Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], власником якого вона є. В обгрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з 03.05.1989 року вона перебувала в зарестрованому шлюбі з [PERSON] 05.08.2003 року шлюб між сторонами було розірвано та вирішено спірні питання з приводу квартири. Після припинення шлюбних стосунків [PERSON] забрав всі свої особисті речі і виселився. В даний час він проживає в [ADDRESS]. Більше в квартирі за місцем реєстрації не з'являвся, але добровільно знятися з реєстрації відмовляється. Тому вона просить суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не прибула, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності. Не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] не прибув в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладання розгляду справи від нього не надходило. З письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини : позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.03.2010 року. Згідно довідки житлово-будівельного кооперативу № 5, [PERSON] зареєстрований з 20.12.1990 року в квартирі [ADDRESS]. Актом комісії в складі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 11 квітня 2014 року встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], але з серпня 2003 року не проживає, відсутні його речі і майно. Відповідно до положень ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначено в ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В правових позиціях, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від.12.04.1985 року з наступними змінами «Про деякі питання,що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або членів його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, обов'язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є її відсутність в житловому приміщенні протягом року без поважних причин . Із змісту позову вбачається, що [PERSON] не проживає в спірній квартирі з серпня 2003 року, оскільки розлучився з позивачкою і виїхав з м.Красноград Харківської області. Позов пред'явлено до суду у квітні 2014 року. Відповідач не проживає у квартирі позивача більше 10 років з власної волі і залишив її переїхавши на інше постійне місце проживання, а своєю реєстрацією у квартирі порушує право позивачки як власниці на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст. 391 ЦК України. Згідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved