Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини посилаючись на те, що 05.06.2015 між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] , 2016 року народження. Спільне життя не склалося. Шлюбні відносини фактично припинені. Спільне господарство не ведуть. Примирення між ними неможливе. Просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Окрім того, позивач стверджує, що дитині краще проживати разом з нею, оскільки позивач опікується її здоров`ям, навчанням, задоволенням усіх життєвих потреб тощо. Ухвалою суду від 29.12.2020 за вказаним позовом відкрито провадження, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивач та її представник у судовому засідання вимоги позову підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач під час розгляду справи по суті позовні вимоги визнав, не заперечував щодо розірвання шлюбу та щодо проживання дитини разом з матір`ю. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а тому суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем у справі. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. Третя особа через канцелярію суду подали заяву з проханням проводити розгляд справи за відсутності їхнього представника. Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини. Як вбачається з матеріалів справи з 05.06.2015 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №934 (а.с. 6). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] сторони від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Судом встановлено, що сімейні стосунки між сторонами не склалися, сім`я розпалась через втрату взаєморозуміння та різних поглядів на життя, сторони шлюбно-сімейні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 СК України). Згідно положень ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За змістом ч. 2 ст. 104, ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 зазначено, що охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими та суперечитимуть інтересам подружжя, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за недоцільне визначати місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , Оболонською районною в м. Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування встановлено, що малолітня [PERSON] має реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Для проживання та виховання дитини створені належні умови, дитина забезпечена одягом, взуттям, іграшками та книжками за віком. Також встановлено, що наразі батьки проживають разом. За приписами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Конвенцією ООН про захист прав дитини у ст. 27 визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач піклується про дитину належним чином, забезпечує її житлом, харчуванням, освітою тощо, тому позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю підлягають задоволенню. При цьому, враховуючи положення ч. 8 ст. 294 ЦПК України (у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається), суд вважає за можливе вирішити питання щодо заміни прізвища [PERSON] на [PERSON] .

Outcome: approved