Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на підставі договору дарування житлового будинку від 17.03.2016 належить будинок [ADDRESS] , який було укладено з [PERSON] , який є її батьком. Вказаний будинок [ADDRESS] розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:85:183:0048 за адресою [ADDRESS] . Зазначена земельна ділянка належить їй на підставі договору дарування земельної ділянки від 17.03.2016, який було укладено з [PERSON] , який є її батьком. В даному будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , але не проживають з вересня 2017 року, та не цікавився утриманням будинку. У зв`язку з вищевикладеним, просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Мілетич О.О. в судове засідання не з`явилися, надіслали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, просять позов задовільнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча про день і час слухання справи були належним чином повідомлені, надіслали на адресу суду нотаріально засвідчені заяви, в яких позовні вимоги визнали, не заперечують проти задоволення позову, а визнання їх такими, що втратили право на користування житловим будинком. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження, суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судові дебати не проводяться. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст..264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: - чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; - які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; - яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; Так, предметом даного позову являється захист прав власності на житло, яке знаходиться у приватній власності позивача. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до договору дарування житлового будинку від 17.03.2016 та договору дарування земельної ділянки від 17.03.2016 є власником будинку [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у будинку [ADDRESS] , що вбачається з копії будинкової книги, але в даному будинку з вересня 2017 року не проживають, що вбачається з актів про непроживання особи в будинку від 20.02.2020. Більше того, за весь час їх відсутності жодного разу не цікавилися утриманням будинку. Не зняття відповідачів з місця реєстрації створює суттєві перепони для здійснена позивачем своїх прав як власника будинку та перешкоджає їй розпоряджатися будинком на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За правилами положень ст.ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми права, обставини справи, суд вважає, що оскільки відповідачі майже чотири роки не користується даним житловим приміщенням, не проживають в ньому, доказів того, що позивач або інші особи, чинили їм перешкоди у користуванні житлом не надано, також не надано будь-яких доказів про те, що між ними встановлені домовленості щодо користування даним житлом, а тому позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] . Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Outcome: approved