Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 03 вересня 2012 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що вказаний договір позики є недійсним у зв»язку із фіктивністю, оскільки дії відповідачів спрямовані на зменшення складу майна належного [PERSON], які розпочалися лише 25.01.2016 року шляхом подачі до суду позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. В той же час вона є кредитором [PERSON], борг якого за рішеннями Октябрського районного суду м.Полтави перед нею становить 290\~486, 27 грн., 6\~904, 86 грн. та 93\~689, 04 грн. Вважає, що відповідач [PERSON] сприяє уникненню своїм батьком [PERSON] відповідальності за зобов»язаннями перед нею, а тому крім позову про стягнення боргу, заявляла і позов про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно до [PERSON], в якому про позику не згадувала. Зазначила, що відповідачі проживають разом, що також свідчить про фіктивність договору. При реальній передачі нею коштів [PERSON] 02 серпня 2003 року у сумі 10\~000 доларів США, про борг перед [PERSON] ним не згадувалося. Вважає, що сторони не мали наміру на реальне укладення договору позики та його виконання з досягненням правового результату, тому вважає договір фіктивним. З цих підстав, звернулася до суду з позовом. Ухвалою суду від 30 жовтня 2017 року відкрито провадження по справі. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2018 року справу передано до провадженні іншому складу суду. Ухвалою суду від 12 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідач [PERSON]\~подав до\~суду відзив\~на позов,\~в якому\~зазначив,\~що позов\~подано з\~метою затягування\~справи за\~позовом [PERSON]\~до нього\~про стягнення\~заборгованості та\~усунення останньої\~як кредитора.\~03.09.2012\~року [PERSON],\~яка є\~його дочкою,\~позичила йому\~12\~000\~доларів США\~з власних\~заощаджень,\~в тому\~числі,\~із продажу\~належного їй\~автомобіля.\~Крім того,\~вона була\~засновником «ПП\~«Антарес-профі»\~з 2002\~по 2013\~р.р.\~Тому твердження\~[PERSON]\~щодо матеріального\~стану [PERSON]\~є неправдивими. Строком повернення був визначений вересень 2015 року. Оскільки вони знаходилися у родинних відносинах, проживали разом, письмової форми в той час не дотрималися. На початку 2015 року [PERSON] звернулася до батька з проханням повернути кошти, але дізналася, що в результаті шахрайських дій Каплуновського та [PERSON], він має борг перед останньою, який стягується у судовому порядку. Тоді вони і вирішили оформити позику розпискою, щоб мати можливість реально повернути кошти. У грудні 2015 року [PERSON] подала позов майже відразу після закінчення строку повернення боргу. [PERSON] вважала, що має права на отримання боргу, тому і звернулася до суду з позовом, а не тому, щоб перешкодити [PERSON] отримати борг. Також вважає, що на момент укладення договору позики сторони взагалі не були знайомі і позивач не може знати чи дійсно він позичав гроші у [PERSON] Таким чином, твердження, що договір є фіктивним є лише домислами. Зазначив, що права [PERSON] укладеним договором також не порушені. З цих підстав, [PERSON] є неналежним позивачем. Також зазначає, що укладення письмового договору пізніше, ніж відбулася передача коштів, не свідчить про його недійсність. Подання позову [PERSON] до суду про визнання права власності на будинок не має жодного відношення до позову про визнання договору позики недійсним. Таким чином, договір позики не є фіктивним, так як відбулася реальна передача грошових коштів, тому в задоволенні позову прохав відмовити. Ухвалою суду від 20 лютого 2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з»явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала у повному обсязі, прохала винести законне та обґрунтоване рішення та врахувати висновки Верховного Суду викладені у постанові від 06.03.2019 № 317/3272/16-ц. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, пояснив, що його дочка [PERSON] дійсно позичала йому гроші, однак спочатку розписку вони не оформляли. Потім, коли щодо нього з боку позивача та її чоловіка були проведені шахрайській дії, з метою захисту своїх прав, [PERSON] вирішила звернутися до суду, щоб довести, що він дійсно винен їй кошти. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували, прохала в його задоволенні відмовити. Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно розписки від 03 вересня 2012 року [PERSON] дала у тимчасове користування на умовах строковості та поверенння [PERSON] грошові кошти у сумі 12\~000 доларів США, які передані нею в момент підписання розписки. Строк повернення [PERSON] грошових коштів 01 вересня 2015 року. Після повернення отриманих грошових коштів [PERSON] складає лист, який підписується ним та [PERSON] та який підтверджує факт повернення отриманих коштів у повному обсязі. У разі неповернення в строк грошових коштів у сумі 12\~000 доларів США [PERSON] сплачує на користь [PERSON] штраф у розмірі 1 200 доларів США, що становить 10 % суми грошових коштів, отриманих по розписці. Всі спірні питання вирішуються судом у встановленому законодавством порядку (а.с.5). Також встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10 червня 2015 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 93\~152 грн.04 коп. та судовий збір у сумі 537 грн. (справа № 554/1163/15-ц, провадження № 2/554/1137/2015) (а.с.14). Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 05 листопада 2014 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто на її користь із [PERSON] 290\~486 грн. 27 коп. в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 02.08.2013 року, судові витрати у сумі 2\~904 грн. 86 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 4\~000 грн., а всього стягнуто на користь [PERSON] 297\~391 грн. 13 коп. (справа № 554/122/14-ц, провадження № 2/554/110/2014) (а.