Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання обґрунтовуючи який зазначила, що є одинокою людиною похилого віку, пенсіонеркою, дітей не має. Вона часто хворіла та потребувала сторонньої допомоги. У зв'язку з чим, 05 жовтня 2004 року погодилась на пропозицію племінниці -[PERSON] та уклала з нею договір довічного утримання. Відповідно до умов договору ,відповідачка зобов'язалася довічно утримувати її,а саме:надавати матеріальну допомогу у розмірі 250 грн. щомісяця,забезпечити житлом шляхом збереження права позивача на безоплатне довічне проживання у будинку, забезпечити щоденним триразових харчуванням,надавати побутові послуги. Натомість, вона передала [PERSON] у власність житловий будинок №35 по вул..Вишневій смт.Олександрівка Олександрівського району Донецької області. Протягом 10 років відповідачка сумлінно виконувала свої обов'язки за договором довічного утримання, але в 2014 року вона опинилася на тимчасово непідконтрольній Україні території,зокрема у м.Новоазовську Донецької області ,та не мала можливості виїхати з цієї території у звязку з чим і припинила виконувати свої договірні обов'язки. На підставі викладеного, просила суд розірвати договір довічного утримання, укладений 05.10.2004р. між нею та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 1230,скасувати правову реєстрацію права власності на будинок за [PERSON],допустити двосторонню реституцію та повернути сторони у первісне положення щодо права власності,зняти обтяження відповідно до зазначеного договору та визнати за нею право власності на житловий будинок №35 по вул..Вишневій смт.Олександрівка Олександрівського району Донецької області. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала заявлені у позові вимоги у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. В своїх поясненнях зазначила, що після укладення договору відповідач майже десять років виконувала свої обовязки без будь-яких зауважень . Але з початком проведення антитерористичної операції у 2014 році , відповідач повідомила ,що не зможе надавати їй допомогу та виконувати зобовязання за договором,бом.Новоазовськ Донецької області ,де вона залишилася проживати,знаходиться на непідконтрольній Україні території. Поштовий звязок відсутній,виїзд з цієї території обмежений,тому з цього часу відповідач припинила виконувати свої зобовязання і надалі їх не зможе виконувати, що змусило позивача звернутися до суду з позовом про розірвання договору. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримала вимоги позивачки повністю та наполягала на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином ,причини неявки суду не повідомила,відзив не подала. Відповідно до вимог ст.ст.224-225 ЦПК України, судом прийняте рішення про заочний розгляд справи. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази, прийшов до такого. 05 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду), серії ВВМ № 190548, посвідчений приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 1230 (а. с. 10) . Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до розділу 1 (п.1.1; п.1.2) договору, [PERSON] передала , а [PERSON] отримала у власність житловий будинок по вул..Вишневій ,35,смт.Олександрівка Олександрівського району Донецької області . Зазначений житловий будинок на момент укладення договору належав [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку,посвідченого приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON] 12 липня 2004 року за реєстром №883 та зареєстрований в реєстрі права власності на нерухоме майно за №6461971,витяг про реєстрацію права власності від 03.08.2004р. № 4338736. У розділі 2 договору сторони погодили, що [PERSON] здійснює матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись [PERSON], у розмірі 250 грн. Пунктом 2.2. договору визначено, що утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: а) забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження прав безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку,забезпечення щоденним триразових харчуванням; б) надання побутових послуг (прання постільної білизни - один раз на 14 днів,послуги перукарні-один раз на місяць,ремонт побутової,а також аудіо-,відеотехніки тощо); в) забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів. Крім того, відповідно до п. 3.2.1 договору відповідач [PERSON]взяла на себе обов'язок в установлені строки в необхідному обсязі здійснювати надання утримання згідно із п.2 договору. Суд приймає до уваги, що у договорі зазначено місце реєстрації та проживання сторін. Щодо набувача [PERSON], вказано, що вона зареєстрована в [INFO]. Такі ж дані, зазначені і у її паспорті. Заперечень проти позову відповідач не надала, отже, суд вважає, доведеними посилання позивача що з 2014 року [PERSON] не виконує своїх обов'язків за договором довічного утримання, а тому, позовні вимоги в частині розірвання зазначеного договору підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини. За ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Відповідно до ч.3 ст.653 ЦК України, при розірвання договору у судовому порядку зобовязання сторін припиняються з моменту набрання рішенням суду законної сили. Разом з тим , у задоволенні позову [PERSON] в частині повернення сторін у первісний стан , анулювання правової реєстрації права власності на квартиру, визнання за позивачем права власності на зазначену квартиру, скасування заборони відчуження нерухомого майна суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з такого. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане. Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно пункту 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553) для державної реєстрації права власності у разі розірвання договору, за яким відбувся перехід права власності на нерухоме майно, на підставі рішення суду подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно відчужувача до укладення такого договору. Отже, судове рішення про розірвання договору довічного утримання є підставою для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та зняття заборони його відчуження, а тому позовні вимоги в частині повернення сторін в попередній стан , визнання права власності на квартиру не підлягають задоволенню, оскільки є зайвими.

Outcome: partial