Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], згідно якої просить визнати за нею право власності на ? частину спільної сумісної власності майна подружжя, яке придбане під час її проживання однією сімєю як жінки та чоловіка, які перебували між собою у шлюбу, а саме на половину вмісту депозитного сейфу, який знаходиться згідно договору № 050019 у депозитарії АТ Укрінбанк у місті Дрогобичі та на ? частину трьох кімнатної квартири [ADDRESS]. У подальшому під час розгляду справи позивачем подано заяву від 03 лютого 2013 року про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої просила визнати спільною сумісною власністю подружжя усе майно, придбане під час її проживання однією сімєю із [PERSON] Георгієвичем як жінки та чоловіка, які не перебували між собою у шлюбі; визнати спільною сумісною власністю подружжя майно придбане під час її проживання однією сімєю із [PERSON] Георгієвичем як жінки та чоловіка, які не перебували між собою у шлюбі, а саме вміст депозитного сейфу, згідно договору № 050019 депозитарії АТ Укрінбанк у місті Дрогобичі, а також визнати спільною сумісною власністю подружжя майно придбане під час її проживання однією сімєю із [PERSON] Георгієвичем як жінки та чоловіка, які не перебували між собою у шлюбі, а саме квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] покликається на те, що з 1995 року вона разом із [PERSON] проживала однією сімєю як чоловік та дружина, хоч шлюб на той час між ними зареєстрованим не був. У [PERSON] було двоє дітей, а саме син [PERSON] та дочка [PERSON]. [PERSON] з 1991 року сам виховував дітей, так як із першою дружиною не підтримував жодних стосунків. У позивача [PERSON] також був двох річний син, коли вони із [PERSON] починали спільне сімейне життя. Також [PERSON] у своєму позові зазначає, що вона любила [PERSON], вела в новій сімї спільне господарство. А саме прала, прибирала, готувала їсти, працювала за місцем своєї праці. За час спільного проживання позивач разом із [PERSON] заробляли спільні кошти, а коли трапилася нагода придбати дешеве житло з метою покращення житлово-побутових умов, то за твердженням позивача її мати [PERSON] привезла їй із міста Києва, де вона проживала на той час, 5 тисяч гривень, і вони разом із [PERSON] купили квартиру [ADDRESS]. Оскільки на той час за твердженням позивачки між нею та [PERSON] була повна довіра та взаєморозуміння, то вона не заперечувала проти того, щоб згідно договору купівлі продажу власником житлової квартири [ADDRESS] став [PERSON] 18 червня 1999 року позивач разом із [PERSON] перейшли жити у спільно придбану квартиру. [PERSON] розлучився із своєю першою дружиною [PERSON] 18 серпня 1999 року, хоч до цього часу з нею уже реально не проживав протягом 8 років. Після цього позивач [PERSON] 22 жовтня 1999 року зареєструвала шлюб із [PERSON] У 1996 році [PERSON] захворів на запалення легенів, що ускладнилося бронхіальною астмою та емфіземою. Після цього за твердженням позивача вона була змушена доглядати за [PERSON], оскільки є медиком за освітою, а як дружина взяла на себе всю роботу по веденню домашнього господарства, оскільки любила та поважала чоловіка. У своєму позові [PERSON] також стверджує, що за час перебування у громадянському шлюбі, а з 22 жовтня 1999 року у зареєстрованому шлюбі, позивач разом із [PERSON] придбали ряд майна, а саме житлову квартиру [ADDRESS], вартість якої на момент смерті [PERSON] становила 81 248гривень, предмети домашньої обстановки та побутової техніки. Крім цього, з метою зберігання цінних речей та коштів, що були у [PERSON] та позивача [PERSON], [PERSON] 13 квітня 2005 року уклав договір № 050019 на користування індивідуальним депозитним сейфом в депозитарії АТ Укрінбанк, за яким за твердженням позивачки вона, [PERSON], являлася довіреною особою. У цьому депозитному сейфі позивач [PERSON] разом із [PERSON] зберігали грошові кошти сімї, вироби із золота та інші цінності, в тому числі деякі коштовності, що були куплені [PERSON] її матірю. Як підставу до задоволення своїх позовних вимог позивач [PERSON] зазначає положення статей 60-64, а також положення статті 74 Сімейного кодексу України, якими врегульовано перелік обєктів права спільної сумісної власності подружжя, виникнення права спільної сумісної власності подружжя, здійснення подружжям права спільної сумісної власності, право подружжя на розпорядження майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а також право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Будучи присутньою особисто у судовому засіданні, позивач [PERSON] підтримала у повному обсязі усі свої первісні та збільшені позовні вимоги, посилаючись на обґрунтування, що містяться у її позовній заяві та заявах про збільшення розміру позовних вимог. Також позивач [PERSON] зазначила, що немає бажання нічого додатково пояснювати до своїх заяв, оскільки такі додаткові пояснення надасть її представник, - адвокат [PERSON] У судовому засіданні адвокат [PERSON] як представник позивача [PERSON] підтримав у повному обсязі заявлені позовні вимоги позивача [PERSON] додатково зазначив, що договір купівлі-продажу житлової квартири [ADDRESS] був придбаний у період перебування позивача [PERSON] у шлюбі із [PERSON], а відтак виходячи із певних норм як Кодексу законів України про шлюб та сімю, так із певних норм Сімейного кодексу України, дане нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя, що підлягає до розподілу у передбаченому законом порядку, а дані обставини підтверджуються письмовими доказами, які містяться у матеріалах даної цивільної справи. При цьому, адвокат [PERSON] відмовився на поставлені йому представником відповідача [PERSON] - [PERSON] запитання конкретизувати, якими саме письмовими доказами підтверджується факт набуття у власність [PERSON] житлової квартири [ADDRESS] за час спільного перебування у шлюбі із позивачем [PERSON] Також, адвокат [PERSON] вважає, що спільним сумісним майном подружжя слід визнати та розподілити і вміст індивідуального депозитного сейфу в депозитарії АТ Укрінбанк, яким користувався на підставі укладених договорів, копії яких містяться у матеріалах справи, покійний [PERSON], оскільки укладав ці договори, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із позивачем [PERSON] Також адвокат [PERSON] зазначив, що [PERSON] з моменту його захворювання та до самої смерті перебував на утриманні у позивача, а за час спільного проживання без реєстрації шлюбу позивач [PERSON] із [PERSON] вели спільне сімейне життя як чоловік та дружина, вели спільне господарство та набували спільних благ. А відтак усі речі, нажиті позивачем [PERSON] та [PERSON] з 1995 року слід вважати спільним сумісним майном подружжя, яке слід поділити цьому судовому процесі. Під час судового розгляду справи судом зясовано, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] померли, що підтверджується наявними у матеріалах справи відповідними фотокопіями свідоцтв про смерть цих осіб, а саме копією свідоцтва [PERSON] 1-ОК № 222684 від 23.08.2011 року, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області та копією свідоцтва [PERSON] 1- СГ № 249701 від 05.04.2011 року виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, хоч була належним чином у відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексу України повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання у справі. Однак, у судовому засіданні як представник [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності брала участь [PERSON], яка, як вбачається із матеріалів справи, заперечувала проти позовних вимог позивача [PERSON] у повному обсязі. Крім цього, [PERSON] залучена судом як відповідач до участі у даному судовому процесі як правонаступник (особа, яка прийняла спадщину) померлих відповідачів [PERSON] та [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - згідно довіреності [PERSON], будучи особисто присутнім у судовому засіданні, заперечив проти заявлених позивачем позовних вимог у повному обсязі. [PERSON] додатково пояснив суду, що позовні вимоги [PERSON] у частині визнання спільним сумісним майном подружжя житлової квартири [ADDRESS] а також про визнання за позивачем права власності на ? цієї житлової квартири [ADDRESS] не підлягають до задоволення, оскільки на момент придбання цієї квартири у власність [PERSON] він перебував в офіційно зареєстрованому шлюбі із громадянкою [PERSON], що є очевидним із матеріалів справи та не оспорюється учасниками цивільного процесу. Водночас як зазначив [PERSON], твердження позивача, що квартира була нажита за спільні кошти та перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] без реєстрації такого шлюбу не можуть бути підставою до задоволення таких позовних вимог, оскільки діючим на той час законодавством, в тому числі рядом положень діючого на той час КЗпШС фактичні шлюбні відносини не породжували ніяких прав та обовязків для осіб, які проживали однією сімєю. Аналогічні висновки містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 03 жовтня 2012 року, ухваленої за наслідками розгляду касаційної скарги [PERSON] на рішення та ухвалу відповідно Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2010 року та апеляційного суду Львівської області від 05 березня 2012 року, за наслідками якої дану справу передано на повторний перегляд до суду першої інстанції. Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] у частині визнання спільною сумісною власністю подружжя майна, придбаного під час її проживання однією сімєю із [PERSON] Георгієвичем як жінки та чоловіка, які не перебували між собою у шлюбі, а саме вміст депозитного сейфу згідно укладеного [PERSON] договору № 050019 на користування індивідуальним депозитним сейфом у депозитарії АТ Укрінбанк у місті Дрогобичі, то представник [PERSON] вважає, що такі позовні вимоги теж не підлягають до задоволення із тих підстав, що із самого змісту та назви договору випливає про те, що укладений [PERSON] договір був покликаний на зберігання у цьому сейфі особистих речей [PERSON], а не спільного сумісного майна подружжя. Особисті речі та особисте майно у відповідності до певних положень діючого на момент укладення договору Сімейного кодексу України не можуть бути предметом спільного сумісного майна подружжя. З цього теж не підлягають до задоволення вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на ? вмісту депозитного сейфу у депозитарії АТ Укрінбанку на підставі згаданого договору користування цим депозитним сейфом. Також [PERSON] зазначив, що позивачем [PERSON] у супереч положень статей 57-60 ЦПК України не подано у процесі розгляду справи жодних належних та допустимих доказів, що підтверджували б про ряд тверджень та доводів, які викладені у її первісній позовній заяві та наступних заявах про збільшення розміру позовних вимог. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, а також їх представників, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із положеннями ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений гл. 3 зокрема ст. 16 ЦК України, а інші способи визначаються спеціальними законами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини. Як вбачається із первісних та збільшених позовних вимог позивача [PERSON] предметом спору у цьому судовому процесі являється спір між сторонами у справі про право власності на житлову квартиру [ADDRESS] та на вміст депозитного сейфу, який знаходиться у депозитарії АТ Укрінбанк у місті Дрогобичі згідно укладеного договору між колишнім чоловіком позивачки [PERSON] та АТ Укрінбанк як про спільне сумісне майно подружжя, - [PERSON] та позивачки [PERSON] Тому вирішуючи цей цивільний спір, суд виходить із наступних встановлених судом під час судового розгляду обставин справи. Під час розгляду справи встановлено, що спірна житлова квартира [ADDRESS] придбана покійним колишнім чоловіком позивача [PERSON] 08 червня 1999 року, а право власності на це майно зареєстровано останнім у Дрогобицькому МБТІ та ЕО 16 червня 1999 року. Отже, [PERSON] став власником спірної квартири саме 16 червня 1999 року. Дані обставини підтверджуються наявною у матеріалах справи фотокопією договору купівлі-продажу квартири від 08 червня 1999 року, укладеного між продавцями [PERSON], [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та покупцем [PERSON] із другої сторони. Вказаний договір купівлі-продажу цього нерухомого майна посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького міськрайонного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано у реєстрі за № 949. На момент укладення зазначеного договору купівлі-продажу спірної житлової квартири [PERSON] перебував в офіційно зареєстрованому шлюбі із своєю першою дружиною [PERSON], який було розірвано на підставі судового рішення у справі №2-1027/1999 р. лише 18 серпня 1999 року, що підтверджується матеріалами справи та встановлено чинною ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 03 жовтня 2012 року у справі касаційного провадження із розгляду поданої касаційної скарги [PERSON] Водночас, із позивачем [PERSON] в офіційні шлюбні відносини [PERSON] вступив лише 22 жовтня 1999 року, які розірвав 27 квітня 2010 року, що вбачається із наявної у матеріалах справи копії рішення Дрогобицького міськрайонного суду у цивільні справі № 2-343/10 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Отже, на момент набуття [PERSON] у власність житлової квартири [ADDRESS] діяли положення КЗпШС, якими і слід керуватися підчас вирішення спорів з приводу визнання права власності на майно як спільне сумісне майно подружжя, нажите за час перебування шлюбі. Саме такі приписи містить стаття 22 діючого на той час КЗпШС. Водночас, за час розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] та гр.[PERSON] на момент придбання останнім у власність житлової квартири [ADDRESS] не перебували, тай не могли навіть теоретично перебувати у зареєстрованому шлюбі, а відповідно до зазначеного вище Кодексу фактичні шлюбні відносини не породжували ніяких прав та обовязків для осіб, які проживали однією сімєю. Більше того, за час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем [PERSON] не додано жодних інших належних та допустимих доказів, які підтверджували б про наявність обставин щодо спільної праці громадян [PERSON] та позивача [PERSON], які обєдналися для спільної діяльності, у результаті якої набули у власність згадану вище житлову квартиру [ADDRESS] і яку на підставі статті 17 діючого на момент виникнення спірних правовідносин Закону України Про власність слід було б розцінювати судом як майно, що набуте у спільну часткову власність позивачем разом із [PERSON], якщо інше не передбачено письмовою угодою між ними. Такий висновок уду кореспондується у повній мірі із висновком Вищого спеціалізованого суду України, що зазначений в ухвалі від 03 жовтня 2012р., який, у свою чергу, є обовязковим до врахування судом під час повторного перегляду цієї справи у даному випадку у суді першої інстанції. Також, за час розгляду справи не знайшло свого підтвердження та не відповідає дійсним обставинам