Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Позивач \~ [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме: визнати за нею право власності на 1/2 частину двохкімнатної квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що з відповідачем вони зареєстрували шлюб 17.03.2012 року. За період спільного подружнього життя за спільні сімейні кошти ними було придбано наступне майно: двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 73,4 кв.м. 20.12.2017 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Відтак, дана квартира була набута за час шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, попередньо подала до суду письмову заяву, у якій просила справу слухати без її участі, позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає повністю. Відповідно до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем Дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи. 17.03.2012 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної рестрації актів цивільного стану Теребовлянського районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №25. Згідно договору купівлі - продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу від 26.12.2012 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , загальною площею 73,4 кв.м. Як вбачається із витягу №5998046 з Державного реєтру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прва власності, власником двохкімнатної квартири [ADDRESS] є [PERSON] , на підставі договору купівлі - продажу, зареєстрованого в реєстрі за №3432, від 26.12.2012 року. Рішенням Теребовлянського районного суду від 20.12.2017 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що спірні двохкімнатна квартира придбані у період перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти, на підставі цивільно-правової угоди, яка укладалась відповідачем, за відома позивача, в інтересах та для потреб сім`ї. Доказів протилежного судом не встановлено. Отже, спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін спору та їх частки визнаються рівними. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, а також визнання позову відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом визнання за нею права власності на 1/2 ідеальної частки двохкімнатної квартири [ADDRESS] .

Outcome: approved