що кошти у них відсутні. В такому випадку, умовами попереднього договору, які дублюються з вимогами чинного законодавства, було передбачено відповідальність відповідачів за порушення зобов'язання, яка полягала у відшкодуванні подвійного розміру завдатку, і оскільки таку вимогу позивача від 27.11.2013р. відповідачі проігнорували, просить стягнути цю суму в примусовому порядку. Враховуючи те, що в процесі розгляду справи відповідачі в добровільному порядку відшкодували частину коштів в розмірі 15 986 грн., іншу їх частину в розмірі 47 958 грн. просить стягнути примусово. В обґрунтування суми моральної шкоди покликається на те, що протиправні дії відповідачів, які були спрямовані на незаконне заволодіння чужими коштами і мають ознаки шахрайства змусили позивача, яка проживає в м. Києві неодноразово прибувати до м. Львова для з'ясування обставин укладення договору, і при цьому, всі ці поїздки доводилось здійснювати разом з малолітньою дитиною позивача, яку ні з ким було залишити. Тому, ступінь цих душевних страждань оцінює до розміру 5 000 грн., які також просить стягнути з відповідачів в примусовому порядку, а також витрати на правову допомогу, яких вона зазнала у зв'язку з захистом свого порушеного права та зверненням до суду. В судовому засіданні повноважний представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та повноважний представник останньої згідно договору про надання правової допомоги від 04.02.2014р. та ордеру на ведення справи серії ЛВ № 048914 адвокат [PERSON] проти обґрунтованості позовних вимог заперечили. Вважають, що після укладення попереднього договору, між сторонами не виникло правовідносин зобов'язального характеру, і оскільки завдаток є способом забезпечення виконання саме зобов'язання, немає підстав застосовувати правову норму, яка регламентує правові наслідки відповідальності, тобто стягнення коштів в подвійному розмірі. Не оспорюють факту отримання коштів від позивача в сумі 31 972 грн., однак такі кошти, на їх думку є авансом, і як підтвердила відповідач [PERSON], лише їх вона готова відшкодувати, а в процесі розгляду справи - половину цих коштів в розмірі 15986 грн. було відшкодовано. Позаяк предметом позовних вимог є стягнення саме завдатку, в той час як правовідносин зобов'язального характеру між сторонами не існує, просять в позові відмовити, хоча обов'язок по поверненню отриманих коштів вони усвідомлюють та визнають. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 12.08.2013р. між позивачем та відповідачами було укладено попередній договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] (а.с.6). За умовами цього договору, сторони зобов'язались в майбутньому, але не пізніше 15.11.2013р. укласти основний договір купівлі-продажу цієї квартири. Продаж цієї квартири повинен бути вчинений за 1 438 740 грн. Згідно п. 3 цього договору, в якості забезпечення виконання зобов'язання за цим договором, позивач передала, а відповідачі прийняли в рахунок майбутніх платежів за квартиру завдаток грошима в сумі 31 972 грн., що еквівалентно 4 000 доларів США. В разі відмови відповідачів укласти основний договір купівлі-продажу вищевказаної квартири в обумовлений строк, або невиконання зобов'язань за цим договором, вони сплачують позивачу подвійну суму завдатку. Як встановлено в судовому засіданні, проти чого не заперечили учасники процесу, в обмовлений термін основний договір купівлі-продажу укладено не було. Поняття та зміст попереднього договору наведено в ч. 1 ст. 635 ЦК України, згідно з якою це договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку укласти договір в майбутньому на умовах, встановлених попереднім договором. Якщо основний договір завжди спрямований на передачу товару, виконання робіт, надання послуг тощо, тобто завжди породжує між його контрагентами правовідносини зобов'язального характеру, то попередній договір спрямований лише на укладення основного договору, тобто є документальним підтвердженням наміру вчинити дії, які будуть породжувати відповідні права та обов'язки. Згідно з ч. ч. 2, 3 цієї статті, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. За своє правовою природою, попередній договір передбачає лише зобов'язання сторін укласти в певний термін основний договір, і при цьому не містить можливості спонукання другої сторони до укладення основного договору. Логічною в даному випадку бачиться можливість відшкодування лише завданих збитків, оскільки дана міра відповідальності не пов'язана з моментом припинення зобов'язання, а існує як формальна компенсація стороні понесених нею реальних витрат, пов'язаних з відмовою від укладення основного договору. Поряд з цим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись, серед іншого, зокрема завдатком. Виходячи з вимог ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно вимог абзацу 2 ч. 1 ст. 571 ЦК України, якою позивач обґрунтовує свої вимоги, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. В цивільному праві поняття завдатку й авансу не є тотожними. Якщо завдаток є одночасно доказом існування самого факту існування зобов'язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов'язання, то аванс - це лише матеріальне підтвердження реальності наміру для укладення договору з метою надання його сторонам більш реальної взаємодовіри. З огляду на зазначене та положення ст. ст. 546, 548, 570, 571 ЦК України, завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов'язання, яке в свою чергу, може виникнути лише на підставі основного договору. Як зазначив ВСУ в своїй постанові від 13.02.2013р. у справі № 6-176цс12, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу. Аналогічна правова позиція також сформульована під час розгляду справи № 6-82цс13 від 25.09.2013р., де ВСУ дійшов висновку, що правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Оскільки договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана відповідачам грошова сума в розмірі 31 972 грн. є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Слід погодитись з позицією представника відповідача, яка повністю відповідає наведеним вище висновкам ВСУ, що грошова сума, яка передана відповідачам в якості завдатку, насправді є авансом, і на такі правовідносини правила ч. 1 ст. 571 ЦК України не поширюються. За даних обставин, правовідносини сторін не потрапляють під визначення поняття зобов'язання, наведеного в ст. 509 ЦК України, і оскільки зобов'язання між сторонами не виникло, воно не може бути забезпеченим, а відповідно, не може бути застосована норма, яке регулює правові наслідки його невиконання. Враховуючи те, що правова природа коштів, отриманих відповідачами від позивача, характеризує їх не як завдаток, а як аванс, і законодавством не передбачено випадку стягнення подвійного розміру авансу - поверненню підлягає виключно сума отриманих коштів. Оскільки суму коштів в розмірі 15 986 грн. відповідачі повернули добровільно в процесі розгляду справи, що підтвердив представник позивача в судовому засіданні, інша їх частина, яка становить 15 986 грн. підлягає до стягнення в примусовому порядку даним судовим рішенням. При цьому, суд критично ставиться до позиції представника відповідача, що внаслідок неправильного формування позовних вимог, такий позов не може бути задоволений. По-перше, часткове повернення коштів в добровільному порядку свідчить про визнання відповідачами свого обов'язку, і тим самим спростовує позиції їх захисту, а по-друге, як зазначив ВСУ в п. 9 Постанови № 5 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного-процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, і зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішенні спору. У справі, яка розглядається підставою позову є повернення авансу внаслідок не укладення основного договору, і не має значення якими правовими нормами позивач обґрунтовує свою вимогу. Правовідносини, які установились між сторонами охоплюються поняттям грошового зобов'язання, тобто зобов'язання повернути грошові кошти. Факт його часткового виконання особисто підтвердили відповідачі, і відмовляти в задоволенні законної вимоги про повернення коштів лише з підстави помилкового обґрунтування позову буде суперечити загальним засадам цивільного права. Таке рішення не буде відповідати вимогам законності та обґрунтованості, і відповідно, повністю відмовити в задоволенні позову суд не вправі. Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд керується положеннями ст. 611 ЦК України, якою регламентовано, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Оскільки попереднім договором відшкодування моральної шкоди у випадку не укладення основного договору не передбачено, вона задоволенню не підлягає. Крім цього, не підлягають до примусового стягнення з відповідачів витрати на правову допомогу в розмірі 3300 грн., які позивач поніс в процесі розгляду справи, про що долучено відповідну квитанцію (а.с.49). Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», затверджено граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики гонорар є єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту. Гонорар, що отримує адвокат за надання правової допомоги, має бути законним за формою і порядком внесення й розумно обґрунтованим за розміром. Фактори, що повинні братися до уваги при визначені обґрунтованого розміру гонорару, включають в себе: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступень складності та новизни правових питань, що стосується доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання у звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката. Жодний з факторів, указаних у ч.3 цієї статті, не має самодостатнього значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв'язку стосовно до обставин кожного конкретного випадку. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат справи тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і мають бути закріплені в угоді. З долученого до матеріалів справи розрахунку часу витрат, понесених адвокатом під час розгляду справи (а.с.51-52) вбачається, що затрати часу адвоката для ведення справи становлять 7 год. 20 хв. На момент звернення до суду та розгляду справи, мінімальна заробітна плата Законом була визначена у розмірі 1218 грн. Виходячи з цього розрахунку, година роботи адвоката оцінена практично до граничного розміру гонорару, який визначений законом і становить 450 грн./год. Однак критеріїв, на підставі яких година роботи адвоката оцінена практично до максимального розміру компенсації ні в розрахунку, ні у витягу з договору про надання правової допомоги (а.с.11) не наведено. Виходячи з характеру правовідносин, які установились між сторонами, складність справи не можна віднести до вищого або найвищого ступеню. Мотиви позову хоч і є помилковими, однак, виходячи з логіки сторони позивача, вони полягають виключно в стягненні подвійного розміру завдатку та моральної шкоди, а таке питання новизною в законодавстві назвати не можна. Враховуючи строки розгляду справи та кількість судових засідань - немає підстав вважати, що доручення позивача ускладнило звичний робочий режим адвоката. Тривалість професійних відносин адвоката з позивачем в часових рамках теж не можна назвати довготривалим строком. Оскільки мотиви позову за наслідками розгляду справи свою відповідність нормам матеріального права знайшли лише частково, наслідки роботи адвоката в досягненні позитивного результату в повній мірі досягнуті не були. Все вище перелічене дає достатні підстави для висновку, що визначення практично максимального розміру години роботи адвоката не є розумно обрахованою сумою, і з огляду на те, що гіпотетичного результату, якого бажає клієнт адвокатом не досягнуто, сума витрат на правову допомогу в розмірі 3 300 грн. не є об'єктивною. Чинний ЦПК України передбачає стягнення з відповідачів суми витрат на правову допомогу, проте, враховуючи загальні засади процесуального законодавства, до стягнення підлягають лише розумно обраховані та об'єктивно підтвердженні витрати. Оскільки в справі, яка розглядається, такі витрати обраховані не об'єктивно та без врахування принципу розумності, правових підстав стягувати з відповідачів зазначену суму витрат немає. Враховуючи, що розмір судового збору є сталою величною та визначається законом, за правилами ст. 88 ЦПК України, його загальний розмір в сумі 344,10 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.5, 16) слід стягнути з відповідачів. З них 229,40 грн. - судовий збір за подання позовної заяви, який пропорційно відповідає розміру задоволених вимог, та 114,70 грн. - судовий збір за подання заяви про забезпечення позову, яка задоволена ухвалою суду від 20.01.2014р. (а.с.24). На підставі наведеного та

Outcome: partial