Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати при звільненні, в обгрунтування якого вказала, що з відповідачем по справі вона знаходилася у трудових відносинах по 31.12.2014 року. Наказом по підприємству від 31.12.2014 року № 248к її було звільнено за ст.36 п.6 КЗпП України. У порушення ст.116 КЗпП України відповідач до сьогодня не провів з нею розрахунок. Дії відповідача носять діскриміційний характер у зв'язку з тим, що керівник підприємства на свій власний розсуд вирішує кому належить платити, а кому ні. За весь період затримки належної їй виплати ті робітники, які переїхали разхом з підприємством та працюють на ньому, своєчасно та в повному обсязі отримують заробітну плату. Тобто дискримінаційною ознакою є місце проживання. Крім того, відповідач з метою прикриття порушень чинного законодавства утворив фінансову раду підприємства, яка вирішує кому, скільки та в який період платити, таким чином в односторонньому порядку змінюючи умови трудового договору, колективної угоди та норм чинного законодавства у частині захисту прав працівників. За її розрахунком на день звернення до суду відповідач повинен сплатити їй заборгованість у сумі 20066 грн. 34 коп. Також, оскільки з нею не був проведений повний розрахунок при звільненні, вона вважає, що відповідач повинен сплатити її середньомісячну заробітну плату за весь термін затримки до повного з нею розрахунку. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Позивач [PERSON] до суду не з'явилася, про час і місце розгляду справи сповіщена належним чином, письмово повідомила суд про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр Держпраці» також до судового засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, письмово сповістив суд про розгляд справи у його відсутність, надавши письмові заперечення, відповідно до яких позовні вимоги визнав частково, вказавши, що при масовому звільненні працівників підприємства всім звільненим було повідомлено про переміщення з 21.11.2014 року підприємства з м.Донецьк у м.Димитров Донецької області по вул.Ватутіна, 18а. При цьому було наголошено про розмір нарахованих сум, належних для виплати працівникам при звільненні. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» підприємством приймалися відповідні заходи щодо погашення заборгованості по оплаті всім без виключення працівникам підприємства, та щомісячно виплачувалась зарплата пропорційно з отриманих підприємством в результаті господарської діяльності коштів. У зв'язку з цим на засіданні економічної ради підприємства від 27.01.2015 року було винесене протокольне рішення, першим пунктом якого є Графік погашення заборгованості по зарплаті,який виконується Підприємством вчасно. Позивачу щомісячно (січень, березень, квітень, травень та липень 2015 року) перераховувались суми платежів заробітної плати у розмірі 5007,43 грн., 1000,00 грн., 1200,00 грн., 700,00 грн. та 1400,00 грн. відповідно, а всього 9307,43 грн. За станом на 28.08.2015 року заборгованість по заробітній платі позивача становить 11303 грн. 50 коп. Згідно за ст.116 КЗпП України, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вимоги про розрахунок позивачем в день звільнення пред'явлено не було. У зв'язку з тим, що позивачу регулярно виплачується заробітна плата відповідно до Графіку погашення заборгованості, підстав, передбачених ст.117 КЗпП України, для сплати підприємством виплат за затримку виплати заробітної плати немає. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 05.04.2001 року по 31.12.2014 року знаходилася у трудових відносинах з відповідачем, працюючи останні роки на посаді начальника господарчого відділу, була звільнена за ст.36 п.6 КЗпП України у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, що підтверджується записами з трудової книжки позивача, випискою з наказу підприємства № 248к від 21.12.2014 року (а.с.3-9, 15). Згідно за довідкою відповідача від 28.08.2015 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] за станом на 27.08.2015 року становить 11303 грн. 50 коп. Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата повинна виплачуватися працівникам регулярно в робочі дні не рідше двох разів на місяць і не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За приписами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно за ст.116 КЗпП України при звільнені робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Оскільки у порушення наведених правових норм трудового законодавства до теперішнього часу відповідач не розрахувався у повному обсязі з позивачем, заборгованість із заробітної плати позивача в сумі 11303 грн. 50 коп. підлягає стягненню з підприємства на її користь. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз'яснень п.25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 року «Про практику застосування сдами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Так як підприємством у день звільнення розрахунок з позивачем не проведено, воно має відповідати перед позивачем згідно за ст.117 КЗпП України. Відповідно до довідки відповідача від 28.08.2015 року заробіток [PERSON] у жовтні 2014 року за 31 календарний день склав 5536 грн. 32 коп., у листопаді 2014 року за 30 календарниї днів - 5474 грн. 69 коп., отже середньоденна заробітна плата позивача складає 180 грн. 51 коп. ((5536,32 грн. + 5474,69 грн.) : (31 день + 30 днів)). Перевіривши розрахунок середньоденного заробітку позивача, суд находить його таким, що відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100 (далі за текстом Порядок). Оскільки середньоденний заробіток позивача розраховано із календарних днів, середній заробіток за час затримки розрахунку повинен бути розрахований також із врахуванням календарних днів. Позивач просить суд стягнути її середній заробіток за весь термін затримки по день повного розрахунку. Таким чином, у відповідності до вимог Порядку за період з 01.01.2015 року (наступний день після звільнення) по 07.09.2015 року (день постановлення рішення) середній заробіток за час затримки розрахунку позивача складе: 180 грн. 51 коп. х 250 календарних днів (31 день у січні + 28 днів у лютому + 31 день у березні + 30 днів у квітні + 31 день у травні + 30 днів у червні + 31 день у липні + 31 день у серпні + 7 днів у вересні) = 45127 грн. 50 коп. Суд не приймає до уваги позицію відповідача щодо відсутності вини підприємства у затримці виплати позивачу розрахункових сум у зв'язку із її звільненням. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на заробітну плату; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підприємство з листопада 2014 року, а структурні підрозділи відповідача без зміни свого місця розташування, здійснюють свою господарську діяльність на території, підконтрольній українській владі і на день звільнення позивача форс-мажорні обставини перестали існувати для відповідача і ніяким чином не торкалися питань заробітної плати, зокрема, виниклої поза межами активної фази АТО заборгованості позивача. Незадовільне фінансове становище та регулярні виплати заробітної плати відповідно до графіку не виключають відповідальності підприємства. Тримісячний строк позовної давності позивачем не порушено, оскільки його перебіг розпочинається від дати остаточного розрахунку. Така позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012. У порядку ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 564 грн. 31 коп., що становить 1% від задоволеної суми вимог. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.115, 116, 117, 237-1 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial