Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, який згодом уточнила, в якому просить поділити майно, набуте у шлюбі, а саме визнати договір дарування, укладений 28.08.2004 року між [PERSON] та [PERSON], удаваним правочином та застосувати до нього положення договору купівлі-продажу, визначити на ім*я [PERSON] 1/2 частину двокімнатної квартири загальною площею 43,8 м. кв. в тому числі житловою 32,6 м. кв. за адресою 50000, [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири загальною площею 43,8 м. кв. в тому числі житловою 32,6 м. кв. за адресою 50000, [ADDRESS], визначити на ім*я [PERSON] 1/8 частку з цілої нежитлової будівлі за адресою [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частку цілої нежитлової будівлі за адресою [ADDRESS]. 10.03.1994 року позивач та відповідач зареєстрували між собою шлюб. У подружжя не було свого житла тому вони проживали з батьками відповідача [PERSON] 29.03.1995 року батько відповідача [PERSON] запропонував угоду згідно якої він купить квартиру сторонам (подружжю), а вони згодом йому повернуть за неї гроші. Внаслідок чого була придбана квартира за адресою [ADDRESS] загальною площею 43,8 м. кв. в тому числі житловою 32,6 м. кв. Одразу після цього позивач з відповідачем заселилися до даної квартири та зареєструвалися в ній. З моменту придбання квартири і до 2004 року все, заробляли сторони вони віддавали за квартиру, пішли навіть особисті кошти позивача від продажу майна за кордоном. Після повної виплати за квартиру вирішили переоформити її на себе, та оскільки у позивача були відсутні документи громадянина України, 28.08.2004 року батько [PERSON] оформив за договором дарування квартиру на сина [PERSON]. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. та зареєстрований КП ДОР «Криворізьке БТІ» в порядку ст.. 182 ЦК України. Але окрім даної квартири сторони придбали у спільну сумісну власність ще інше майно, а саме 04.10.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лад» та треті особи [PERSON] та [PERSON] та відповідач [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 12.09.2012 року , яким треті особи [PERSON] та [PERSON] та відповідач [PERSON] набули у спільну часткову власність нежитлову будівлю за адресою [ADDRESS]. З даної будівлі [PERSON] належить 1/4 частка, яка і підлягає поділу між подружжям. У судове засідання позивач не з'явилася, надала суду письмову заяву, якою підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити та розглядати справу за її відсутності. Відповідачі у судове засідання не з'явились, надали суду письмову заяву, якою не заперечували проти задоволення позовних вимог, позов визнали та просили розглядати справу за їх відсутності. Треті особи у судову засідання не з'явились, надали заяву з якої вбачається, що вони не заперечують проти задоволення позову, просили розглядати справу за їх відсутності. Оскільки судове засідання проводиться без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що його можливо провести без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Так, 10.03.1994 року позивач та відповідач зареєстрували між собою шлюб. (а.с. 6). У подружжя не було свого житла тому вони проживали з батьками відповідача [PERSON] 29.03.1995 року батько відповідача [PERSON] запропонував угоду згідно якої він купить квартиру сторонам (подружжю), а вони згодом йому повернуть за неї гроші. Внаслідок чого була придбана квартира за адресою [ADDRESS] загальною площею 43,8 м. кв. в тому числі житловою 32,6 м. кв. Одразу після цього позивач з відповідачем заселилися до даної квартири та зареєструвалися в ній. З моменту придбання квартири і до 2004 року все, заробляли сторони вони віддавали за квартиру, пішли навіть особисті кошти позивача від продажу майна за кордоном. Після повної виплати за квартиру вирішили переоформити її на себе, та оскільки у позивача були відсутні документи громадянина України, 28.08.2004 року батько [PERSON] оформив за договором дарування квартиру на сина [PERSON] (а.с. 3, 4, 5). Даний договір посвідчений державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. та зареєстрований КП ДОР «Криворізьке БТІ» в порядку ст.. 182 ЦК України. Але окрім даної квартири сторони придбали у спільну сумісну власність ще інше майно, а саме 04.10.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лад» та треті особи [PERSON] та [PERSON] та відповідач [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 12.09.2012 року , яким треті особи [PERSON] та [PERSON] та відповідач [PERSON] набули у спільну часткову власність нежитлову будівлю за адресою [ADDRESS]. З даної будівлі [PERSON] належить 1/4 частка, яка і підлягає поділу між подружжям. (а.с. 17-20). Аналізуючи вищевикладене, слідує, що договір дарування від 28.08.2004 року є удаваним правочином. Згідно ст.. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину , який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину який вони вчинили насправді, то відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. З огляду на це суд приходить до висновку, що сторони уклали удаваний договір дарування, щоб приховати договір купівлі-продажу, оскільки за квартиру [PERSON] отримав кошти в повному обсязі від позивача та відповідача [PERSON] А отже майно, а саме квартира за адресою [ADDRESS] загальною площею 43,8 м. кв. в тому числі житловою 32,6 м. кв. придбане ними під час шлюбу за договором купівлі-продажу та підлягає поділу в рівних частинах. Згідно ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. На підставі ст.372 ЦК України вважається, що при поділи спільної сумісної власності частки співвласників є рівними. Така ж позиція міститься у ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв під час придбання зазначеної квартири, якою передбачається, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічна позиція міститься у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21.12.2007 року, згідно з яким поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Судом також було досліджено висновок про незалежну оцінку вказаної квартири, виконаного суб'єктом оціночної діяльності [PERSON] від 27.01.2015 року, згідно з яким її вартість складає: 252788,0 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved