Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 50 000 грн. На обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в листопаді 2013 року відповідач звернувся до неї з проханням про позику на особисті потреби у розмірі 50 000 грн. 29.11.2013 року позивач надала відповідачу грошові кошти у розмірі 50 000 грн., що підтверджується квитанцією про здійснення касової операції від 29.11.2013 року № 29101931. Між сторонами була усна домовленість про позику, письмово договір позики не укладався. Наявність заборгованості підтверджується квитанцією про здійснення касової операції від 29.11.2013 року № 29101931, згідно якої позивачка надала 50 000грн., а відповідач прийняв ці кошти. За своєю суттю квитанція про здійснення касової операції є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Вказану суму відповідач зобов`язався повернути на першу її вимогу. В 2020 році позивач декілька разів усно зверталася до відповідача з вимогою про повернення позики, але останній на її вимоги не реагує, існування будь-якої заборгованості заперечує, на момент звернення до суду позику не повернув. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.09.2020 року дану цивільну справу передано на розгляд до Фрунзенського районного суду м. Харкова. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01.12.2020 року відповідачем [PERSON] подано відзив, з якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки коштів в бог від позивачки не отримував, усних чи письмових угод з цього приводу не укладав. Зазначає, що на доданій до позовної заяви квитанції № 29101931 від 29.11.2013 року відсутній підпис платника. Вважає, що можливо це частка неповернутої суми за невиконані/ненадані роботи/послуги, оскільки позивачка, як юрист, вела його справи та мала в своєму розпорядженні документи відповідача та зобов`язалася отримати дозвільні документи щодо реконструкції та переводу в нежитловий фонд квартири [ADDRESS] . Зазначене підтверджується довіреністю від 28.09.2007 року. Вказані вище документи відповідач від позивачки не отримав, у зв`язку з чим, не зміг реалізувати комерційний проект. В отриманні вказаних документів відповідач втратив інтерес, про що повідомив позивачку ще понад 5 років тому. Кошти за невиконані/ненадані роботи/послуги позивачка так і не повернула, про що останній відповідач понад рік тому нагадував у телефонній розмові. Тому у задоволенні позовних вимог просить відмовити. 02.12.2020 року представником відповідача - адвокатом Івенеш Г.Я. подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки в поданій позовній заяві сама позивачка вказує, що письмово договір позики не укладався. На доданій до позовної заяви квитанції № 29101931 від 29.11.2013 року відсутній підпис платника, тобто, доказ того, що саме позивачка поповнила рахунок відповідача. У своєму відзиві від 30.11.2020 року відповідач пояснює вірогідність такого поповнення поверненням частки суми за невиконані/ненадані роботи/послуги, оскільки позивачка, як юрист, вела його справи та мала в своєму розпорядженні документи відповідача та зобов`язалася отримати дозвільні документи щодо реконструкції та переводу в нежитловий фонд квартири [ADDRESS] . Зазначене підтверджується довіреністю від 28.09.2007 року. Вказані вище документи відповідач від позивачки не отримав, у зв`язку з чим, не зміг реалізувати комерційний проект. В отриманні вказаних документів відповідач втратив інтерес, про що повідомив позивачку ще понад 5 років тому. Кошти за невиконані/ненадані роботи/послуги позивачка так і не повернула, про що останній відповідач понад рік тому нагадував у телефонній розмові. Вважає, що можливо позивачка поданням позову бажає позбутися боргу. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Волков К.Ю. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Івенеш Г.Я. у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи сповіщався своєчасно та належним чином. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до поданої позивачкою [PERSON] в якості письмового доказу по справі копії квитанції № 29101931 від 29.11.2013 року позивачкою [PERSON] здійснено поповнення поточного рахунку відповідача [PERSON] в АТ «ДельтаБанк» на суму 50 000 грн., а.с. 11. При цьому, матеріали справи не містять відомостей про отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Наявність наданої позивачкою квитанції не може свідчити проте, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Як передбачено положеннями ч.2 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Відповідно до ч. 5 ст.95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Отже, за загальним правилом письмові докази подаються суду за умови наявності в учасника справи оригіналу вказаного письмового доказу. Положеннями ч.6 ст.85 ЦПК України визначено, що у випадку подання суду копії (електронної копії) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Як вбачається із змісту відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] факт позичення у [PERSON] грошової суми у розмірі 50 000 грн. заперечує, домовленостей про отримання у неї грошей та умов їх повернення не визнає, наголошує на відсутності доказів таких правовідносин між ним та позивачкою та сумнівності поданої позивачкою копії квитанції, на якій відсутній підпис платника. В судовому засіданні позивачка [PERSON] зазначила, що оригінал квитанції № 29101931 від 29.11.2013 року в неї був відсутній як на момент подання копії вказаного письмового доказу суду, так і на теперішній час, тобто оригінал вказаного письмового доказу з боку позивачки не поданий. Крім того, зміст поданої позивачкою квитанції не містить відомостей про передачу позивачкою [PERSON] грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів та позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачу, умов та обов`язків останнього щодо їх повернення. За таких обставин, суд не бере до уваги подану позивачкою в якості письмового доказу фотокопію квитанції № 29101931 від 29.11.2013 року. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких грунтуються позовні вимоги. Тобто, позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог. Відповідно до ч.1, 3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групу доказів). Таким чином, судом встановлено, що матеріали справи не містять відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів та позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачу. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. В зв`язку із залишення позову без задоволення позивачки [PERSON] , яка звільнена від сплати судових витрат по сплаті судового збору при подання позову відповідно до ч.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати по сплаті судового збору відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed