Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та розірвання шлюбу, який уточнювала під час розгляду справи (а.с.97), в якому зазначила наступне. З 14.04.2006 року позивач, [PERSON] перебуває з відповідачем, [PERSON] у шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають з позивачкою. Позивач вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння, що спричинило втрату почуття любові та поваги одне до одного. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинені. Позивач вважає, що примирення та збереження сім'ї неможливе, просить суд розірвати шлюб між нею і відповідачем, після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище. Також позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 50 відсотків усіх видів доходів щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття дітей, а також просить стягнути аліменти на її утримання у розмірі 15 відсотків усіх видів доходів щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму до досягнення [PERSON] трьох років. В судове засідання позивач не з'явилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності без проведення фіксації судового процесу, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити їх в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності без проведення фіксації судового процесу, позовні вимоги визнає частково, при ухваленні рішення просить врахувати надані 01.02.2016 року письмові заперечення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено що з 14 квітня 2006 року позивач, [PERSON] перебуває з відповідачем, [PERSON] у шлюбі, який було зареєстровано відділом РАЦС Московського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис №317. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлено одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їх дітей. Спільне життя між сторонами не склалося через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння, що спричинило втрату почуття любові та поваги одне до одного. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинені. Неповнолітні діти проживають з матір'ю. Примирення та збереження сім'ї неможливе, у зв'язку з чим суд вважає необхідним розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. На підставі ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 Сімейного кодексу України. Статтею 184 СК України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, враховуючи вищевикладене, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку, що аліменти на утримання дитини мають бути присуджені у частці. У зв'язку з викладеним, враховуючи, що батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття. Згідно ч.ч.2,4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, при призначенні аліментів на дружину у даному випадку слід враховувати лише одну обставину, а саме: чи має чоловік можливість надавати матеріальну допомогу. З урахуванням наданих письмових доказів відповідачем, розміру доходів відповідача, суд дійшов до висновку, що він має змогу сплачувати аліменти на утримання дружини в розмірі 15 відсотків усіх видів доходів щомісячно і до досягнення дитиною [PERSON] трирічного віку. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Крім того, на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача, [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 487 гривень 20 копійок.

Outcome: partial