Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] обєднаної територіальної громади Кременчуцького району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В своїй позовній заяві позивач [PERSON] вказувала на те, що 05.11.2009 року помер її батько, [PERSON]. Факт смерті зареєстрований Максимівською сільською Радою Кременчуцького району Полтавської області, актовий запис за № 41 від 06.11.2009 року. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по вулиці Лесі Українки, буд. №4 в селі Максимівка, Кременчуцького району, Полтавської області. За життя, [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений 18.02.2004 року секретарем Максимівської сільської Ради Кременчуцького району Полтавської області, зареєстровано в реєстрі за №20. Згідно даного заповіту все своє майно , з чого б воно не складалося, [PERSON] заповідав [PERSON] На день смерті [PERSON] даний заповіт не відмінявся та не скасовувався , про що є відповідний запис в заповіті Максимівської сільської Ради Кременчуцького району Полтавської області від 19.06.2012 року. Постановою державного нотаріуса Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори про відмову у вчинені нотаріальної дії від 02.03.2018р за № 535/02-31 було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями , що розташований в селі Максимівка, Кременчуцького району Полтавської області по вул. Лесі Українки, буд. № 4 , оскільки відповідно довідки КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної Ради» від 02.02.2018р за № 61/369 вбачається, що право власності на даний житловий будинок з господарськими будівлями за [PERSON] не зареєстровано. Просила визнати за нею, [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в селі Максимівка, Кременчуцького району, Полтавської області по вулиці Лесі Українки, буд. № 4, в порядку спадкування за заповітом після померлого [PERSON]. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася з поважних причин, надала суду письмову заяву про можливість розгляду справи в її відсутність та просила задовольнити позов на підставі доказів, які маються в матеріалах справи. Представник відповідача [PERSON] обєднаної територіальної громади в судове засідання не зявився, надав суду заяву про можливість розгляду справи без його присутності, позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі. Представник третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори м.Кременчука в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про можливість розгляду справи у їх відсутність. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.11.2009 року помер батько позивачки, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КЕ № 149916 від 06.11.2009 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина , яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в селі Максимівка, Кременчуцького району Полтавської області по вул. Лесі Українки, буд. № 4. Постановою державного нотаріуса Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори про відмову у вчинені нотаріальної дії від 02.03.2018р за № 535/02-31 було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями , що розташований в селі Максимівка, Кременчуцького району Полтавської області по вул. Лесі Українки, буд. № 4 , оскільки відповідно довідки КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної Ради» від 02.02.2018р за № 61/369 вбачається, що право власності на даний житловий будинок з господарськими будівлями за [PERSON] не зареєстровано. Відповідно до ст. 1216, 1217, 1222, 1223, 1233 ЦК України , спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті ( ст. 1218 ЦК ). Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. Як розяснено у п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008р № 7 « Про судову практику в справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.1 узагальнень від 16.05.2013року № 24-753/0/4-13 « Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звернув увагу на таке: при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995р № 56, та інших нормативно-правових актів. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок , інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно , що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов : якщо реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинку, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р № 56, Тимчасове Положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18.02.2002 року № 157/6445 ( з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Закону України від 01.07.2004р « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Виходячи зі змісту наведених нормативних актів , громадяни , які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року,\~ могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно на земельній ділянці, яка перебувала в їх законному користуванні або у приватній власності. Відповідно довідки [PERSON] сільської Ради Кременчуцького району Полтавської області від 23.02.2018 року за № 326/02-22 вбачається, що згідно по господарській книзі сільської ради за 2006-2010р , особовий рахунок № 714, за [PERSON] числиться житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: с. Максимівка, Кременчуцького району, Полтавської області, вул. Лесі Українки, буд. 4. Житловий будинок 1989 року побудови. Відповідно довідки [PERSON] сільської Ради Кременчуцького району Полтавської області від 26.01.2018 року за № 160/02-22 вбачається, що [PERSON] на момент смерті, 15.11.2009 року, був зареєстрований в [INFO]. Позивач [PERSON] у відповідності до ст.ст. 1222, 1223, 1268 ЦК України, як спадкоємець за заповітом в установлений законом строк прийняла спадщину після померлого батька, [PERSON], який помер 05.11.2009 року, що підтверджується письмовими доказами, доданими до позовної заяви. Таким чином, суд вважає, що право власності на спадковий будинок з господарськими будівлями [PERSON] набула правомірно. Оскільки оформити своє право на спадщину шляхом звернення до нотаріуса позивач не має можливості, порушено її право, тому слід визнати за позивачем [PERSON] право власності на вказане нерухоме майно в порядку спадкування. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач [PERSON] не наполягає на стягненні з відповідача понесених судових витрат, що суд бере до уваги. На підставі викладеного,

Outcome: approved