Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, в обґрунтування якого вказала, що на підставі договору дарування квартири від 27.04.2016 їй належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, а відповідач [PERSON] є знайомим колишніх власників квартири. [PERSON] є зареєстрованим у спірній квартирі з 10.03.2004, проте, з 2015 року по теперішній час за адресою реєстрації не проживає без поважних причин, мешкаючи в м.Покровську Донецької області. [PERSON] є зареєстрованим у вказаній квартирі з 06.11.1998, проте з 2005 року за адресою реєстрації не проживає без поважних причин, адреса його проживання їй невідома. Відповідачі жодного разу не виявили бажання проживати за місцем своєї реєстрації, всі обов'язки зі сплати житлово-комунальних послуг виконуються тільки нею. На даний момент вона не має можливості отримати субсидію. Тому позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном шляхлм визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. Ухвалою судді від 17.10.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 14.11.2018 підготовче провадження, під час якого було задоволено клопотання позивача про допит свідків, закрито, справу призначено до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином сповіщеними про час і місце слухання справи, у судове засідання не з'явилися без повідомлення причин, відзиву на позов не подали. Відповідач [PERSON] письмово повідомив суд про розгляд справи у йорго відсутність та про те, що він проти позовних вимог не заперечує. Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу на підставі договору дарування від 27.04.2016, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстровий номер 514, що підтверджується відповідним договором, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого станом на 30.04.2016, технічним паспортом на квартиру, виготовленого станом на 12.03.2007. Вказана квартира належала дарувальнику [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2007 (а.с.9, 10, 11-12). Шлюб, зареєстрований 14.02.2007 між [PERSON] та [PERSON], розірвано на підставі рішення Димитровського міського суду Донецької області від 22.04.2016. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с.6, 7, 8). Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 05.10.2018 у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: з 24.12.2008 в якості власника - [PERSON], 1986 року народження, з 10.03.2004 чоловік позивача [PERSON], 1984 року народження, з 24.12.2008 донька позивача [PERSON], 2007 року народження, та з 06.11.1998 [PERSON], 1967 року народження, який у родинних стосунках з власником приміщення не перебуває (а.с.13). Відповідно до акту координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 09.10.2018, виготовленого представником комітету за участю мешканців-сусідів, відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 2005 та з 2015 року відповідно по день складання акту за адресою: [ADDRESS], не проживають (а.с.14). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт непроживання відповідачів за адресою проживання позивача і її доньки декілька років, зокрема, щодо свідка [PERSON] вказали, що цього чоловіка вони взагалі ніколи не бачили і нічого про нього не чули. Згідно за ст.150 ЖК УРСР громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Судом встановлено, що право власності на вищевказану житлову квартиру позивач [PERSON] набула після того, як відповідачі вже були зареєстровані у спірному житловому приміщенні у якості членів сім'ї попередніх власників. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частина 4 ст.156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Отже, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вищенаведене та те, що відбувся перехід прав і обов'язків попереднього власника квартири до нового власника, у зв'язку з чим збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника припиняється незалежно від терміну і причини їх непроживання за місцем реєстрації, будь-яких інших домовленостей між сторонами щодо користування спірним житловим приміщенням відсутні, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі ст.150, 156 СК України, 386, 392, 405 ЦК України,

Outcome: approved