Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення візових документів для неповнолітньої дитини та виїзд дитини за межі України без згоди батька у супроводі матері. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що з 24.06.2004 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON], який було розірвано 05.05.2011 року. Від даного шлюбу у них є дочка [PERSON] [INFO], яка проживає з нею. З метою відпочинку та оздоровлення дитини їй необхідно виготовити візові документи на ім'я дочки та виїжджати з дитиною за межі України, на що обов'язково потрібна згода відповідача, як батька дитини. У зв'язку з тим, що відповідач добровільно не надає згоди на виготовлення візових документів для дочки та не дає дозволу на виїзд дитини за кордон з метою відпочинку, просить надати дозвіл на виготовлення візових документів для неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] та виїзд останньої за межі України у країни Шенгенської зони ( Польщу, Німеччину, Чехію, Австрію, Італію) та Швейцарію з метою відпочинку та оздоровлення в період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року, без згоди батька у супроводі матері. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності позовні вимоги підтримує та просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих на те суду причин, хоча про день та час слухання справи був повідомлений належними чином. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За даних обставин, суд вважає за можливе розгляд справи без участі відповідача з постановленням заочного рішення, оскільки в матеріалах справи є достатньо доказів про права, обов'язки та фактичні взаємовідносини сторін, представник позивача проти такого вирішення справи не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав: [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.06.2004 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05.05.2011 року. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER]). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.06.2014 року, визначено місце проживання дитини - [PERSON] разом із матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24.06.2015 вирішено відібрати малолітню дитину [PERSON] в батька [PERSON] та повернути матері [PERSON] за визначеним судом місцем проживання у [ADDRESS]. Як вбачається з довідки виданої 25.01.2016 року Білецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області [PERSON] зареєстрована та проживає з матір'ю в [ADDRESS]. [PERSON] влаштована у загальноосвітній навчальний заклад Тернопільську середню загальноосвітню школу № 4, де на даний час успішно навчається, та її вихованням займається мама [PERSON], що підтверджується довідкою та характеристикою виданими зазначеним навчальним закладом. [PERSON] забезпечена житлом в Італії, що підтверджується договором оренди від 01.09.2013 року. [PERSON] є працівником Рекламної компанією Подарунки LTD, що знаходиться в м. Мілан згідно укладеного трудового контракту. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Між сторонами [PERSON] та [PERSON] не досягнуто згоди щодо виїзду дочки [PERSON] за кордон разом з матір'ю. Згідно із вимогами ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положення ст.6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до вимог ст. 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Вказана норма Закону повністю відображена в постанові Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення». Згідно з вимогами п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, в редакції затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року №380, проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути оформлений на підставі рішення суду. Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги необхідність забезпечення інтересів неповнолітньої дитини, у тому числі, право на відпочинок та розвиток своїх здібностей, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та надати дозвіл [PERSON] на виготовлення та одержання візових документів для неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] та виїзд останньої за межі України у країни Шенгенської зони ( Польщу, Німеччину, Чехію Австрію, Італію) та Швейцарію з метою відпочинку та оздоровлення в період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року, без згоди батька у супроводі матері. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 551,20 грн. судового збору.

Outcome: approved