Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить: визначити за нею право власності на житловий будинок, загальною площею 112,10 кв.м, житловою площею 55,80 кв.м, підсобною площею 56,30 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані в м. Люботин, сщ. Караван, вул. Станіслава Шумицького, 25-А, в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька [PERSON], померлого 11 квітня 2002 року; визнати за нею право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 6311200000:67:006:0171, 6311200000:67:004:0114, які знаходяться за межами населеного пункту для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері [PERSON], померлої 25 липня 2008 року. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що її батько [PERSON] в 1991 році збудував житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами на земельній ділянці за адресою: м. Люботин, сщ. Караван, вул. С. Шумицького, 25-А (колишня вул. Ілліча, 25-А). На підставі звернення батька виконавчим комітетом [PERSON] міської ради було прийнято рішення № 233 від 14 лютого 1995 року про передачу у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за м. Люботин, сщ. Караван, вул. Ілліча, 25-А, з одночасним наданням дозволу на звершення будівництва житлового будинку та оформлення права власності на нього. У 2000 році батько, [PERSON], склав заповіт, в якому визначив спадкоємцем усього свого майна позивача, [PERSON] Після смерті батька у 2002 році вона, [PERSON], спадщину за заповітом прийняла, оскільки звернулася з відповідною заявою до нотаріальної контори. Іншим спадкоємцем була дружина померлого [PERSON], але вона відмовилася від прийняття спадщини на користь доньки, [PERSON], яка є позивачем в даній справі. Але виявилося, що батько [PERSON] за час свого життя право власності на житловий будинок так і не зареєстрував, що перешкоджає позивачу оформити свої спадкові права на нерухоме майно. В своєму позові [PERSON] також вказувала на ті обставини, що її мати [PERSON], як працівник ТОВ «[PERSON] сад» отримала дві земельні ділянки з кадастровими номерами 6311200000670060171, 6311200000670040114, розташовані за межами м. Люботин, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя мати склала заповіт, згідно з яким усе своє майно заповіла їй, [PERSON] Після смерті матері вона, [PERSON], спадщину прийняла, але оформити право власності на земельні ділянки не може через відсутність у неї державних актів про право власності на земельні ділянки, які мати не встигла отримати за життя. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, але подала до суду письмову заяву, в якій вказувала, що повністю підтримує свої позовні вимоги просить справу розглядати за її відсутності. Відповідач [PERSON] міська рада Харківської області до суду не зявилася, але надіслала лист, в якому проти позову не заперечує та просить розглянути справу за відсутності її представника. Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, [PERSON] направила до суду письмові заперечення про позову, в яких вказувала на ті обставини, що в Книгах записів про державну реєстрацію державний актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, записи в яких здійснювалися до 01 січня 2013 року, не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або право користування на земельні ділянки з кадастровими номерами 6311200000670060171, 6311200000670040114. Також відсутня затверджена у встановленому порядку технічна документація на вказані земельні ділянки. А від так, за відсутності державних актів про право власності на спірні земельні ділянки на ім'я спадкодавця [PERSON] до спадкоємців не може перейти право власності, яке формально не виникло. Крім цього, в письмових запереченнях представник [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити, справу розглядати за її відсутності. В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Згідно з технічним паспортом, виготовленим КП «[PERSON] БТІ» станом на 09 березня 2017 року, на земельній ділянці за адресою: м. Люботин, сщ. Караван, вул. С. Шумицького, 25-А (колишня вул. Ілліча, 25-А), розташовані житловий будинок літ. «А-1» з прибудовою літ. «А1-1» загальною площею 112,10 кв.м, житловою площею 55,80 кв.м, підсобною площею 56,30 кв.м, з терасою літ. «а», ганком літ. «а1», та надвірними будівлями та спорудами: сараї літ. «Б», «В» і «Г», погреб літ. «вп», душ літ. «Ж», вбиральня літ. «З», навіс літ. «І», колонка питна літ. «К», вигрібна яма літ. «Я», огорожа 1,2,3. Рік побудови житлового будинку та надвірних будівель позначений як 1991 рік. Згідно з довідкою КП «[PERSON] БТІ» від 13 березня 2017 року, виданої на підставі архівних даних, право власності на житловий будинок за адресою: м. Люботин, сщ. Караван, вул. С. Шумицького, 25-А не зареєстровано; зміна адреси з вул. Ілліча, 25-А на вул. С. Шумицького, 25-А відбулась на підставі рішення [PERSON] міської ради Харківської області № 87 від 22 грудня 2015 року. З рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів № 233 від 14 лютого 1995 року вбачається, що на засіданні виконавчого комітету було розглянуто звернення [PERSON], який просив надати дозвіл на закінчення будівництва житлового будинку за адресою: м. Люботин, сщ. Караван, вул. Ілліча, 25-А, яке ним було розпочатого самовільно, оформити таке будівництво та надати у приватну власність земельну ділянку за вказаною адресою. Відповідно до ст. 105 ЦК України 1963 року, громадянин, який збудував або будує жилий будинок без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). В резолютивній частині вказаного вище рішення виконавчого комітету № 233 від 14 лютого 1995 року зазначено про надання дозволу на прийняття будинку в експлуатацію та оформлення права особистої власності на нього на ім'я [PERSON] Разом з цим, [PERSON] була передана у приватну власність земельні ділянка площею 1300 кв.м за адресою: м. Люботин, сщ. Караван, вул. Ілліча, 25-А, з метою обслуговування житлового будинку і господарських будівель. У суду не виникає сумнівів у тому, що забудовником спірного житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами був саме [PERSON] Відповідно до ст. 11 Закону України «Про власність» суб'єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Закону України «Про власність» праця громадян є основою створення i примноження їх власності; обєктами права приватної власності є, зокрема, жилі будинки, квартири. Враховуючи ті обставини, що [PERSON] в період з 1991 по 1995 рік на земельній ділянці за адресою: м. Люботин, сщ. Караван, вул. Ілліча, 25-А, власною працею збудував житловий будинок з надвірними будівлями та отримав від виконавчого комітету [PERSON] міської ради дозвіл на проведення та завершення будівництва, а також на оформлення права власності на створене ним нерухоме майно, суд приходить до висновку, що він набув у встановленому законом порядку право володіння, користування і розпорядження спірним житловим будинком, тобто набув статусу власника. [PERSON] помер 11 квітня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-ВЛ № 348010, виданим 11 квітня 2002 року відділом РАГС Люботинського міського управління юстиції. За життя [PERSON] склав заповіт від 14 жовтня 2000 року, згідно з яким все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів своїй дочці [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у виді житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: м. Люботин, сщ. Караван, вул. С. Шумицького, 25-А (колишня вул. Ілліча, 25-А). За повідомленням Другої державної нотаріальної контри Харківського району Харківської області, у шестимісячний строк після смерті [PERSON], до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася [PERSON], донька спадкодавця, а також звернулася [PERSON], дружина померлого, з заявою про відмову від одержання обовязкової частки у спадщині. Інші спадкоємці відсутні, заповіт за життя заповідача змінений чи скасований не був, свідоцтва про право власності нікому не видавались. Родинні відносини позивача [PERSON] з батьками, [PERSON] і [PERSON], підтверджуються свідоцтвом про народження VІІ-УР № 1263011, виданим 01 серпня 1967 року [PERSON] міським бюро ЗАГС, та свідоцтвом про укладення шлюбу ІІІ-ВЛ № 294274, виданим 04 липня 1987 року [PERSON] міською радою Харківського району, яким підтверджується зміна прізвища з «Тресницька» на «Михайленко». Відповідно до ст. 534 ЦК України, при спадкоємстві за заповітом кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визначається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та вчинив зазначені дії протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Досліджені докази свідчать, що позивач [PERSON], як єдиний спадкоємець, у встановленому порядку прийняла спадщину, які відкрилася після смерті батька, [PERSON], але не має змоги оформити належне їй право власності через відсутність реєстрації права власності на спірний житловий будинок. За таких обставин суд задовольняє її позовні вимоги в цій частині позову та визнає за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами. Матір'ю позивача [PERSON], як вже було судом зясовано, є [PERSON], яка померла 25 липня 2008 року, про що відділом РАЦС Люботинського міського управління юстиції було видано 30 липня 2008 року свідоцтво про смерть 1-ВЛ № 175887. За життя, 23 червня 2008 року, [PERSON] зробив заповіт, згідно з яким все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла дочці [PERSON] Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом ХРНО [PERSON] 23 червня 2008 року. Цим же нотаріусом 13 лютого 2009 року вчинено напис на заповіті, про те що він не змінений та не скасований. За повідомленням Другої державної нотаріальної контри Харківського району Харківської області, у шестимісячний строк після смерті [PERSON], до нотаріальної контори з заявами про прийняття або відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право власності нікому не видавались. Чинність заповіту [PERSON] також підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 11 травня 2017 року. Відповідно до ст.ст. 1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. З представленого позивачем акту квартального комітету № 19 від 12 липня 2017 року, посвідченого виконавчим комітетом [PERSON] міської ради Харківської області, вбачається, що [PERSON] в житловому будинку за адресою: м. Люботин, сщ. Караван, вул. С. Шумицького, 25-А мешкала разом з матір'ю, [PERSON], та доглядала її до дня смерті і поховала за власний рахунок. Суд приходить до переконання, що позивач [PERSON] належним чином прийняла спадщину за заповітом після смерті матері. Згідно зі ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», який є чинним, паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. За життя [PERSON] скористалась своїм правом на отримання безоплатно земельної ділянки (паю) при приватизації земель ВАТ «[PERSON] сад», розташованих за межами населеного пункту на території [PERSON] міської ради Харківської області. Відповідно до ст. 25 Земельного кодексу України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій. На підставі заяв працівників та пенсіонерів ВАТ «[PERSON] сад» Харківською районною державною адміністрацією Харківської області було прийнято розпорядження № 2389 від 13 грудня 2006 року про надання дозволу працівникам ВАТ «[PERSON] сад» та пенсіонерам з їх числа на розробку проекту приватизації земель підприємства з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Згідно зі списком, який є додатком до вказаного розпорядження, серед працівників ВАТ «[PERSON] сад»та пенсіонерів з їх числа під № 123 вказана [PERSON] На виконання розпорядження органу виконавчої влади [PERSON] були оплачені витрати за розробку проекту приватизації земель і технічної документації для подальшого отримання державних актів, що підтверджуються квитанцією прибуткового касового ордеру № 39/674 від 17 грудня 2007 року, виданою ВАТ «[PERSON] сад». Згодом, Харківською районною державною адміністрацією Харківської області було прийнято розпорядження № 485 від 24 березня 2009 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо приватизації земельних ділянок (паїв) та складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ВАТ «[PERSON] сад» за межами населеного пункту на території [PERSON] міської ради Харківської області. Цим розпорядженням також передано безоплатно у власність працівників ВАТ «[PERSON] сад», а також пенсіонерів з їх числа, згідно зі списком, земельні ділянки за рахунок розпайованих земель ВАТ «[PERSON] сад», які розташовані за межами населеного пункту на території [PERSON] міської ради Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Додатком до цього розпорядження є список, в якому під № 113 зазначена [PERSON], якій передано у власність дві земельні ділянки сільськогосподарського призначення: № 92 рілля, площею 2,2802 га, кадастровий № 6311200000:67:006:0171; та № 39 багаторічні насадження, площею 1,8908 га, кадастровий № 6311200000:67:004:0114. Відповідно до ст. 186 ЗК України, в редакції, яка була чинною станом на 24 березня 2009 року, проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки. Відповідно до ст. 118 ЗК України, в редакції, яка була чинною станом на 24 березня 2009 року, громадяни - працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель відповідно до сільської, селищної, міської ради або районної державної адміністрації. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом. Районна державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Аналізуючи вищевказані норми земельного законодавства та надаючи оцінку письмовим документам розпорядженням Харківської районної державної адміністрації Харківської області, суд приходить до висновку, що [PERSON] висловила свою волю на отримання безоплатно у власність земельної ділянки (паю) та розпочала процедуру приватизації у визначеному земельним законодавством порядку. Про це свідчать досліджені судом розпорядження районної державної адміністрації, останнє з яких, № 485 від 24 березня 2009 року, могло бути видане лише на підставі розробленої за заявою [PERSON] у встановленому порядку технічної документації із землеустрою та сформованих в ході розробки такої документації кадастрових номерів. На підставі викладеного, суд відхиляє доводи представника третьої особи - Головнеогоуправління Держгеокадастру у Харківській області, про відсутність затвердженої технічної документації на земельні ділянки з кадастровими номерами 6311200000:67:006:0171 і 6311200000:67:004:0114 та помилковість створення таких номерів. Встановлені судом обставини і досліджені докази вказують на те, що [PERSON] за життя не отримала державні акти про право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які, наразі, були б належним підтвердженням виникнення у неї права власності на спірні пельмені ділянки. Але [PERSON] виникло та існувало право на земельну частку (пай) при паюванні земель ВАТ «[PERSON] сад», яке входить до складу спадщини, яка відкрилася після її смерті. Від так, до позивача [PERSON] переходить в порядку спадкування за заповітом право на земельну частку (пай) виді двох земельних ділянок сільськогосподарського призначення: ріллі площею 2,2802 га, і багаторічних насаджень площею 1,8908 га, які вже фактично буди виділені шляхом розроблення проекту землеустрою. Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє вимоги позивача частково та визнає за нею право власності на земельні частки (паї) з числа земель ВАТ «[PERSON] сад», які розташовані за межами населеного пункту на території [PERSON] міської ради Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Outcome: partial