Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого вказала, що вона на підставі договору дарування від 13.02.1995, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області за реєстровим № 309, є власником квартири, розташованої за адресою: м.Мирноград Донецької області, пров.Тітова[ADDRESS], в якій з 12.07.1995 зареєстрований відповідач, який є її колишнім чоловіком. 20.05.1996 у шлюбі між нею та відповідачем у них народилася донька [PERSON], яка також була зареєстрована за вказаною адресою. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 15.10.2012 шлюб між нею та відповідачем був розірваний. Шлюбні відносини між ними були припинені з липня 2012 року, місце реєстрації відповідач покинув у жовтні 2013 року, забравши свої речі, на теперішній час проживає за іншою адресою. З моменту виїзду відповідач не несе зобовязань по сплаті комунальних платежів, які розраховується з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні. Тому позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування належним їй жилим приміщенням, стягнувши з останнього на її користь судовий збір. Ухвалою суду від 08.01.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження. Сторони та третя особа до підготовчого засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином, письмово повідомили суд про розгляд справи без їх участі. При цьому позивач [PERSON] вказала, що вона наполягає на позові, а відповідач [PERSON] вказав про визнання ним позовних вимог у повному обсязі. З огляду на ч.3 ст.200 ЦПК України, беручи до уваги визнання позову позивачем, суд вважає за необхідне ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що жила квартира, розташована за адресою: Донецька область, м.Мирноград, пров.Тітова[ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (до укладення шлюбу Малишева) Н.Л. на підставі договору дарування від 13.02.1995, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстровий номер 309, право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за позивачем у Димитровському Бюро технічної інвентаризації 17.04.1995 (а.с.6-10). Згідно за рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 15.10.2012 шлюб сторін розірвано (а.с.17). Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 20.12.2018 у даній квартирі окрім позвача зареєстровані: з 12.07.1995 колишній чоловік позивача [PERSON], [INFO], та з 20.07.2016 їх донька [PERSON], [INFO] (а.с.11). Відповідно до актів об'єднання співвласників багатоквартирного будинку від 15.03.2016 та від 20.12.2018, складених представниками комітету за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON], [INFO], за адресою: Донецька область, м.Мирноград, пров.Тітова[ADDRESS], фактично не проживає з жовтня 2013 року (а.с.15, 16). Відповідно до акту координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 19.12.2018, складеного представником комітету за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON], [INFO], є зареєстрованим за адресою: [INFO], пров.Тітова[ADDRESS], але фактично проживає за адресою: [INFO] (а.с.19). За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно ст.150 ЖК України, ч. 1\~ст.319 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання й вправі розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, власник майна у відповідності до вимог ст.391 ЦК має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сімї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сімї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач був зареєстрований за адресою розташування квартири позивача, яка належить йому на праві приватної власності, в якості повнолітнього члена його сімї та не є співвласником спірної житлової площі. Також судом достовірно встановлено, що відповідач не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою з жовтня 2013 року по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування будинком позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла понад один рік, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно\~до\~ч.1 ст.142 ЦПК України\~у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 50 % сплаченого останньою судового збору, а саме 352,40 грн (із розрахунку 704 грн\~80 коп.), оскільки відповідач\~визнав позовні вимоги до початку розгляду справи по суті. На підставі ст.ст.9, 64, 150, 156 СК України, ст.ст.386, 405 ЦК України,

Outcome: approved