Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу, посилаючи на те, що 23 серпня 2013 року між нею та відповідачем був укладений договір позики коштів, згідно умов якого нею було передано відповідачу 5000 доларів США., які відповідач зобов'язався повернути 30 серпня 2013 року, що підтверджується розпискою від 23 серпня 2013 року. Однак до теперішнього часу взяті на себе зобовязання відповідачем не виконані, борг ним не повернуто. Позивачка зверталася з письмовою вимогою до відповідача про добровільну сплату боргу, згідно розписки, але до даного часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу. Станом на день предявлення позову до суду заборгованість за договором позики складає 110000 грн. ( згідно довідки НБУ 1 USD = 22.2469 UAH). У звязку з браком коштів для сплати судового збору, просить суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики частково в сумі 70000 грн, а також понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 700 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, згідно копії оголошення друкованого органу, що міститься в матеріалах справи. Відповідно до ч.9 ст. 110 ЦПК України, позови до відповідача пред'являються за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Справа розглянута за останнім відомим місцем реєстрації відповідача в заочному порядку, на підставі наявних в ній доказів, проти чого не заперечує представник позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований і підлягає задоволенню. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відносно цих вимог закону, судом встановлено, що 23 серпня 2013 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 5000 доларів США, з кінцевим терміном поверненням 30 серпня 2013 року, що підтверджується копією розписки, яка є в матеріалах справи (а.с. 5). Проте дане зобов'язання виконано не було. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] 23 серпня 2013 року 5000 доларів США (а.с. 5). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Доказів того, що борг повернуто суду не надано, не спростовано це і відповідачем. Згідно довідки НБУ станом на 17.03.2015 року 1 USD = 22.2469 UAH (а.с.8). Отже станом на день предявлення позову до суду заборгованість за договором позики складає 110000 грн. (з розрахунку 5000 х 22). Позивач просить стягнути суму боргу частково в розмірі 70000 грн. Згідно вимог закону судом встановлено, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь позивача борг в сумі 70000 грн., а також судові витрати в сумі 700 гривень.

Outcome: approved