Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання угоди дійсною та визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що 6 травня 2013 року між нею та відповідачем було укладено домашню угоду купівлі - продажу житлової кімнати [ADDRESS] яка належить відповідачу на праві приватної власності загальною площею 26,575 м. кв., яка з урахуванням частки загальної сумісної власності становить 13/100. Свої зобов'язання по зазначеній угоді вона виконала в повному обсязі, а саме за купівлю вказаної кімнати вона передала відповідачу грошову суму у розмірі 70000 грн., про що він склав розписку. Відповідно до розписки від 06 травня 2013 року відповідач зобов'язався оформити угоду у нотаріуса до 31 грудня 2013 року, але до теперішнього часу він ухиляється від нотаріального посвідчення угоди з різних причин. Просила суд визнати домашню угоду від 06 травня 2013 року про купівлю - продажу жилої кімнати [ADDRESS] укладену між нею та відповідачем - дійсно. Визнати за нею право власності на житлову кімнату [ADDRESS] (а.с.2-3). В судовому засіданні позивач позов підтримала та надала аналогічні пояснення викладеним в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, та не заперечував про той факт, що дійсно йому на праві власності належить житлова кімната [ADDRESS], також не заперечував про той факт, що дійсно між позивачкою та ним 6 травня 2013 року було укладено домашню угоду купівлі - продажу житлової кімнати №510. Позивач свої зобов'язання перед ним виконала, а саме передала йому 70000 грн., в той час як він зобов'язався оформити угоду у нотаріуса до 31 грудня 2013 року, але до теперішнього часу нотаріального посвідчення угоди не відбулося, т.я. у нього на це не має часу, оскільки необхідно підготувати ряд документів. Суд заслухавши позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди дійсною та визнання права власності задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на приміщення в гуртожитку від 25 серпня 2011 року № 1394 видане Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради відповідач [PERSON] є власником кімнати [ADDRESS] (частка власності складає 12,1% від загальної площі блоку 509-516), загальною площею 25,5 кв.м. (а.с.14-15). Відповідно до розписки від 6 травня 2013 року позивач передала відповідачу грошові кошті у розмірі 70000 грн., за купівлю кімнати №510 а відповідач в свою чергу зобов'язався оформити угоду у нотаріуса до 31 грудня 2013 року (а.с.6-7). Згідно з ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом встановлено, що відповідно до наданої розписки відповідач дійсно отримав від позивачки 70000 грн. за продаж кімнати в гуртожитку, а у свою чергу зобов'язався посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально, тобто сторони домовились всіх істотних умов договору. Однак, згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Виходячи з цих положень закону, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Таким чином суд приходить до висновку, що чинним цивільним кодексом не передбачено можливості визнання дійсним договорів, що підлягають нотаріальному посвідченню й державній реєстрації, а тому відсутні підстави для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed