Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочинів недійсними та поділ майна подружжя. У поданій заяві посилалася на те, що з 1988 року вони із відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах. [INFO] у них народилася донька [PERSON] 17.03.2002 року між ними було зареєстровано шлюб. У період шлюбу ними було придбано наступне майно: земельну ділянку [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; земельну ділянку, площею 0,1001 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Штормівської сільської ради Лакського району Автономної республіки Крим в [ADDRESS]; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 307D»д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 312 D» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 310» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 208» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 120 CDI» д.н. [NUMBER], кузов № [NUMBER]. Крім того, посилалась на те, що їм із відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 07.10.2014 року, на праві спільної сумісної власності належать нежитлові приміщення підвалу та першого поверху в житловому будинку літ.А, загальною площею 181,40 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS]. Також [PERSON] вказувала на те, що в період шлюбу 29.11.2012 рішенням Чернівецької міської ради №670 було затверджено проект відведення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, площею 0,0414 га за адресою [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за рахунок власної земельної ділянки [ADDRESS]. 20.12.2012 року Управлінням Держкомзему у м.Чернівці відповідачу було видано держаний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER]. На зазначеній земельній ділянці ними було побудовано житловий будинок з належними до нього спорудами, загальною площею 101,20 кв.м., в тому числі житловою площею 45,80 кв.м., право власності на яке було зареєстровано на [PERSON] У подальшому, 17.05.2014 року між нею та [PERSON] було укладено договори про поділ майна придбаного як спільна сумісна власність подружжя, які було нотаріально посвідчено. Згідно укладених угод вони здійснили поділ набутого у шлюбі житлового будинку по ? частині, а також земельної ділянки, що розташована під ним. Після укладення зазначених договорів про поділ спільного майна відношення відповідача відносно неї значно погіршилося. [PERSON] постійно чинив на неї тиск, мотивуючи тим, що укладені угоди принижують його як чоловіка. У цей же час у неї захворіла на рак крові мати, внаслідок чого у неї були тяжкі особисті обставини. У березні 2015 року відповідач звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Таким чином, він чинив на неї психологічний тиск, змушуючи її погодитися на розірвання укладених договорів про поділ майна та дарування. Внаслідок збігу тяжких обставин, зокрема тяжкої хвороби матері, постійного психологічного тиску відповідача, а також загрози втратити сім'ю, вона погодилась укласти договір дарування нерухомого майна, яким 17.03.2015 року подарувала [PERSON] ? частину земельної ділянки, площею 0,0414 га та ? частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями у спорудами, що розташовані за адресою [ADDRESS]. При цьому вона вважала, що будинок і земельна ділянка надалі перебуватимуть у їх сумісній власності. 19.03.2015 року за заявою відповідача позовну заяву про розірвання шлюбу судом було повернуто. Проте, 27.10.2015 року [PERSON] повторно звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Рішенням суду від 16.12.2015 року їх шлюб було розірвано. [INFO] померла її мати. У травні 2016 року відповідач, забравши з будинку усі її речі, попросив її залишити будинок, який є його особистою приватною власністю. Позивач вважає, що оскаржувані договори дарування від 17.03.2015 року були укладені нею на вкрай невигідних умовах, під впливом збігу тяжких для неї обставин та внаслідок психологічного тиску відповідача. Крім того, вона помилялася щодо природи правочину, оскільки не мала наміру безоплатно передати в особисту приватну власність [PERSON] ? житлового будинку та земельної ділянки. Також [PERSON] зазначила, що після розірвання шлюбу відповідач без її згоди зняв з обліку та відчужив своїй матері транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 120 CDI» д.н. [NUMBER], який належав їм на праві спільної сумісної власності, будь-якої компенсації їй сплачено не було. Під час судового розгляду позивач неодноразово збільшувала позовні вимоги. Зокрема, у заяві від 02.08.2016 року позивач посилалась на те, що у період шлюбу ними у 2007, 2009 роках було придбано два гаражі №104-А та 105-А в товаристві по експлуатації індивідуальних гаражів №12, які знаходяться за адресою [ADDRESS]. Гаражі було оформлено на ім'я відповідача. В остаточній редакції позовної заяви від 26.12.2017 року позивач просила: ?поділити нежитлові приміщення підвалу та першого поверху в житловому будинку літ.А, загальною площею 181,40 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS] в натурі, виділивши їй у власність приміщення згідно варіанту розподілу 1, викладеного у судовому висновку, вартістю 1343130 гривень; стягнувши з неї на користь [PERSON] різницю вартості перевищення реальної частки у розмірі 101538 гривень; ?визнати недійсним договір купівлі-продажу №933497 від 18.11.2015 року та договір купівлі-продажу №1889/1/7341/2016 від 10.03.2016 року транспортного засобу марки «Mercedes-Benz 120 CDI» д.н. [NUMBER], що були укладені між [PERSON] та [PERSON]; ?визнати земельну ділянку [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; земельну ділянку, площею 0,1001 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Штормівської сільської ради Лакського району Автономної республіки Крим в [ADDRESS]; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 307D»д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 312 D» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 310» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 208» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 120 CDI» д.н. [NUMBER], кузов № [NUMBER] та витрати на будівництво незавершених гаражів №104-А та 105-А в товаристві по експлуатації індивідуальних гаражів №12, які знаходяться за адресою [ADDRESS] спільним майном подружжя; ?визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по ? частці на зазначені вище об'єкти. Також позивач просила поділити спільне майно в натурі між подружжям наступним чином: Виділити у власність [PERSON] майно, вартістю 290795 грн. 00 коп., а саме: земельну ділянку [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; вартістю 26500 гривень; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 208» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER], вартістю 53882 гривень; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 120 CDI» д.н. [NUMBER], кузов № [NUMBER], вартістю 201413 грн. 00 коп. Виділити у власність [PERSON] майно, вартістю 828811 грн. 00 коп., а саме: земельну ділянку, площею 0,1001 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Штормівської сільської ради Лакського району Автономної республіки Крим в [ADDRESS]; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 307D»д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 312 D» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 310» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; гаражі №104-А та 105-А в товаристві по експлуатації індивідуальних гаражів №12, які знаходяться за адресою [ADDRESS], вартість витрат на будівництво яких складає 206614 гривень. Крім того, позивач просила стягнути з [PERSON] на її корить грошову компенсацію у розмірі різниці вартості поділеного у натурі спільного майна в сумі 538016 гривень. Витребувати від відповідача транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 120 CDI» д.н. [NUMBER], кузов № [NUMBER], вартістю 201413 грн. 00 коп. Припинити право спільної сумісної власності на зазначені об'єкти. Також просила визнати недійсними договори дарування від 17.03.2015 року, укладені між нею та [PERSON], ? частини житлового будинку з належними до нього спорудами, що розташований по [ADDRESS] та ? частини земельної ділянки, площею 0,0414 га, що розташована в садівничому товаристві «Сонячний» в урочищі Калічанка, кадастровий номер [NUMBER]. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій первісний позов не визнав. В остаточній редакції зустрічного позову відповідач просив поділити майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя наступним чином: ?[PERSON] виділити із спільного майна подружжя майно: земельну ділянку [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; вартістю 29655 гривень; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 208» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER], вартістю 53882 гривень; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 310» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER], вартістю 94079 гривень; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 312 D» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER], вартістю 156551 гривень. ?[PERSON] виділити зі спільного майна подружжя: земельну ділянку, площею 0,1001 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Штормівської сільської ради Лакського району Автономної республіки Крим в [ADDRESS], вартістю 345976 гривень; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 307D»д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER], вартістю 25591 гривень. ?Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію різниці часток у спільному майні подружжя у розмірі 18700 грн. 00 коп. Право спільної сумісної власності на зазначене майно просив припинити. Ухвалою суду від 16.06.2016 року за клопотанням представника позивача було вжито заходів забезпечення позову та накладено арешт на спірне майно. Ухвалою суду від 19.09.2016 року за клопотанням представника відповідача зустрічну позовну заяву [PERSON] про поділ майна подружжя було об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] про визнання правочинів недійсними та поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 19.09.2016 року за клопотанням представника позивача було призначено судову інженерно-технічну експертизу, судову будівельно-технічну експертизу та судову авто технічну експертизу, на час проведення яких провадження у справі було зупинено. Ухвалою суду від 31.10.2017 року провадження у справі було поновлено. Крім того, ухвалою суду від 26.04.2018 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про роз'єднання позовних вимог та ухвалою суду від 12.09.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені у ньому фактичні обставини. Просила первісний позов задовольнити, а у зустрічному позові - відмовити. Позивач у судовому засіданні первісний позов підтримала та підтвердила, викладені у ньому обставини. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні зустрічний позов підтримали, просили задовольнити, а в задоволенні первісного позову - відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання, подала до суду заяву, в якій позов не визнала, просила розглянути справу у її відсутності. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що перебувала у шлюбі з відповідачем. Із часом їх стосунки погіршилися, [PERSON] казав, що усе їх майно належить йому. Чоловік без дозволу переоформив автомобіль на свою матір. Окрім того, вказувала на те, що будинок по [ADDRESS] вони будували разом. Підписуючи договір у нотаріуса, вона вважала, що це розірвання договору про розподіл майна. Наміру дарувати свою частку будинку вона не мала. Свідок [PERSON] суду показав, що перебував у дружніх відносинах із сім'єю [PERSON]. Йому відомо, що вони усе робили разом, зокрема будували будинок. Свідок [PERSON] суду показала, що сторони під час подружнього життя разом побудували будинок по [ADDRESS]. Судом було встановлено наступні фактичні обставини справи та спірні правовідносини. Зокрема, судом було встановлено, що сторони з 17.03.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8 Том №1) Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16.12.2015 року їх шлюб було розірвано (а.с.28 Том №1). Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута піч час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто. Як вбачається з довідки регіонального сервісного центру МВС в Чернівецькій області від 31.05.2016 року за [PERSON] зареєстровано транспортні засоби: 18.05.2002 року - транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 307D»д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; 23.03.2004 року - транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 312 D» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; 02.10.2009 року - транспортний засіб марки«Mercedes-Benz 310» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER]; 02.12.2009 року - транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 208» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER] (а.с.12 Том 1). Судом також встановлено, що 18.04.2007 року [PERSON] набув у власність на підставі договору купівлі-продажу земельну ділянку, площею 0,1001 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Штормівської сільської ради Лакського району Автономної республіки Крим в [ADDRESS] (а.с.13 Том 1). Також відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.07.2013 року [PERSON] купила земельну ділянку №21, площею 0,0382 гектарів, кадастровий номер [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки для індивідуального садівництва(а.с.84-86 Том 1). Таким чином, зазначене майно було набуто сторонами у період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначені обставини сторони та їх представники не заперечували, а тому суд на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України визнає їх такими, що не підлягають доказуванню. Окрім того, 28.08.2010 року на ім'я відповідача було зареєстровано транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 120 CDI» д.н. [NUMBER], кузов № [NUMBER]. 24.11.2015 року вказаний транспортний засіб було перереєстровано на ім'я [PERSON] на підставі довідки-рахунку №ААЕ-933497 від 18.11.2015 року та договору купівлі-продажу від 10.03.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.62-64 Том 1). Позивач [PERSON] оспорює зазначений правочин та вважає його незаконним, посилаючись на те, що не надавала згоду на його відчуження, їй не було відомо про продаж автомобіля. Гроші від його реалізації відповідач забрав собі. Даючи оцінку наведеному аргументу, суд вважає за необхідне зазначити таке. Так, відповідно до положень ч.2, ч. 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Поняття дрібного побутового правочину наведено у ч.1 ст.31 ЦК України. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 Кодексу). Таким чином з урахуванням зазначених вище обставин, [PERSON] перш ніж відчужувати спірний транспортний засіб повинен був отримати письмову згоду [PERSON], оскільки оспорюваний правочин стосувався цінного майна та не відносився до категорії дрібних побутових. Проте доказів дотримання вказаних вимог відповідачем суду надано не було, а отже на підставі ст.81 ч.4 ЦПК України суд вважає встановленим факт відчуження спірного автомобіля без згоди [PERSON] У пп. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 08 травня 2018 року у справі №304/1423/15-ц, провадження № 61-5083св18. Таким чином, у даному випадку суд повинен встановити факт недобросовісності дій сторін оспорюваного правочину. Даючи оцінку діям сторін правочинів по відчудженню транспортного засобу, суд враховує, що [PERSON] та [PERSON] перебувають між собою у родинних відносинах, зокрема є сином та матір'ю, правочин було вчинено під час судового процесу про розірвання шлюбу між сторонами. Наведені обставини, на думку суду, свідчать про недобросовісність дій сторін правочину, оскільки [PERSON], будучи матір'ю [PERSON], безумовно була обізнана про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що відповідач укладаючи договір, не отримав на це згоди другого з подружжя. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другі стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі наведеного, суд приходить до переконливого висновку, що укладений правочин у формі довідки-рахунку №ААЕ-933497 від 18.11.2015 року та договору купівлі-продажу від 10.03.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним, а транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 120 CDI» д.н. [NUMBER], кузов № [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, розглядаючи вимогу позивача про витребування зазначеного автомобіля у відповідача, суд зауважує, що обраний спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам закону. Так, застосування судом ст.216 ЦК України виключає можливість застосування ст.388 ЦК України. Як роз'яснено у п.п. 7, 10 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки порушене право позивача захищено шляхом визнання правочину недійсним , то у даному випадку суд, враховуючи положення ст.5 ЦПК України, застосовує реституцію. Розглядаючи позовну вимогу про визнання витрат на будівництво незавершених гаражів №104-А та 105-А в товаристві по експлуатації індивідуальних гаражів №12, які знаходяться за адресою [ADDRESS] спільним майном подружжя, суд зазначає таке. Як вбачається з дослідженої у судовому засіданні довідки товариства по експлуатації гаражів №12 від 29.07.2016 року, член товариства [PERSON] володіє гаражем №104А, який придбав у 2007 році та гаражем №105А, який придбав у 2009 році. Ці гаражі знаходяться в недобудованому стані та не експлуатуються (а.с. 76 Том 1). Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної та оціночно-технічної експертизи №16147 судом встановлено, що всього вартість затрат на будівництво незавершених будівництвом гаражів №104-А та №105-А, що розташовані в Товаристві по експлуатації індивідуальних гаражів №12 за адресою [ADDRESS] за зведеним кошторисним розрахунком складає 206614 гривень, в тому числі: вартість витрат на виконання будівельних робіт за локальним кошторисом на будівельні роботи складає 167922 гривень; вартість матеріалів, виробів та конструкцій на виконані будівельні роботи - 120227 гривень (а.с. 211 Том 1). Аналізуючи положення ЦК України та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід зазначити, що об'єкт незавершеного будівництва - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. За змістом ч. 2, ч.3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними. Щодо об'єктів незавершеного будівництва, зокрема: незавершених гаражів №104-А та 105-А в товаристві по експлуатації індивідуальних гаражів №12, які знаходяться за адресою [ADDRESS] суд зауважує, що жодною з сторін не було надано суду доказів на підтвердження відсотку готовності зазначених об'єктів, у зв'язку з чим неможливо провести їх поділ. Проте суд, у відповідності до положень ч.3 ст. 331 ЦК України, може визнати право за особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи об'єктів незавершеного будівництва або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. З урахуванням зазначеного, зокрема того, що речові права на вказані об'єкти незавершеного будівництва оформлено на [PERSON], суд приходить до висновку про необхідність залишення їх у його власності, присудивши позивачу грошову компенсацію вартості майна. Також [PERSON] звернулась до суду з позовною вимогою про поділ нежитлових приміщень (магазину) підвалу та першого поверху в житловому будинку літ.А, загальною площею 181, 40 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS] Як було встановлено судом, зазначене нерухоме майно на піставі свідоцтва про право власності від 07.10.2014 року належало на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.14 Том 1). Проте, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 24.03.2017 року позов МПП «Боріс» про застосування наслідків нікчемності правочину у спосіб визнання недійсним свідоцтва про право власності було задоволено. Застосовано наслідки нікчемного правочину стосовно передачі у власність нежилих приміщень (магазину) підвалу та першого поверху в житловому будинку літ.А, загальною площею 181, 40 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS] у спосіб визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 775065, [NUMBER], видане 07.10.2014 року (а.с.42-46 Том 2). Одночасно рішенням апеляційної інстанції скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.10.2014 року, індексний номер 16294141 про реєстрацію права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 07.10.2014 року. Суд зауважує, що у відповідності до ст.319 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення) рішення апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. Таким чином, на момент розгляду спору судом, нежилі приміщення (магазину) підвалу та першого поверху в житловому будинку літ.А, загальною площею 181, 40 кв.м., що розташовані за адресою [ADDRESS] перебувають у власності юридичної особи МПП «Боріс» та не належать на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], що виключає можливість їх поділу між ними. Тому суд вважає, що дана позовна вимога [PERSON] необґрунтована та задоволенню не підлягає. Крім того, [PERSON] звернулась до суду з вимогою про визнання недійсними договорів дарування від 17.03.2015 року, що були укладені між нею та [PERSON], ? частини житлового будинку з належними до нього спорудами, що розташований по [ADDRESS] та ? частини земельної ділянки, площею 0,0414 га, що розташована в садівничому товаристві «Сонячний» в урочищі Калічанка, кадастровий номер [NUMBER]. Щодо наведених аргументів позивача з приводу заявленої позовної вимоги суд зазначає таке. Так, судом встановлено, що 17.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про поділ майна, придбано як спільна сумісна власність подружжя (а.с.17 Том 1). Згідно умов договору [PERSON] та [PERSON] домовилися про порядок поділу спільної сумісної власності об'єкту нерухомого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS]. У результаті поділу частки в житловому будинку належать їм у співвідношенні: [PERSON] - ? частка, [PERSON] - ? частка. Право власності на житловий будинок у відповідних частках виникає у сторін з моменту державної реєстрації такого права. Право спільної сумісної власності подружжя у результаті укладення цього договору припиняється. Того ж дня [PERSON] на підставі договору дарування частки земельної ділянки подарував [PERSON] ? частку земельної ділянки, площею 0,0414 га, кадастровий номер [NUMBER], що по [ADDRESS] (а.с.18 Том 1). У подальшому, 17.03.2015 року між [PERSON] (дарувальницею) та [PERSON] (обдаровуваним) було укладено договір дарування, у відповідності до умов якого дарувальниця передає безоплатно у власність обдаровуваному, а обдаровуваний приймає у власність ? частку житлового будинку з належними до нього спорудами [ADDRESS] (а.с.21 Том 1). Цей дар сторони оцінили в 268037 гривень. Дарувальниця та обдаровуваний підтвердили, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальниця не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (п.8 Договору). Зі змістом статей 190, 212 КК України, статей 32, 37, 55-79, 182, 203, 204, 210, 214, 224, 225, 229-235, 334, 717-722, 727, 728 ЦК України сторони ознайомлені (пунт 10 Договору). Тоді ж між сторонами на аналогічних умовах було укладено договір дарування ? частки земельної ділянки за вказаною адресою (а.с.22-23 Том 1). Проаналізувавши положення договорів дарування від 17.03.2015 року, зокрема щодо його суб'єктного складу, суд приходить до висновку, що в даному випадку між сторонами склались цивільно-правові відносини, які регулюються положеннями глави 55 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст.ст.719,722 Кодексу). Як вбачається з поданої до суду позовної заяви, позивач звернулася до суду з вимогою про визнання недійсними договорів дарування на підставі ст.203, ст.229 ст.233 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Аналізуючи положення вказаної статті, суд зазначає, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. За змістом ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Для визнання правочину недійсним з передбачених ст. 233 ЦК України підстав, одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімёї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у даному випадку є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи була допущена позивачем помилка щодо обставин, які мають істотне значення, а також чи було вчинено [PERSON] правочин під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Даючи оцінку аргументам позивача, суд зауважує, що підстави визнання правочинів недійсними, передбачені ст.229 та ст.233 ЦК України, є взаємовиключними. Тому посилання позивача одночасно на ст. 229 та ст. 233 ЦК України свідчить про неправдивість позиції позивача. Обізнаність позивача щодо природи та інших обставин укладеного правочину підтверджується її ж твердженнями про вчинення правочину під впливом тяжкої для неї обставини. Крім того, як вбачається із змісту оспорюваних договорів [PERSON] підтвердила, що їх укладення відповідає її дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні. Доводи дарувальниці з приводу укладення правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки у неї була важко хвора мати, а чоловік постійно чинив на неї психологічний тиск суд відхиляє, оскільки позивачем не доведено, що цей правочин було нею вчинено для їх усунення чи зменшення наслідків. [PERSON] не довела суду належними і допустимими доказами наявності крайніх форм несприятливого сімейного становища, для усунення або зменшення яких тяжких обставин, а саме несприятливого матеріального, соціального або іншого становища в крайній їх формі позивачка уклала договір. Крім того, суд враховує, що позивач є повнолітньою дієздатною особою працездатного віку, не страждає на будь-які фізичні вади, що свідчить про її здатність до свідомого адекватного сприйняття обставин та рішень. На момент вчинення правочину [PERSON] можливо перебувала у важкому психоемоційному стані у зв'язку з хворобою матері, однак укладення правочину відносно спірного об'єкту нерухомості жодним чином не стосувалося стану здоров'я матері. З огляду на наведене, суд відхиляє доводи позивача та вважає їх необґрунтованими, а тому вказана позовна вимога задоволенню не підлягає. Таким чином, з урахуванням положень ст.60 СК України суд вважає, що зазначене вище майно, набуте сторонами в період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними. За змістом ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя (ч. 2 ст. 71 СК України). Як вбачається з дослідженого у судовому засіданні висновку судової автотоварознавчої експертизи №049/2 від 30.11.2016 року, вартість майна, яке було визнано судом спільною сумісною власністю подружжя, становить: ринкова вартість транспортного засобу марки «Mercedes-Benz 307D» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER], становить 25591 гривень; ринкова вартість транспортного засобу марки «Mercedes-Benz 312 D» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER] становить 156551 гривень; ринкова вартість транспортного засобу марки «Mercedes-Benz 310» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER], становить 94079 гривень; ринкова вартість транспортного засобу марки «Mercedes-Benz 208» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER], становить 53882 гривень; ринкова вартість транспортного засобу марки «Mercedes-Benz 120 CDI» д.н. [NUMBER], кузов № [NUMBER], становить 201413 гривень (а.с.127-173 Том 1). Окрім того, відповідно до висновку судової оціночно-земельної, оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи №16147 від 21.07.2017 року, вартість майна, яке було визнано судом спільною сумісною власністю подружжя, становить: ринкова вартість земельної ділянки, площею 0,1001 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Штормівської сільської ради Лакського району Автономної республіки Крим в [ADDRESS], становить 345976 гривень; вартість витрат на будівництво незавершених гаражів №104-А та 105-А в товаристві по експлуатації індивідуальних гаражів №12, які знаходяться за адресою [ADDRESS] становить 206614 гривень (а.с. 182-246 Том 1). Ринкову вартість земельної ділянки №21, площею 0,0382 гектарів, кадастровий номер [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки для індивідуального садівництва суд визначає на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.07.2013 року, згідно якого її вартість становить 26500 гривень (а.с.84-86 Том 1). Аргументи представника відповідача щодо визначення вартості зазначеної земельної ділянки на підставі звіту про експертну грошову оцінку від 22.01.2018 року, складеного оцінювачем [PERSON] (а.с.70-81 Том 2), суд відхиляє з огляду на положення ст.76 ЦПК України, у відповідності до яких доказом є висновок експерта, а не звіт оцінювача. Таким чином, на підставі вище викладеного, суд вважає за можливе, враховуючи інтереси обох сторін, провести розподіл майна, визнаного судом спільною сумісною власністю подружжя наступним чином: Виділити у власність [PERSON] майно: земельну ділянку [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], вартістю 26500 гривень; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 120 CDI» д.н. [NUMBER], кузов № [NUMBER], вартістю 201413 гривень; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 208» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER], вартістю 53882 гривень; а всього майно, загальною вартістю 281795 гривень. Виділити у власність [PERSON] майно: земельну ділянку, площею 0,1001 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Штормівської сільської ради Лакського району Автономної республіки Крим в [ADDRESS], вартістю 345976 гривень; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 307D»д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER], вартістю 25591 гривень; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 312 D» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER], вартістю 156551 гривень; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 310» д.н. [NUMBER], кузов [NUMBER], вартістю 94079 гривень; будівельні матеріали та обладнання, витрати на будівництво незавершених гаражів №104-А та 105-А в товаристві по експлуатації індивідуальних гаражів №12, які знаходяться за адресою [ADDRESS] у розмірі 206614 гривень, а всього майно, загальною вартістю 828811 гривень. З урахуванням усіх вище наведених обставин, суд вважає, що саме такий варіант розподілу майна подружжя буде справедливим та не порушуватиме законних прав та інтересів сторін, а тому приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають до часткового задоволення. Окрім того, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл понесених сторонами судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial