Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить поновити строк звернення до суду, скасувати накази № 50 та № 50 (а ) від 10.01.2014 року директора Ширяївського комбінату комунальних підприємств про звільнення з роботи її - головного бухгалтера [PERSON], поновити її [PERSON] на посаді головного бухгалтера Ширяївського комбінату комунальних підприємств з 10.10.2014 року, стягнути з Ширяївського комбінату комунальних підприємств на її користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути з Ширяївського комбінату комунальних підприємств на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 3000 (три тисячі) гривень. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та пояснили, що відповідно до наказу № 2 від 08.01.2013 року вона була переведена на посаду головного бухгалтера Ширяївського комбінату комунальних підприємств. Наказом № 50 від 10.10.2014 року її було звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України та ст. 40 КЗпП України. А через декілька днів відповідач переробив наказ про звільнення і 10.10.2014 року наказом № 50 (а ) від 10.10.2014 року її було вже звільнено з займаної посади в зв'язку з виходом на пенсію. Нею було написано до заяву про звільнення з роботи з 01.11.2014 року в зв'язку з виходом на пенсію, але відповідач в супереч поданої заяви про звільнення з роботи з 01.11.2014 року в зв'язку з виходом на пенсію, але фактично її відповідач звільнив без її на те згоди з 10.10.2014 року. Тому вважає, що звільнення з посади головного бухгалтера, а так само наказ № 50 та № 50 (а) від 10.10.2014 року про звільнення незаконними та безпідставними та такими, що прийняті із грубим порушенням законодавства про працю, а саме: керівництвом було порушено порядок звільнення з роботи та звільнив її раніше на двадцять днів строку про який вона просила у заяві. Факт того, що вона написала заяву про звільнення з 01.11.2014 року може бути підтверджено заявою про звільнення, що знаходиться у відповідача. Крім того, вона передумала звільнятися з роботи і бажала залишитися дальше працювати та бажала забрати заяву. Але відповідач своїми діями (звільненням з роботи) позбавив її права залишитися на роботі та забрати свою заяву про звільнення з роботи до строку звільнення, який був вказаний в заяві про звільнення. На заяві також відсутня резолюція директора про погодження звільнення її з відпрацьовуванням двох тижнів або без такого. Відповідач фактично звільнив її за ініціативою уповноваженого органу, а з наказом про звільнення її з роботи ознайомлено не було та копія наказу не видавалась. Відповідно до чинного законодавства заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Але відповідач звільнив її без законної на те підстави, а тому зобов'язаний поновити мене на попередній роботі. Крім того, при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В результаті незаконного звільнення їй не було нараховано середньомісячну заробітну плату, тому відповідач при поновленні на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вона також являлася головою профспілкового комітету. Посилання відповідача на те, що вона три дні не з'являлася на роботі, про складені акти не відповідають дійсності, так як між керівництвом існувала усна домовленість про те, що якщо вона виконувала роботу в не робочий час, то можна було забрати день в якості вихідного за перероблений час. Крім того, вказані дії з боку відповідача є порушенням її законних прав на працю, а саме незаконне звільнення з роботи, якими їй завдано моральних страждань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своєї сім'ї. Всі зазначені моральні страждання нанесені незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитись на її здоров'ї. Тому, завдану моральну шкоду вона оцінює у розмірі 3000 гривень. На підставі викладеного просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що 01.03.2011 року згідно Наказу № 24 [PERSON] було прийнято на роботу в Ширяївський ККП на посаду економіста з окладом, згідно штатного розпису 1623,80 грн. 08.01.2013 року на підставі Наказу № 2 [PERSON] переведено з посади економіста на посаду головного бухгалтера Ширяївського ККП з окладом згідно штатного розкладу з 08 січня 2013 року, з доплатою за суміщення посади касира 0,25% мінімальної заробітної плати згідно штатного розпису з 01.01.2013 року з послідуючим коригуванням. 07.10.2014 року [PERSON] написана заява про звільнення з роботи в зв'язку з виходом на пенсію з 01.11.2014 року та заява про нарахування та видачу матеріальної допомоги згідно колдоговору в розмірі 2-х посадових окладів (число, місяць та рік в заяві не вказано). А 8, 9, 10 жовтня 2014 року комісією Ширяївського ККП складено акти про те що [PERSON] на роботу в Ширяївський ККП не з'являлася. 10.10.2014 року на підставі Наказу № 50(а) [PERSON] було звільнено з роботи з займаної посади - головного бухгалтера, в зв'язку з виходом на пенсію, з повним розрахунком і виплатою матеріальної допомоги з 10.10.2014 року згідно колективного договору. 10.10.2014 року позивач отримала трудову книжку в Ширяївському ККП, про що здійснена запис в журналі видачі трудових-книг. Згідно Довідки № 64 від 05.12.2014 року [PERSON] отримала за вересень - 5285,06 грн. (відпускні, матеріальна допомога та заробітна плата) та за жовтень 2014 року - 5043,04 грн. (заробітна плата та середньомісячні два оклади в зв'язку з виходом на пенсію), з порушенням вимог чинного законодавства. 24 квітня 2010 року між Адміністрацією Ширяївського ККП та Профкомом Ширяївського ККП, на зборах трудового колективу Ширяївського ККП схвалено Колективний договір, головою якого не була та не є [PERSON]. На підставі вищевикладеного Ширяївський ККП вважає, що на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП та актів комісії Ширяївського ККП [PERSON] була відсутня на роботі без поважних причин, але враховуючи вагомий внесок у розвиток Ширяївського ККП, сумлінне виконання своїх посадових обов'язків та людський фактор, [PERSON] була звільнена з роботи у зв'язку з виходом на пенсію. На підставі викладеного просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Частиною 1 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України - якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Статтею 47 КЗпП України зазначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів . Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, з яких вбачається, що [PERSON] дійсно звернулась з заявою про звільнення з роботи у зв'язку з виходом на пенсію з 01.11.2014 року (а.с.45), але фактично звільнена з 10.10.2014 року та на підставах вище встановленого, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в частині стягнення моральної шкоди. Пропущений строку для звернення до суду підлягає поновленню, так як з матеріалів справи вбачається, що на протязі одного місяця з дня звільнення, позивач зверталася до прокуратури та державної інспекції з питань праці і суд вважає, що строк для звернення до суду пропущений з поважних причин.

Outcome: partial