справи, тому підлягає до критичної оцінки судом під час ухвалення рішення у справі, посилання представника позивача, адвоката [PERSON], що спірна житлова квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем [PERSON] Під час розгляду справи судом також встановлено, що між покійним [PERSON] з однієї сторони та Дрогобицькою філією АТ Укрінбанк із другої сторони у період з 2005 року до 2009 року неодноразово укладались договори на користування індивідуальним депозитним сейфом у депозитарії АТ Укрінбанк та договір на користування індивідуальним сейфом. Останнім був такий Договір № 090060 на користування індивідуальним сейфом від 13 квітня 2009 року, згідно якого банк надав [PERSON] у тимчасове особисте користування сейф № 158 та ключ від цього сейфу. Як вбачається із фотокопії цього договору, згідно цього договору позивач [PERSON] на відміну від попередніх договорів, уже не являлася довіреною особою [PERSON], які мали теж право користуватися цим сейфом відповідно до договору та на підставі виданої [PERSON] довіреності. З цього вбачається, що позивач [PERSON] не мала права користуватися цим сейфом, оскільки [PERSON] у 2009 році не наділяв її такими повноваженнями, а відтак остання не мала законного доступу до зазначеного сейфу. Також, як вбачається із матеріалів справи, на час вищезгаданих спірних правовідносин позивач [PERSON] дійсно перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], який було розірвано на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 27 квітня 2010 року, що набрало законної сили 07 травня 2010 року Згаданим судовим рішенням встановлено, що уже з травня 2009 року [PERSON] не підтримував жодних сімейних стосунків із [PERSON], що визнано самою [PERSON] Також цим рішенням встановлено, що на момент його постановлення жодного спору про розподіл спільного сумісного майна подружжя немає. Вирішуючи даний спір у частині визнання права власності на вміст депозитного сейфу як на спільне сумісне майно подружжя, суд виходить із того, що на час виникнення спірних правовідносин діяли положення Сімейного кодексу України, якими і було врегульовано право спільної сумісної власності подружжя. Так, у відповідності до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Водночас, у відповідності до положень статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте чоловіком або дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали особисто дружині або чоловікові; особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; також суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку із фактичним припиненням шлюбних відносин; якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Як зазначено вище у цьому рішенні, предметом спору у цьому судовому процесі являється вміст індивідуального сейфу № 158 у Дрогобицькій філії АТ Укрінбанк, яким особисто користувався на підставі договору індивідуального користування № 090060 [PERSON] Будь-які інші фізичні чи юридичні особи не мали права на користування чи навіть права доступу до цього індивідуального сейфу, що є очевидним із згаданого Договору та підтверджується відповіддю із Дрогобицького ЦВ ПАТ Укрінбанк за № 0163 від 18 липня 2014 року, яка міститься у матеріалах справи. Водночас, за час розгляду справи та на момент постановлення рішення у справі суду не є відомим точний вміст індивідуального сейфу № 158, на який претендує позивач [PERSON] як на спільне сумісне майно подружжя, нажити нею разом із [PERSON] за час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі. Жодних належних чи допустимих доказів, які б свідчили про наявність у цьому сейфі майна, яке є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] позивачем у супереч вимог статей 57-60 Цивільного процесуального кодексу України суду не представлено. Відтак, суд не може визнати за позивачем право власності на частину вмісту індивідуального сейфу, яким особисто та одноособово користувався лише гр.[PERSON], не знаючи про наявність чи відсутність у цьому сейфі майна, що набуте за час спільного проживання у шлюбі [PERSON] із позивачем [PERSON], чи належить це майно до майна, що є спільним сумісним майном подружжя, чи належало це майно [PERSON], або було ввіреним йому третіми особами, чи може це майно бути предметом такого спору, чи не виключено воно у відповідності до законодавства із цивільного обороту і тощо. Більше того, задоволення у цій частині позовних вимог позивача [PERSON] призведе до порушення законних прав та інтересів третіх осіб, в тому числі відповідачів у справі у випадку, коли вміст спірного індивідуальному сейфу, яким користувався [PERSON], містить будь-яке майно, що може належати цим особам, в тому числі як спадкове майно, що належало особисто [PERSON] Дані висновки суду кореспондуються також із положеннями пунктів 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя, а також випливають із положень статті 61 Сімейного кодексу України, статті 177, частини 2 статті 178 та статті 179 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed