Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить надати дозвіл на тимчасовий в`їзд та виїзд малолітньої особи, [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Донецьк Донецької області, України (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції у Донецької області 27.03.2012 року, актовий запис №65 від 27.03.2012 року) на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територія проведення антитерористичної операції та операції об`єднаних сил) в межах Донецької та Луганської областей, у супроводі матері, [PERSON] , [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), або інших осіб, уповноважених за нотаріально посвідченою згодою матері, та на оформлення відповідних проїзних документів, без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , строком один рік з дня набрання рішенням суду законної сили. В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] в позові зазначила, що 24.04.2010 з [PERSON] вона уклала шлюб, в якому у них народився син [PERSON] , [INFO] . На сьогоднішній день стосунки з відповідачем припинені. Син залишився проживати разом із матір`ю, знаходиться на її повному утриманні. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає. Разом із дитиною позивач зареєстрована та проживає в м.Докучаєвськ Донецької області, територія якого є тимчасово непідконтрольною українській владі. [PERSON] є дитиною-інвалідом, у зв`язку з чим, з метою його лікування позивачу з сином необхідно періодично виїжджати в м.Київ та на підконтрольну Україні територію для його відпочинку та оздоровлення на морських курортах. Проте, відповідач на неодноразові прохання позивача не надає дозволу на в`їзд та виїзд сина, тому позивач змушена звернутись до суду для отримання дозволу на в`їзд та виїзд сина без згоди батька. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зокрема зазначив, що він відмовляв у наданні дозволу на виїзд сина не тому, що надання дозволу фактично позбавить його можливості спілкуватись з сином та брати участь у його вихованні, а оскільки відповідач не мав фізичної можливості перетнути лінію зіткнення (територію проведення антитерористичної операції та операції об`єднаних сил) в межах Донецької та Луганської областей та виїхати на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади здійснюють свої повноваження, і оформити відповідний нотаріальний дозвіл (заяву) на виїзд дитини. У відзиві [PERSON] підтвердив що не має заперечень щодо надання дозволу на неодноразові виїзди дитини без його згоди як батька з/в район проведення антитерористичної операції та операції об`єднаних сил, таким чином, зазначив він, у сина буде можливість продовжити лікування в Державній установі «Інститут серця МОЗ України» в м.Київ, що має покращити фізичний та психологічний стан дитини. Крім того, вважає, що в`їзд/виїзд дитини з/в район проведення антитерористичної операції та операції об`єднаних сил через лінію зіткнення в межах Донецької та Луганської області не буде порушенням будь-яких його прав як батька. Відповідач [PERSON] у відзиві просив ухвалити рішення, яким позовні вимоги позивача [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився ,однак подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Таким чином, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у справі матеріалів. Дослідивши матеріали справи та давши оцінку доказам, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України справа розглядається за відсутності учасників справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Встановлено, що 24.04.2010 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції Донецької області. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції у Донецької області 27.03.2012. Позивач [PERSON] згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Докучаєвським МВ ГУМВС України в Донецькій області 20.05.2010, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] згідно копії паспорта громадянина України, виданого Докучаєвським МВ УМВС України в Донецькій області 23.04.2002, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що не заперечується сторонами. Позивач [PERSON] отримує державну соціальну допомогу на дитину-інваліда [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] , виданого 07.10.2012 Докучаєвським УПСЗН. Малолітньому [PERSON] , [INFO] , відповідно до консультативних висновків від 19.07.2016, 25.01.2017, 04.08.2017, 15.08.2018, 16.02.2018 та 26.02.2019, надавались консультації в ДУ «Інститут серця МОЗ України». Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно із положеннями ст.270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право, зокрема, на свободу пересування. Аналогічне право закріплене ч.1 ст.313 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст.12 цього Закону свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема на тимчасово окупованих територіях. Відповідно до ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування» від 07 листопада 2014 року №1085-р м.Докучаєвськ Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. А тому згідно з п.1 постанови Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», даний населений пункт відноситься до тих населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями. Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 12 червня 2015 року № 415ог, в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб «Правилами перетинання державною кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Відповідно до п.3 Правил перетинання державною кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.4 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, на підставі: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи вищевикладені положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» вбачається, що чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення суду про надання дозволу на виїзд, а не постійні багаторазові виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування, а надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. В абзаці 4 п.6 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 р. № 815 передбачено в`їзд на тимчасово окуповані території України здійснюється через контрольні пункти в`їзду/виїзду громадянами України, які не досягли 14-річного віку, - за умови пред`явлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або свідоцтва про народження, а громадянами України віком від 14 до 16 років - за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст. 92; Офіційний вісник України, 2010 р., № 65, ст. 2239), на підставі дозволу фізичній особі, виданого особі, що здійснює супровід. Таким чином проїзним документом для виїзду/в`їзду дитини віком до 16 років на/з окупованої території Донецької області є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до пп.2 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152 (із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 76 від 14.02.2018) оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Судом встановлено, що позивач [PERSON] має намір поїхати з дитиною-інвалідом для продовження лікування в Державній установі «Інститут серця МОЗ України» в м.Київ.Тимчасовий виїзд дитини з м.Докучаєвська Донецької області та в`їзд до вказаного населеного пункту, де проживають позивач і відповідач та їхня малолітня дитина, не позбавляє відповідача можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, є в інтересах дитини, зумовлений потребою її нормального фізичного, духовного і морального розвитку. Враховуючи визнання позову відповідачем, йогопояснення у відзиві на позов, що він не мав можливості виїхати на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади здійснюють свої повноваження, і оформити відповідний нотаріальний дозвіл на виїзд дитини, суд вважає в цій частині позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, вимоги щодо надання тимчасового дозволу на в`їзд чи виїзд малолітнього [PERSON] , [INFO] , на територію інших населених пунктів України, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територія проведення антитерористичної операції та операції Об`єднаних сил) в межах Донецької та Луганської областей, позивачем нічим не обґрунтовані, ніякі доводів на необхідність вчинення таких дій не наведено, жодних доказів на підтвердження цього не надано, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial