Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого зазначила, що з 08 липня 2000 року, перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який зареєстрований Гончарівською с/радою Сватівського району Луганської області, актовий запис № 6. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Позивач в своїй заяві зазначила, про те, що сімейне життя з відповідачем не склалося в звязку з тим, що починаючи з 2018 року, між ними стали виникати непорозуміння стосовно сімейного життя та ведення спільного господарства, які переходять у постійні сварки, що унеможливлює збереження шлюбу. На даний час вони зареєстровані за однією адресою, але відповідач з січня 2019 року мешкає окремо і їх шлюб носить формальний характер. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. Просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. Сторони у підготовче судове засідання не зявилися, надали суду заяви про розгляд справи за їхньою відсутністю, позивач наполягає на задоволенні позовних вимог, відповідач позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.14, 21). Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, серії І-ЕД № 116449 від 08 липня 2000 року, між позивачем та відповідачем, Гончарівською с/радою Сватівського району Луганської області зареєстровано шлюб, актовий запис № 6 (а.с.7). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ЕД №149693 (а.с.10). Як вбачається із позовної заяви, сімейне життя між позивачем і відповідачем не склалося в звязку з тим, що починаючи з 2018 року, між сторонами стали виникати непорозуміння стосовно сімейного життя та ведення спільного господарства, які переходять у постійні сварки, що унеможливлює збереження шлюбу. На даний час вони зареєстровані за однією адресою, але відповідач з січня 2019 року мешкає окремо і їх шлюб носить формальний характер. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Відповідно до ст. ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 СК України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України. Приймаючи до уваги, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, шлюб існує формально, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати. У чинність ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Клопотань про зміну прізвищ до суду не надходило. У чинність п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на те, що відповідачем визнано позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, а інші 50 відсотків судового збору, що сплачені позивачем при зверненні до суду з позовом, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 24, 56, 105, 110, 112, 115 Сімейного Кодексу України, та

Outcome: approved