Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Пийтерфолівської сільської ради про встановлення факту що має юридичне значення та визнання права власності. Вимоги позову мотивовано тим, що з 2008 року позивачка постійно здійснювала догляд за [PERSON] , яка через похилий вік та відсутність інших родичів потребувала постійної турботи та піклування, яка померла [INFO] . За час догляду, позивачка [PERSON] проживала разом з покійною, утримувала її, здійснювала матеріальну підтримку, у них сформувався спільний побут, між нами склалися усталені взаємовідносини, притаманні сім`ї. Багато років поспіль, в тому числі на даний час, позивачка проживає в житловому будинку померлої [PERSON] , утримує його, сплачує комунальні платежі та інші експлуатаційні витрати. Також позивачкою обробляється та використовується земельна ділянка, яка раніше на праві приватної власності належала її підопічній. Вже більше десяти років позивачка [PERSON] одноосібно несе весь тягар утримання згаданого нерухомого майна. Заповіт покійна [PERSON] не залишила. Реалізація позивачкою спадкових прав унеможливлюється відсутністю родинних зв`язків, які можливо підтвердити документами актів цивільного стану. На даний час позивачка має на меті визнати право власності на нерухоме майно [PERSON] за набувальною давністю. Позивач [PERSON] \~ про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомленою своєчасно у підготовче\~ судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач-представник Пийтерфолівської сільської ради, про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомленим своєчасно, у підготовче судове засідання не з`явився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник Виноградівської державної нотаріальної контори про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомленим своєчасно, у підготовче судове засідання не з`явився. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в підготовчому судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач у своїй заяві. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, оглянувши заяви сторін, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне. З 2008 року позивачка постійно здійснювала догляд за [PERSON] , яка через похилий вік та відсутність інших родичів потребувала постійної турботи та піклування, яка померла [INFO] . За час догляду, позивачка [PERSON] проживала разом з покійною, утримувала її, здійснювала матеріальну підтримку, у них сформувався спільний побут, між нами склалися усталені взаємовідносини, притаманні сім`ї. Багато років поспіль, в тому числі на даний час, позивачка проживає в житловому будинку померлої [PERSON] , утримує його, сплачує комунальні платежі та інші експлуатаційні витрати. Також позивачкою обробляється та використовується земельна ділянка, яка раніше на праві приватної власності належала її підопічній. Вже більше десяти років позивачка [PERSON] одноосібно несе весь тягар утримання згаданого нерухомого майна. Аналогічна ситуація має місце після смерті титульного власника по теперішній день. Заповіт покійна [PERSON] не залишила. Реалізація позивачкою спадкових прав унеможливлюється відсутністю родинних зв`язків, які можливо підтвердити документами актів цивільного стану. Так, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям»). У рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 р. №5-рп/99 правова природа інституту сім`ї визначається спільними родинними зв`язками, постійним проживанням, веденням спільного господарства. Тобто, державна реєстрація акту цивільного стану, яка вказує на наявність кровного споріднення, не є беззастережною умовою для наявності сімейних правовідносин та застосування їх наслідків. Якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права та обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними, такі справи про спадкування суди розглядають за правилами позовного провадження (правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 22.04.2020 року у справі № 200/14136/17). Підтвердження факту поживання з покійною [PERSON] однією сім`єю необхідно позивачці для подальшого набуття та оформлення власних майнових прав. Так, позивачка [PERSON] постійно проживали однією сім`єю разом з [PERSON] , вели спільний побут, мали взаємні права і обов`язки, які притаманні родині. Як члени сім`ї вони мали одне коло спілкування з близькими та друзями, піклувались один про одного та мали спільний бюджет, між нами склалися усталені сімейні взаємовідносини. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу, одним з способів захисту сімейних прав та інтересів є встановлення правовідношення. Відповідно до положень п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Згідно положень ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду. Згідно норм п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права, у зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Незважаючи на фактичні строки користування права власності на нерухоме майно [PERSON] у позивачки немає, тобто воно знаходиться у власності іншої особи, а отже є чужим нерухомим майном. Відповідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищезазначені обставини, я вважаю, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у мене виникло право власності на вказані у цій позовній заяві об`єкти нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст.344 Цивільного кодексу України. Користування чужими житловим будинком та земельною ділянкою здійснюється позивачкою [PERSON] відкрито, ніяких дій для приховування цього факту позивачка не здійснює. Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо, умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Однак спадкоємці у покійної [PERSON] відсутні, про спадкові права по її смерті ніхто не заявив, до позивачки жодних претензій щодо фактичного володіння нерухомим майном померлої не заявлялося. За таких обставин позовні вимоги заявляються до органу місцевого самоврядування за місцем знаходження майна. Факти здійснення позивачкою догляду, утримання покійної та факт користування майном відповідачем не заперечується. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Саме з вказаних підстав позивачка змушена звернутися до суду з цією позовною заявою. Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон України №475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до приписів ст.41 Конституції України та п.2 ч.І ст.З, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. З урахуванням всього вищевикладеного, суд прийшов до переконання, що існують обставини, які є підставою для задоволення заявленного позову та встановлення відповідного юридичного факту.

Outcome: approved