Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, уточнивши позовні вимоги просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між сторонами, залишити їй прізвище «[PERSON]», неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], залишити проживати разом з нею. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що одруження з відповідачем виявилося невдалим, у них відсутнє взаєморозуміння, втрачено почуття любові та поваги, шлюбні відносини фактично припиненні, разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Позивач [PERSON], в судове засідання не з'явилася, звернувшись в суд з клопотанням про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, судом вживались заходи щодо належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання (шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації його місця проживання, розміщення оголошення на веб-сторінці Монастириського районного суду Тернопільської області), про причини своєї відсутності не повідомив, відзиву на позов не подав, що згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі доказів, наявних у справі та ухвалення заочного рішення. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Частиною 1 статті 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У силу ст. 56 СК України кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Відповідно до п.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Сторони перебувають у зареєстрованому у Коропецькій селищній раді Монастириського району Тернопільської області шлюбі з 08.11.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 08.11.2003 року. За час шлюбу у сторін народилися: [PERSON], [INFO], (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 10.11.2004 року), [PERSON], [INFO], (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 14.06.2006 року). Як убачається із змісту позовної заяви, у сторін відсутнє взаєморозуміння, втрачено почуття любові та поваги, шлюбні відносини фактично припиненні, разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Зі змісту письмової заяви, адресованої суду 30.08.2017 року, письмового клопотання від 06.03.2018 року вбачається, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, уточненні позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Судом вживалися заходи щодо примирення подружжя, зокрема надавався термін на примирення строком три місяці, який позитивних результатів не дав. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, а тому позовна вимога [PERSON] щодо залишення прізвища «[PERSON]» підлягає задоволенню. Також позивач просить неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], після розірвання шлюбу залишити проживати з нею. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що для найкращого забезпечення інтересів дітей, неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], залишити проживати з матір'ю [PERSON]

Outcome: approved