Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просила, визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,078 га, яка розташована за адресою по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, мотивуючи тим, що [PERSON] відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом отримала у спадщину житловий будинок, розташований за адресою по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,078 га за цією ж адресою. 29 листопада 1997 року [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла донькам -[PERSON] та [PERSON] Після смерті [PERSON] позивач успадкувала ? частину спадкового майна - житловий будинок за адресою [ADDRESS]. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину земельної ділянки площею 0,078 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно та державної реєстрації цього майна за спадкодавцем. Дана обставина і стала причиною її звернення до суду з дійсним позовом . Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяви про розгляд справи у його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Третя особа Восьма дніпропетровська Державна нотаріальна контора явку свого представника в судове засідання не забезпечила, надала суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника. Дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 26 лютого 1998р. спадкоємицею майна [PERSON], померлого [INFO] року є [PERSON] Спадкове майно, на яке видані [PERSON] свідоцтва, складається з: жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0780 га, розташованої на території Самарського району м. Дніпропетровська вул. Рощинська,13 та переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Ця земельна ділянка належала померлому на підставі Державного акту про право приватної власності на землю Серія [NUMBER] виданого Дніпропетровською міською радою народних депутатів м. Дніпропетровську 17 березня 1997 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1894. 29 листопада 1997 року [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла - [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожній. [INFO] року [PERSON] - померла. Після смерті останньої свідоцтво про право на спадщини за заповітом від 13 липня 2015 року на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Рощинська,13 по ? частині кожна, отримали [PERSON] та [PERSON] Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 22 березня 2016 року - [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину земельної ділянки по 1/2 частині, кожному спадкоємцю, яка розташована за адресою: [ADDRESS] після померлої [PERSON], оскільки остання за життя не зареєструвала своє право власності на зазначену земельну ділянку та не отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку. Відповідно зі ст.1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено в судовому засіданні позивачка [PERSON] - є донькою спадкодавця - [PERSON] Відповідно до ч. 1. ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини. Відповідно до ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних, підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розмішені. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України, суб'єктами права приватної власності є фізичні особи. Фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. П. 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України встановлено спосіб захисту цивільного права шляхом його визнання. Враховуючи те, що спадкодавець земельної ділянки [PERSON] померла, здійснити державну реєстрацію відповідних речових прав відповідно до вимог чинного законодавства України та отримати відповідні правовстановлюючі документи на вище зазначену земельну ділянку неможливо, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Окрім того, позивач в передбачений законом строк прийняла спадщину у вигляді частини житлового будинку, який розташований на спірній земельній ділянці. Визнання за позивачем права власності на частину земельної в судовому порядку є єдиним способом захисту її прав.

Outcome: approved