Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на її користь на утримання малолітнього сина [PERSON] [INFO] в розмірі 5 тис. грн. щомісячно починаючи з дня подачі позову і до досягненню дитиною повноліття; 4 тис. грн. на своє утримання до досягненню дитиною 3 - х річного віку; 33 104 грн. 7 коп. додаткових витрат на утримання дитини, а також стягнути з позивача витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 10 тис. грн. та судовий збір. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 24 квітня 2018 року Дніпровським районним у м.Києві Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. В шлюбі сторони народили сина [PERSON] [INFO] . Спілне життя відповідача та позивача не склалося та фактчино ще до народження сина сторони стали проживати окремо. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.10.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Малолітній син перебуває на повному утриманні позивачки. Відповідач на утримання дитини фактично кошти не надає, періодично надає по 2 тис. грн., але вказаних коштів не вистачає на повне утримання та виховання сина, так як позивач на даний час не працює, так - як перебуває в відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3- х річного віку в зв`язку з чим також просить стягнути з відповідача 4 тис. грн. щомісячно на своє утримання. Також після народження дитини [PERSON] позивач понесла додаткові витрати на утримання дитини, що полягали в придбанні дитячого ліжка, одягу, постільної білизни, продуктів харчування, іграшок, огляд лікарів та купівля ліків на що було витрачено 33 104 грн. 7 коп. Також позивач витратила 10 тис. грн. на правову допомогу на представлення її інтересів в ході даного судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі з обставин, що викладені в позовній заяві, наполягаючи на задоволені позову, підтвердивши той факт, що відповідач періодично ( не кожний місяць) перераховує на адресу позивача кошти в розмірі 2 тис. грн., але вказаних коштів не достатньо для утримання малолітнього сина, при цьому представник позивача вказала на той факт, що після народження сина відповідач не приймав участі та не надавав будь - якої допомоги в купівлі ліжка, одягу, продуктів харчування та ін., а також сімейно - шлюбні відносини у сторін припинилися ще до народження сина [PERSON] . В судовому засіданні представник відповідача визнав позов частково, а саме щодо стягнення аліментів з відповідача в розмірі ј частини всіх його доходів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму від віку дитини , в іншій частині задоволення позову просив відмовити, мотивуючи це тим, що відповідач офіційно працює, але його дохід ( заробітна плата ) складає близько 7500 грн. на місяць, іншого доходу не має, та на даний час надає позивачу кошти на утримання сина [PERSON] в розмірі 2 тис. грн. щомісячно, в зв`язку з чим не має матеріальної можливості щодо утримання своєї колишньої дружини, обґрунтовуючи свою позицію посиланням на вимоги ч.4 ст. 84 СК України. Також представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що сімейно - шлюбні стосунки у позивача та відповідача припинилися з версеня 2018 року, тобто після народження дитини та відповідач приймав участь у додаткових витратах щодо утримання їх спільного сина [PERSON] , на які посилається позивач [PERSON] , надавав останній кошти. Але докази цьому відсутні, щодо стягнення витрат на правову допомогу то в цій частині представник відповідача просив відмовити. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що 24 квітня 2018 року Дніпровським районним у м.Києві Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. В шлюбі у сторін народилося син [PERSON] [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Дитина перебувають на повному утриманні позивачки. Відповідач фактично не приймає участі в утримання та вихованні дитини, що призвело до виникнення скрутного матеріального становища позивачки та є підставою її звернення з даним позовом в судовому порядку. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати їй добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально. Дитина потребує матеріальної допомоги, відповідач здатний надати таку допомогу. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також ч.2 статті 84 СУ України визначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Також ч.4 даної статті визначено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Статтею 185 СК України зазначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. З врахуванням того, що відповідач має постійний дохід то суд дійшов висновку про доцільність стягнення аліментів в твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищевикладеного, діючи в межах заявлених позовних вимог враховуючи майновий стан сторін, офіційне працевлаштування відповідача, суд приходить до висновку, що за обставин, що склалися позов [PERSON] про стягнення аліментів, підлягає до задоволення частково, а саме стягнення аліментів у сумі 2000 грн. на сина до досягненню повноліття та в розмірі 1/7 частини всіх його доходів відповідача на утримання позивача до досягнення дитиною 3 - х річного віку, а також суд вважає за доцільне стягнути одноразово з відповідача додаткові витрати на утримання дитини пов`язані з купівлею білизни, одягу, ліжка, що складає 10249 грн. Відповідно до ч.1 п.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.ст. 141 - 142 ЦПК України. Також вирішуючи питання щодо стягнення витрат з відповідача на правничу допомогу суд керується вимогами ст. 137 ЦПК України. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані такі документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, довіреність); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги; детальний опис вчинених дій (наданих послуг). Надання суду вказаних документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правничу допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості. Такий підхід до компенсації витрат на правничу допомогу закладався законодавцем і застосований Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі №372/1010/16-ц. У постанові від 03.05.2018 р. касаційний суд, здійснюючи розподіл судових витрат, вказав, якщо сторона документально доведе, що вона понесла витрати на правову допомогу (надасть договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат), то суд не матиме підстав для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підставі викладеного, з врахуванням обставин розгляду та складності справи суд дійшов висновку, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню частково, в розмірі 3 тис. грн. Оскільки позов задовольняється частково, а позивач при подачі позову був звільнений від сплати судових витрат за подачу позову щодо стягнення аліментів, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача у дохід держави підлягають стягненню понесені по справі судові витрати. Також п.5 ч.1 статті 1 7 Закону України «Про судовий збір» зазначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Як убачається з матеріалів справи, що провадження щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу в рамках розгляду даної справи було закрито на підставі ухвали Дніпровського районного суду м.Києва від 7.11.2019 р. на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, в зв`язку з чим позивачу [PERSON] необхідно повернути сплачений нею судовий збір за вказану позовну вимогу за квитанцією №1729-3327-1636-6581 від 26.09.2019 р. на рахунок Казначейства України, отримувач УК у Дніпровському районі м.Києва, р/р отримувача 31212206026005, МФО 899998 в розмірі 768 грн.40 коп.

Outcome: approved