Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до племінниці [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку 61 по вул.. Крилова в м. Харкові, власником 43/100 частини якого є позивач. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що дочка сестри [PERSON]-[PERSON]-відповідач по справі, яка разом з батьками проживала в м.Люботині, після закінчення школи поступила до вищого навчального закладу в м. Харкові і оскільки їй незручно було вранці приїжджати , а також виникали проблеми з електричками, її привезли до позивача, в подальшому попросили зареєструвати тимчасово на час навчання. У серпні 2017 року відповідач виселилась, забрала свої речі і переїхали до квартири, яку їй зняли батьки. З того часу [PERSON] припинила спілкуватися з позивачем, не телефонувала, обіцяла знятися з реєстраційного обліку, проте цього не здійснила, ніколи не допомагала в оплаті комунальних послуг. Несподіванно, від сторонніх осіб, позивач дізналася, що [PERSON] придбала квартиру, але і після цього не припинила свою реєстрацію за місцем проживання позивача. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на вимоги ст.ст. 317, 319, 405 ЦК України, ст.ст.71, 72 ЖК України . Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про день , час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку згідно зі ст. 128 ЦПК України, судову повістку отримала, про причини неявки суд не сповістила, відзиву на позов не подала. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи,\~ оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. Власником 43/100 частин житлового будинку № 61 по вул.Крилова в м.Харкові є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини будинку, посвідченого 08.08.2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно ( а.с. 15-16). Довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова , прибудинкової книги для реєстрації громадян випливає, що в буд. 61 по вул.. Крилова в м. Харкові зареєстрована власник [PERSON], а з 11.09.2014 року [PERSON] Позивач стверджує, що відповідач з серпня 2017 року в будинку не проживає, ніколи не була членом сімї [PERSON],комунальні послуги не сплачує, добровільно виїхала з жилої площі, забрала всі свої речі, за місцем реєстрації не проживає, житлом забезпечена. Факт тривалого не проживання відповідача у спірному будинку підтверджується актом, складеним сусідами по приватному сектору ( а.с. 14). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 14.03.2019 року, відповідачу [PERSON] належить на праві власності двокімнатна квартира загальною пл. 46 кв.м., розташована по пров.Таганському 3-му[ADDRESS] в м.Харкові відповідно до договору купівлі-продажу від 25.04.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першою статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено законом, договором, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом та підставою для втрати членом сім'ї права і користування житлом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є не членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Судом встановлено, що [PERSON] на даний час не є членом сім'ї власника, будь-які угоди з приводу користування спірним житловим приміщенням між сторонами не укладалось, протягом тривалого часу відповідач в квартирі не проживає, оплату комунальних послуг не здійснює, майна, що належить відповідачу в будинку немає. Окрім того, відповідач не приймає жодних засобів щодо збереження за ним права користування житловою площею . З огляду на те, що [PERSON] у належній [PERSON] частині будинку не проживає, але реєстрація її місця проживання порушує право користування та розпорядження власника нерухомого майна, суд вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог. Посилання позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом крім норм, що регулюють права власника житлового будинку, додатково на ст.ст.\~71,\~72\~ЖК України суд не приймає, оскільки ці вимоги передбачають можливість збереження житлового приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї. На підставі викладеного і

Outcome: approved