Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] сільської ради Дубровицького району Рівненської області про виплату працівникові компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем - [PERSON] сільською радою Дубровицького району Рівненської області, куди її було прийнято на посаду касира. Розпорядженням сільського голови №22 від 03 травня 2012 року, її було звільнено з посади касира. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2012 року, її було поновлено на роботі та зобов'язано відповідача сплатити їй заробітну плату у розмірі 11945,50 грн. за час вимушеного прогулу з 03 травня 2012 року по 27 грудня 2012 року. Окрім того, перевіркою територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області щодо додержання законодавства про працю було встановлено, що їй не нарахована та не виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, про що було складено відповідний акт. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі та просила суд задоволити його. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, вказавши про те, що з позивачкою при звільненні були проведені всі належні розрахунки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до статтей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Правилами статті 10 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно копії трудової книжки [PERSON] серії АК №528318 вбачається, що [PERSON] звільнено з посади касира 03 травня 2012 року (розпорядження сільського голови №22 від 03 травня 2012 року). 15 січня 2013 року, [PERSON] було поновлено на посаді касира [PERSON] сільської ради Дубровицького району Рівненської області (розпорядження сільського голови №3 від 15 січня 2013 року). 30 серпня 2013 року [PERSON] звільнено з посади касира 30 серпня 2013 року (розпорядження сільського голови №40 від 30 серпня 2013 року) (а.с.5-6). У поданому позові позивач зазначила, що перевіркою територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області щодо додержання законодавства про працю було встановлено, що їй не була нарахована та не виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, яку просить стягнути з відповідача. Так, з листа №17-07/1205 від 27 червня 2014 року, виданого територіальною Державною інспекцією з питань праці у Рівненській області вбачається, що за зверненням [PERSON] було проведено перевірку додержання законодавства про працю у [PERSON] сільській раді Дубровицького району Рівненської області та встановлено, що в порушення вимог статті 38 Кодексу законів про працю України, при звільненні [PERSON] з роботи 30 серпня 2013 року, згідно розпорядження від 30 серпня 2013 року №40, їй не нарахована та не виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки. За результатами перевірки складено акт, керівнику вручено припис для усунення та недопущення виявленого порушення законодавства про працю, одночасно складено і направлено на розгляд суду протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.41 КупАП (а.с.4). За результатами розгляду вказаного вище протоколу, постановою Дубровицького районного суду Рівненської області від 31 липня 2014 року, провадження у справі відносно [PERSON] було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП з тих підстав, що при звільненні [PERSON] була виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за час вимушеного прогулу, оскільки касиру [PERSON] була виплачена компенсація за 37 днів відпустки в той час, як згідно розрахунків їй належало б виплатити за 13 календарних днів. І оскільки їй було виплачено авансом за 24 дні, то ці 24 дні були зараховані, як компенсація за вимушений прогул, що підтверджується бухгалтерською довідкою. Вказана постанова 12 серпня 2014 року набрала законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Окрім того, як вбачається із рішення Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] сільської ради Дубровицького району Рівненської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, [PERSON] поновлено на посаді касира [PERSON] сільської ради Дубровицького району Рівненської області та стягнено з відповідача на користь [PERSON] заробітну плату у розмірі 11945,50 грн. за час вимушеного прогулу з 03 травня 2012 року по 27 грудня 2012 року (а.с.3). Ухваленим рішенням, суд апеляційної інстанції встановив, що за час вимушеного прогулу, починаючи з травня 2012 року і по 27 грудня 2012 року з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню 16030,33 грн. (167 робочих днів х 95,99 грн. = 16030,33 грн.). Також судом було встановлено, що при звільненні з роботи позивачу була виплачена вихідна допомога в розмірі 1871,86 грн. та грошова компенсація за невикористану відпустку в сумі 2212,97 грн. та вказаним рішенням було визначено, що виплата позивачу вказаних сум підлягає врахуванню при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті [PERSON], а тому на її користь було стягнуто 16030,33-1871,86-2212,9=11945,50 грн. Відповідно до ч. 3\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно зі\~ст. 14 Цивільного процесуального кодексу\~судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно з ч. 2\~ст. 223 ЦПК України\~після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Тобто вищезазначеним рішенням, яке набрало законної сили, апеляційним судом встановлено, що при звільненні [PERSON] їй була виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку в сумі 2212,97 грн., а тому оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] сільської ради Дубровицького району Рівненської області про виплату працівникові компенсації за невикористані дні щорічної відпустки є безпідставними, оскільки така компенсація позивачу була виплачена при звільненні. Відповідно до ч.4 ст.88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Таким чином, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed