Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування - Служба у справах дітей виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, у якій просить суд: - позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; - судові витрати, пов`язані з розглядом справи, стягнути з відповідача. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] від цього шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , який є інвалідом з дитинства у зв`язку із важкою формою дитячого церебрального паралічу. Спільне життя із відповідачем не склалося. Шлюб було розірвано рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 07 травня 2018 року. Дитина залишилась проживати разом із матір`ю - позивачем. З часу розірвання шлюбу і по нині відповідач не спілкувався із дитиною та не проявляв жодного інтересу до хлопчика, не відвідував його. [PERSON] не проявляє зацікавленості до подальшої долі сина, стану його здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує йому необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не створює умов для елементарного забезпечення основних потреб життєдіяльності дитини з інвалідністю. Водночас, у зв`язку із наявністю вроджених вад, дитині необхідний особливий медичний та побутовий догляд. Аліменти, стягнені з нього рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 27 травня 2019 року на утримання сина, відповідач не сплачує, має заборгованість у розмірі 54 153 грн 00 коп., ніякої іншої матеріальної допомоги не надає. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 16 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 08 лютого 2021 року; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 08 лютого 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 17 березня 2021 року, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] у адресованій суду заяві заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, а судове засідання проводити у її відсутності. Відповідач [PERSON] також скерував до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, у поданій заяві зазначив, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: органу опіки та піклування - Служби у справах дітей виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області - звернувся до суду з письмовим клопотанням, у якому розгляд справи просив проводити за відсутності представника Білозірської сільської ради, з позовними вимогами погодився. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з частиною 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частинами 1, 4 статті 206 ЦПК України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За приписами частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів, провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Статтею 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги думки учасників справи, викладені ними у поданих до суду письмових заявах, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з позовної заяви та підтверджується наявними у справі доказами, батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , виданим 23 червня 2016 року виконавчим комітетом Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області /а.с. 36/. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 22 серпня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 07 травня 2018 року в справі № 707/345/18 шлюб між сторонами розірвано /а.с. 40/. [PERSON] є інвалідом з дитинства у зв`язку із важкою формою дитячого церебрального паралічу, а позивачка є його законним представником (опікуном), що підтверджується медичним висновком № 30 від 16 червня 2017 року, виданим Черкаською центральною районною лікарнею із строком дії до 01 липня 2022 року /а.с. 38/, а також посвідченням серії [NUMBER] , виданим Управлінням праці та соціального захисту населення Черкаської районної державної адміністрації від 02 серпня 2017 року /а.с. 39/. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 27 травня 2019 року в справі № 707/2262/18 на відповідача покладено обов`язок сплачувати аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття /а.с. 41-44/. Відповідач свій обов`язок щодо утримання дитини взагалі не виконує, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах № 32239/3 від 28 жовтня 2020 року, виданим головним державним виконавцем Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Сума заборгованості (на момент видачі розрахунку) складає 54 153, 00 грн /а.с. 45/. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області суду від 27 травня 2019 року у справі № 707/2262/18 про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] встановлено, що фактично піклуванням про дитину з інвалідністю займається позивач. Такій дитині треба особливий, цілодобовий догляд і турбота. У зв`язку з цим позивач не може влаштуватися на роботу для отримання будь-якого доходу. Єдиним її доходом є державна соціальна допомога. Відповідач проживає окремо і є здоровою працездатною людиною, яка має професійну освіту, навики роботи за фахом та проходить періодично військову службу за контрактом. Оскільки відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, то на нього судом було покладено обов`язок сплачувати аліменти на утримання позивача у розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 24 жовтня 2018 року і до 01 липня 2022 року /а.с. 41-44/. Вказаного обов`язку відповідач також не виконує, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах № 32242/3 від 28 жовтня 2020 року, виданим головним державним виконавцем Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Сума заборгованості (на момент видачі розрахунку) складає 27076, 41 грн /а.с. 46/. З огляду на фактичні обставини справи, позивач звернулася до Служби у справах дітей виконавчого комітету Білозірської сільської ради, з проханням про надання висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини. Після проведеної ґрунтовної перевірки Службою у справах дітей було надано висновок від 25 вересня 2020 року № 145/01-33 про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої дитини та про відповідність такого позбавлення інтересам дитини /а.с. 48 - 49/. Факт самоусунення відповідача від батьківських обов`язків стверджується також наявною в матеріалах справи заявою про визнання ним даного цивільного позову. Саме матір дитини - позивач у справі - займається вихованням сина, належно утримує його, проявляє турботу, підтримує необхідний рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини. Суду не надано доказів, які б свідчили про те, що батько дитини - відповідач у справі [PERSON] виконує свої обов`язки щодо сина, або тих фактів, які б свідчили про поважність причин невиконання ним своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, а за її статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Статтею165 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Згідно з частиною 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пунктами 1, 2 частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з вимогами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 150 СК України закріплено обов`язок батьків виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати її. За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Приписами статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частиною 1 статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частинами 1,2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 14 травня 2020 року по справі № 420/1753/18 зазначає, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Крім того, в пункті 16 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Тому зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Отже, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню дитини, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 686/24929/16-ц). При цьому позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 759/9995/16-ц). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, тому позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини (пункт 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Відтак, за загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінки. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Оцінюючи викладені обставини та підтверджуючі їх докази на підставі повного, всебічного, об`єктивного їх дослідження у судовому засіданні, суд виходить з того, що позивачем доведено ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачених ст.ст. 150-155,180 СК України, відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , його свідоме нехтування своїми обов`язками як батька, а саме: небажання спілкуватися з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявлення інтересу до внутрішнього світу дитини; небажання брати участь у фізичному і духовному розвитку сина, його навчанні, підготовці до самостійного життя, матеріальному утриманні; а також перекладення виконання своїх обов`язків виключно на матір дитини [PERSON] . При цьому, судом встановлено, що перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу ніхто не чинив і не чинить, однак він свідомо не цікавиться життям і здоров`ям свого сина. Позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини, оскільки вона проживає та виховується у стійкому сімейному середовищі матері, якою створені належні умови для фізичного та духовного розвитку дитини. Згідно з частинами 1, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до частин 5, 6 статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийняте судом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що подання зазначеного позову є насамперед способом захисту прав та інтересів дитини, і вважає доцільним позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідач тривалий час не виконує своїх обов`язків по вихованню й утриманню дитини, свідомо ними нехтуючи, що, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, дає суду законні підстави для задоволення позову в цій частині. Окремо суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав у порядку, передбаченому статтею 169 СК України. Окрім того, даний захід не виключає і можливість побачення останнього з власною малолітньою дитиною. Правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Так, за змістом статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. При цьому, з огляду на те, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 27 травня 2019 року в справі № 707/2262/18 з відповідача на користь позивача стягнено аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, підстав для прийняття рішення в порядку частини 3 статті 166 СК України суд не вбачає. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved