Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона з 13 січня 2018 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, останнім часом відповідач почав проявляти агресію до дитини, що виразилося в тому, що 19 червня 2018 року він протягом 5 годин не дозволяв їй погодувати дитину, не пускаючи її до сина. Крім того, 06 листопада 2018 року відповідач наніс їй тілесні ушкодження, які відповідно до висновку спеціаліста № 1740 від 08.11.2018 р. відносяться до легких тілесних ушкоджень, в зв`язку з чим нею була подана відповідна заява до правоохоронних органів. Тому на підставі частини другої статті 110 СК України, просить розірвати між ними шлюб, стягнувши з відповідача понесені нею судові витрати. Ухвалою суду від 22 грудня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04 березня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] на задоволенні вимог наполягав з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач в своїй заяві чітко вказує на те, що 06.11.2018 р. тільки їй було завдано відповідачем тілесних ушкоджень, а в заяві від 10.11.2018 р. до Тернівського ВП вона зазначає, що тілесні ушкодження були завдані їй та дитині, тому виходячи з викладеного виникає велика неузгодженість фактів. Крім того, враховуючи презумпцію невинуватості особи, внесення начебто відомостей про вчинення [PERSON] злочину до ЄРДР не свідчить про вчинення саме ним протиправної поведінки по відношенню до позивача, яка містить ознаки кримінального правопорушення, оскільки на стадії внесення до ЄРДР наявність у діях особи ознак злочину не перевіряється. Дані про те, що 19 червня 2018 року протягом п`яти годин відповідач не дозволяв позивачці годувати дитину не відповідає дійсності, оскільки сторони з 19 червня 2018 року припинили фактичне спільне проживання за ініціативою позивачки та саме з цієї дати вона проживає разом з сином у своєї бабусі. [PERSON] має намір зберегти свою родину, в зв`язку з чим він пройшов просвітницьку програму «Дитина і розлучення батьків» та отримав послуги медіатора у примиренні сторін конфлікту. З метою збереження родини відповідач намагався вручити повідомлення про проходження колекційної програми для позивача, але остання відмовилась від отримання. Відповідач брав неодноразові відпустки в інтересах родини, що свідчить про те, що він робить все можливе для збереження сім`ї, тому просить в задоволенні позову відмовити. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з таких мотивів. Як встановлено судом, сторони зареєстрували шлюб 13 січня 2018 року, про що Покровським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, складено відповідний актовий запис № 13 (а.с. 7 - копія свідоцтва). Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 11 - копія свідоцтва), який зареєстрований з матір`ю (а.с. 10, 12 - копії довідок). Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З матеріалів справи вбачається, що сімейне життя між подружжям не склалося, спільного господарства сторони не ведуть з червня 2018 року, про що зазначається самим відповідачем у відзиві на позов. Згідно вимог частини другої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» згідно з частиною другою статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлено протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки злочину щодо другого з подружжя або дитини. Вказане обмеження стосується як чоловіка, так і дружини, включаючи випадки, коли дитина народилася мертвою або померла до досягнення нею одного року. [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу в грудні 2018 року - у межах одного року після народження дитини, [PERSON] , [INFO] . При цьому вказувала, що чоловік вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення щодо неї, а тому вона вправі звертатися із позовом протягом одного року після народження дитини. Оскільки частина друга статті 110 СК України встановлює строкове обмеження на пред`явлення позову про розірвання шлюбу, тому обґрунтування обставин, що свідчать про протиправну поведінку іншого з подружжя, котра містить ознаки кримінального правопорушення, а також зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини, згідно зі статтями 1, 81, пунктом 5 частини третьої статті 175 ЦПК України покладається на позивача. Так, в обґрунтування вимог позивачем надано талон-повідомлення про прийняття її заяви про вчинення кримінального правопорушення та копію висновку експерта про завдання їй тілесних ушкоджень 06 листопада 2018 року. Зазначене підтверджується також повідомленням Тернівського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області від 27.03.2019 р., відповідно до якого внесено відомості до ЄРДР від 10.11.2018 р. за заявою [PERSON] за ознаками частини першої статті 125 КК України, по кримінальному провадженні проводиться досудове розслідування. При цьому суд зазначає, що згідно статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Оскільки укладання шлюбу здійснюється на вільних та добровільних засадах, ніхто не може бути примушений до збе\-реження подружніх відносин, якщо втрачена їх основа. Разом з тим, насильство широко застосовується як засіб досягнення бажаного результату і воно завжди пов`язано з поняттям свободи: жертву змушують до якоїсь поведінки або до прийняття певних умов, руйнуючи її біологічне чи психічне життя, або ж погрожуючи його зруйнувати. Домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, … , незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (стаття перша Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII). З врахуванням зазначеного суд відхиляє доводи відповідача, викладені у відзиві на позов стосовно того, що подання заяви позивачкою до правоохоронних органів не свідчить про вчинення ним правопорушення, оскільки суд не розглядає питання про наявність чи відсутність вини відповідача у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, а вирішує питання про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами в зв`язку з наявністю домашнього насильства відповідачем у відношенні позивачки фізичного характеру, яке містить ознаки кримінального правопорушення. В цій частині суд вважає вимоги доведеними. Отримання консультацій ресурсного центру примирення відповідачем та небажання проходження просвітницької програми щодо узгодження стратегії батьківського виховання та організації побачень позивачем ґрунтується виключно на добровільних засадах сторін та не може розцінюватись судом як підстава для відмови у задоволенні позову. Тому аналізуючи зібрані по справі докази, судом з`ясовані фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, та встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя та їх дитини, а отже вимоги про розірвання шлюбу між подружжям підлягають задоволенню.. Згідно статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно заявлених вимог, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище « [PERSON] ». Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 704,80 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням зазначеного вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. Крім того, частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 5 частини третьої статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною третьою статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Однак позивачем надано в підтвердження понесених витрат на правничу допомогу лише договір про надання правничої допомоги від 01.12.2018 р. (а.с. 16-17), ордер (а.с. 19) та квитанцію про сплату суми 1000,00 грн. за складання позовної заяви по розлученню без зазначення платника послуг (а.с.18), яку суд не може прийняти як належний доказ в зв`язку з вищезазначеним. Крім того, згідно розділу 3 договору, сторони погодили розмір винагороди, визначений додатком № 1 до цього договору, однак сам додаток суду не доданий. Тому враховуючи викладене, вказані витрати відшкодуванню не підлягають за недоведеністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial