Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Дошкільного навчального закладу №1 «Теремок» згідно якого просить: визнати незаконним та скасувати наказ завідуючої Дошкільним навчальним закладом №1 «Теремок» від 04.12.2015 року №78 про звільнення з роботи у звязку із закінченням строку дії трудового договору; зобовязати відповідача працевлаштувати позивача відповідно до вимог законодавства про працю; стягнути з відповідача на користь позивача 3654 грн. на відшкодування моральної шкоди та середній заробіток за період з 7 грудня 2015 року по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що наказом від 01 лютого 2011 року №4 позивач була прийнята на посаду практичного психолога дошкільного навчального закладу №1 «Теремок» на період відпустки по догляду за дитиною іншою працівниці. Наказом від 04 грудня 2015 року №78 позивача звільнено з посади у звязку із закінченням строку трудового договору. Вважає звільнення незаконним, оскільки на час звільнення син позивачки [PERSON], [INFO] потребував домашнього догляду до 5 листопада 2016 року, що підтверджується довідкою Рокитнівської ЦРЛ від 05.11.2015 року №23, про що відповідача було завчасно повідомлено. Незаконне звільнення з роботи викликало в позивача стан глибокого занепокоєння і знервованості, адже в сім'ї позивача двоє малолітніх дітей, чоловік не працює, майнове становище нестійке і існує загроза добробуту сімї. Посилює душевні переживання і те, що втрата роботи негативно вплине на її професійну спроможність. У звязку з хвилюваннями погіршився стан її здоров'я. Заподіяну матеріальну шкоду оцінює в розмірі трьох мінімальних заробітних плат. Посилаючись на норми ч.3 ст. 184 КЗпП України, розяснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у п.9 постанови від 6 листопада 1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями) та ст.237-1 КЗпП України просила позов задовольнити. Згідно ухвали суду від 04 січня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, залучено Рокитнівську селищну раду Рокитнівського району Рівненської області. Під час судового розгляду справи представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у заяві та доповнив, що позивач працювала у ДНЗ №1 «Теремок» на 0,5 ставки практичного психолога на період декретної відпустки основного працівника. Потім, позивач сама пішла у відпустку по догляду за дітьми до трьох років. Відпустка [PERSON] по догляду за меншою дитиною закінчувалась 7 грудня 2015 року. За кілька днів до закінчення відпустки позивач подала завідуючій ДНЗ заяву про те, що має намір приступити до роботи та надала копію довідки про те, що старший син [PERSON] потребує домашнього догляду до 5 листопада 2016 року. Завідуюча ДНЗ запропонувала позивачці посаду оператора котельних установок, хоч пропонувати таку посаду не могла, тому що зазначена посада вимагає отримання спеціального дозволу. Позивач відмовилася від зазначеної посади, тому 7 грудня 2015 року позивача було звільнено по закінченню строку трудового договору, чим грубо порушено вимоги чинного законодавства про працю. Такими діями [PERSON] завдано моральну шкоду, яку позивач оцінила у розмірі трьох мінімальних заробітних плат. Вважає, що розмір моральної шкоди позивачем обґрунтований і підлягає задоволенню. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Згідно поданого заперечення, відповідач, Дошкільний навчальний заклад №1 «Теремок», позовні вимоги не визнає та вказує, що 01 лютого 2001 року завідувачем дошкільного навчального закладу «Теремок» був виданий наказ №4 про призначення [PERSON] на посаду практичного психолога до виходу із соціальної відпустки основного працівника [PERSON]. Позивач була прийнята на роботу за строковим договором. Згодом, тимчасова працівниця [PERSON] сама завагітніла, народила дитину та оформила відповідні відпустки (наказ №31 від 01.06.2011 року, наказ №54 від 04.10.2011 року). Через рік [PERSON] знову пішла у відпустку по вагітності і пологах з подальшою відпусткою по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку з 29.03.2013 року по 07.12.2015 року. За час коли позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку на посаду практичного психолога з декретної відпустки вийшла основна працівниця [PERSON]. 07.12.2015 року [PERSON] була звільнення з посади в звязку з закінченням строку дії угоди п.2 ст. 36 КЗпП України. У відповідності до законодавства останній день відпустки є днем звільнення. За пару днів до звільнення позивач надала довідку про потребу її дитини у домашньому догляді. Згідно трудового законодавства така жінка підпадає під пільгову категорію і її звільнення допускається в разі працевлаштування після закінчення строкового трудового договору, тобто працівниця має бути переведена за її згодою на іншу роботу, що відповідає її спеціальності. Відділом освіти Рокитнівської районної адміністрації [PERSON] пропонувалися вакантні посади, про те вона відмовилася. На час закінчення строкового трудового договору у ДНЗ були вільні посади: робітник по обслуговуванню та оператор газових котлів, про що позивача у присутності працівників ДНЗ було ознайомлено. [PERSON] ніяк не відреагувала на дану інформацію. Запропоновані посади позивача не зацікавили. Оскільки дані посади не відповідають спеціальності позивача, згоди на проведення на запропоновані посади не поступило, інших вакантних посад у ДНЗ не було, [PERSON] було звільнено. У довідці №23 від 05.11.2015 року, виданої на неповнолітню дитину [PERSON] вказано, що дитина (дитина -інваліда) потребує домашнього догляду до 05.11.2016 року. Згідно діючого трудового законодавства у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку. Однак, заяви про надання відпустки по догляду за дитиною до 05.11.2016 року позивач не подала. Щодо моральної шкоди вважають, що такі вимоги не відповідають ст.23 ЦК України та вимогам розумності, справедливості та виваженості. Просили позовну заяву [PERSON] залишити без задоволення. Під час судового розгляду справи представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у запереченні та доповнила, що позивач не ставила вимоги про надання відпустки за дитиною, яка потребує домашнього догляду. Тим більше, що дитина [PERSON] з серпня 2015 року відвідує дошкільний заклад. Позивачу повідомлялось, що у закладі є вакантні посади: 0,5 ставки робітника по обслуговуванню та оператор газових котлів, але позивач відмовилась. Інших вільних посад у навчальному закладі за фахом позивача немає. Крім того, їй достовірно відомо, що відділом освіти позивачу пропонувалося робота логопеда у Рокитнівській ЗОШ та у дитячому дошкільному закладі в смт.Томашгород, але позивач відмовилась. Вважає, що позивача звільнено правильно, просить відмовити у позові. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Рокитнівська селищна рада Рокитнівського району Рівненської області, [PERSON] пояснила, що ДНЗ №1 «Теремок» є комунальною власністю Рокитнівської селищної ради та фінансується за рахунок бюджету селищної ради. Позивач була прийнята на посаду практичного психолога на період відсутності основного працівника. Основний працівник вийшла на роботу, тому [PERSON] звільнено по закінченню строку трудового договору 7 грудня 2015 року, ьлбто в останній день відпустки. Штатний розпис на дитячий дошкільний заклад затверджує селищна рада. У звязку з відсутністю коштів, ввести нову штатну одиницю у дитячому садку не можуть. Оскільки відповідач не міг працевлаштувати позивача, а чинним законодавством не передбачено, яким чином слід працевлаштовувати таких жінок, вважає, що позивача звільнено з роботи правильно. Просить у позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, \~дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що з 1 лютого 2011 року позивач [PERSON] працювала практичним психологом у дошкільному навчальному закладі №1 «Теремок» на 0,5 штатної одиниці за строковим трудовим договором, на період відсутності основного працівника. Довідкою №2 від 04.01.2016 року підтверджується, що основний працівник - практичний психолог [PERSON] з 01.09.2014 року приступила до роботи (а.с. 27). Наказами відповідача №54 від 04 жовтня 2011 року та №15 від 28 березня 2013 року позивачу [PERSON] надано відпустку по догляду за дітьми до досягненню трьохрічного віку з 05 жовтня 2011 року по 07 грудня 2015 року. Наказом відповідача №78 від 04 грудня 2015 року [PERSON] звільнено з посади практичного психолога 07.12.2015 р., в звязку з закінченням строку дії трудової угоди, п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с.4-5). Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON], народився 20.06.2011 року, батьками вказані [PERSON], [PERSON] (а.с.42). Згідно довідки №23 від 05 листопада 2015 року, [PERSON], [INFO], потребує домашнього догляду з 05.11.2015 року до 05.11.2016 року (а.с.6). Копію зазначеної довідки отримано в дошкільному навчальному закладі 04 грудня 2015 року, що підтверджується поясненням представника відповідача та відбитком штампу вхідної кореспонденції (а.с.18). Згідно довідки №1 від 04.01.2016 року, станом на 07 грудня 2015 року у Рокитнівському ДНЗ №1 «Теремок» були вільні посади: робітник по обслуговуванню 0,5 ст., оператор газових котлів на опалювальний період -1 ст. (а.с.26). Про наявність вільних посад [PERSON] була ознайомлена, що підтверджується актом від 07.12.2015 року (а.с.17). У відповідності до положень ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста ст.179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. При цьому, законодавство не пов'язує необхідність виконання вказаного обов'язку з питанням наявності чи відсутності вільних місць на підприємстві. Більш того, чинне законодавство встановлює обов'язок роботодавця працевлаштувати таку категорію працівників навіть при повній ліквідації підприємства, після чого робочих місць на ньому взагалі не залишається. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.9 постанови від 6 листопада 1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), звільнення за п.2 ст. 36 КЗпП України жінок, які мають дітей віком до шести років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду, провадиться з обвязковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обовязок по працевлаштуванню, якщо працівникові не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин. Таким чином, не заслуговують на увагу суду посилання представників відповідача та третьої особи на відсутність вакантних посад у навчальному закладі та те, що позивач відмовилась від запропонованої роботи, а позовні вимоги в частині скасування наказу про звільнення з роботи та зобовязання відповідача працевлаштувати позивача підлягають до задоволення. Вимоги [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, є похідними від вимоги щодо скасування наказу про звільнення та зобовязання працевлаштувати, а отже є такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до довідки №1 від 04 січня 2016 року, виданої Рокитнівською селищною радою Рокитнівського району Рівненської області, [PERSON] виплати по заробітній платі не проводились з грудня 2012 року по грудень 2015 року (а.с.28). Відповідно до довідки Рокитнівської селищної ради Рокитнівського району Рівненської області №6 від 11 січня 2016 року, середньомісячна заробітна плата за останні два фактично відпрацьовані місяці (квітень-травень 2011 року) становить 46,98 гривень (а.с.43). Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заробітна плата за період з 7 грудня 2015 року по 14 січня 2016 року, а саме: грудень 2015 року 19 робочих днів + січень 2016 року 7 робочих днів = 26 х 46,98 грн.=1221, 48 грн.. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи встановлені судом порушення трудових прав позивачки з вини відповідача, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає, що позивачу завдано моральної шкоди. Проте, визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 3654 грн. суд вважає явно завищеним. Виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості моральну шкоду суд оцінює в розмірі 1218 гривень.

Outcome: partial