с.46-49). З витягу з ЄРДР від 27.05.2016 року вбачається, що Октябрський ВДВС Полтавського МУЮ 27.05.2016 звернувся із заявою до Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця за заявою [PERSON] (а.с.12). 25 січня 2016 року [PERSON] звернулася до Октябрського районного суду м.Полтави із позовом до [PERSON] про стягнення боргу по розписці від 03.09.2012 року у сумі 13\~200 доларів США, що на дату звернення до суду становить 316\~140 грн. 40 коп. (справа № 554/423/16-ц, провадження № 2/554/843/2016). Ухвалою суду\~від 11\~лютого 2016\~року позовну\~заяву [PERSON]\~до [PERSON]\~про стягнення\~заборгованості за\~договором позики\~об»єднано в\~одне провадження\~із позовом\~третьої особи,\~яка заявляє\~самостійні вимоги\~щодо предмета\~спору [PERSON]\~до [PERSON]\~про стягнення\~боргу (справа\~№ 554/423/16-ц,\~провадження №\~2/554/843/2016)\~(а.с.8). Крім того, встановлено, що 13.02.2017 [PERSON] як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, зверталася до суду з позовом про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно (справа № 54/14897/15-ц) (а.с.10). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Згідно ст.\~1046\~ЦК України\~за договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов'язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047\~ЦК України\~встановлено,\~що договір\~позики укладається\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~сума не\~менш як\~у десять\~разів перевищує\~встановлений законом\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~-\~незалежно від\~суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 3 ст.215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зі змісту статті 234 ЦК України слідує, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234\~ЦК України.\~ Відповідно до положень норм ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України\~власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] є донькою [PERSON] та проживає разом із ним в одному будинку. Складенні розписки від 03 вересня 2012 року та звернення [PERSON] до суду із позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] відбулося після ухвалення Октябрським районним судом м.Полтави рішень від 10 червня 2015 року та від 05 листопада 2014 року про стягнення\~з [PERSON]\~на користь\~[PERSON]\~боргу у\~сумі 93\~689,\~04\~грн.\~та 297\~391 грн. 13 коп. відповідно. Також встановлено, що вказані рішення на день звернення до суду [PERSON] із позовом про стягнення боргу із [PERSON] не виконані, державним виконавцем здійснюються виконавчі дії у зведеному виконавчому провадженні № 46564114. На майно [PERSON] накладено арешт. За таких підстав, суд приходить до висновку, що виниклий спір про стягнення боргу із [PERSON] на користь [PERSON]. за договором позики у сумі 13\~200 доларів США, що на дату звернення до суду становить 316\~140 грн. 40 коп., порушує права та інтереси [PERSON], оскільки позбавляє позивача права власності на майно, а саме грошові кошти, які стягнуті на її користь з [PERSON] за рішеннями суду, що унеможливлює виконання судового рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу. Суд вважає, що відповідачем не доведено дійсних намірів учасників договору позики від 03 вересня 202 року [PERSON] та [PERSON] на реальну передачу грошових коштів. На думку суду, справжні наміри сторонами приховувалися та вони свідомо не бажали виконувати договір. Так, у судовому засіданні не здобуто доказів реальної передачі грошових коштів. [PERSON] у судовому засіданні не зміг підтвердити, що позичені грошові кошти у [PERSON] витрачені ним на ремонт будинку та вкладені у бізнес. Також суду не наведено логічного обґрунтування чому [PERSON] звернулася до [PERSON] з проханням повернути кошти на початку 2015 року, адже строк дії договору закінчувався 01 вересня 2015 року. Вказаний факт зазначив сам [PERSON] у відзиві на позов. Суд вважає,\~що оформлення\~розписки від\~03.09.2012\~після виникнення\~боргових зобов»язань\~[PERSON]\~перед [PERSON]\~також свідчить\~про намір\~відповідача ухилитися\~від виконання\~рішення суду,\~а отже\~і про невчинення дій щодо передачі грошових коштів на виконання договору позики. Доводи відповідача, що цей факт не є підставою для визнання договору недійсним, судом спростовується. Згідно частини третьої\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами був укладений договір, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234\~ЦК України.\~ Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналогічний по суті висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 та постанові Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року № 317/3272/16-ц. Доводи відповідача щодо доведеності походження грошових коштів, які належали [PERSON], не спростовують висновків суду щодо фіктивності укладеного правочину, оскільки сам факт наявності грошових коштів у [PERSON] не є предметом доказування у даному спорі. Твердження відповідача, що [PERSON] не може бути позивачем у даному спорі, також є невірним, оскільки в разі задоволення позову про стягнення боргу на користь [PERSON], буде порушено права та інтереси [PERSON], оскільки позбавить її права власності на майно, а саме грошові кошти. Факту недотримання форми правочину, як підстави для визнання його недійсним, позивачем у позові не зазначалося, тому заперечення відповідача в цій частині не потребують оцінки суду. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в обраний позивачем спосіб. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути із [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у сумі 640 грн. у рівних частках, тобто по 320 грн. з кожного.

Outcome: approved