Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON], в якій просить визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом із матірю [PERSON], посилаючись на те, що з 04.07.2009 року по 26.01.2017 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого сторони мають дочку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу, дочка проживає разом із позивачем, яка як мати турбується про неї, займається навчанням та вихованням дитини, забезпечує всім необхідним. Однак, батько дитини неодноразово погрожував позивачеві, що забере дочку проживати разом із ним, неодноразово заявляв, що забере дитину зі школи і позивач більше її не побачить, все це негативно позначається на психологічному стані дитини, яка і без того пережила стрес при розлученні батьків. Позивач зазначила, що вона з 03.08.2015 року офіційно працює в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», має щомісячний дохід та можливість забезпечити всі належні для розвитку та життя дитини умови, тому звернулася до суду із позовом про визначення місця проживання дитини разом із матірю. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала та просить їх задовольнити, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідач в судовому засіданні заявлені вимоги позивача підтримав та не заперечував проти їх задоволення, пояснив, що наслідки визнання ним позову розуміє. Третя особа - служба у справах дітей Дніпровської РДА у м. Києві про дату, час і місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, свого представника для участі у розгляді справи не направила. В матеріалах справи наявне клопотання начальника служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей, позовні вимоги підтримує та надав висновок органу опіки та піклування про можливість визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з матірю [PERSON] (а.с. 210,143,144). Враховуючи викладене вище, у відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам розяснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В судовому засіданні судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.07.2009 року по 26.01.2017 року, від якого мають дочку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дочка проживає разом із позивачем, яка працює та як мати турбується про дочку, забезпечує її всім необхідним. Згідно зі ст. 11 Закону України „Про охорону дитинства, сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Відповідно обов'язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. У відповідності до положень ст.ст. 141, 157 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу та окреме від дитини проживання не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, а той з батьків, з ким проживає дитина не має права перешкоджати тому із батьків, хто живе окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Враховуючи викладені обставини, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд зауважує та роз'яснює сторонам,\~\~що проживання дитини з матір'ю ніяким чином не позбавляє батька дитини права на спілкування з дитиною та участь у її вихованні.\~\~ Також підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідача на користь [PERSON] судового збору в сумі 640,00 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved