Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 26.09.2012 року вона звернулася до Жовтневого райсуду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення боргу у розмірі 79 930 грн. з [PERSON] та з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину належної їй квартири [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS]. [PERSON] звернулася до суду з клопотанням про передачу справи до Алуштинського міського суду, ухвалою від 19.11.2012 року справу передано за підсудністю. Тобто, з цієї дати [PERSON] було відомо про майнові претензії позивача. 21.12.2012 року позивач звернулася з аналогічним позовом до Алуштинського міського суду та з заявою про забезпечення позову, яку було всупереч вимогам законодавства розглянуто лише 18.01.2013 року. За цей час відповідачі зібрали всі необхідні документи, зробили експертний висновок про ринкову вартість та 24.12.2012 року посвідчили в нотаріуса договір дарування. 31.07.2013 року рішення суду про стягнення з [PERSON]. суми боргу набрало законної сили, а тільки 08.08.2013 року [PERSON] звернулася до Реєстраційної служби для реєстрації права власності за договором дарування. Вважають, що договір дарування квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] носить фіктивний характер, укладений без наміру створення цивільно-правових наслідків з метою уникнення цивільно-правової відповідальності. Просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] та, після уточнення позовних вимог, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказану квартиру. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, надав пояснення відповідно до викладеного у позові та у поясненнях з урахуванням заперечень відповідачів та вивчених доказів (а.с. 135-138). Просив позов задовольнити, на задоволенні п. 2 уточнених позовних вимог ( а.с. 47) не наполягав. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала. Пояснила при цьому, що вона з позивачкою вела спільний бізнес, для якого гроші складали разом, одна одній написали боргові розписки. Коли бізнес «прогорів», вони провели інвентаризацію та поділили товар, що залишився. Їй не було відомо про існування позову до неї з листопада 2012 року. Про накладення арешту на спірну квартиру їй стало відомо лише 26.01.2013 року, коли поштою отримала ухвалу суду про забезпечення позову. Договір дарування квартири з донькою ([PERSON]) оформила, коли та була в Алушті по роботі. Вона платила за комунальні послуги, оскільки дочка проживає у Дніпропетровську. Зареєстрували право власності лише у серпні 2013 року, тому що до цього вона була в Києві ще у однієї дочки, реєструвати право власності не торопилася. Інші пояснення надавала відповідно до викладеного у запереченнях проти позову ( а.с. 101-102). Відповідач [PERSON] до суду не з'явилася, просила розглядати справу за її відсутності, заперечила проти позову, відповідно до наданих суду заперечень (а.с.26-28). Третя особа - приватний нотаріус Алуштинського міського нотаріального округу [PERSON] до суду не з'явилася, просила розглядати справу без її участі, ухвалити рішення на розсуд суду (а.с.10). Представник Реєстраційної служби Алутинського міського управління юстиції АР Крим до суду не з'явився, не заперечував проти розгляду даної справи у його відсутності. Просив прийняти рішення відповідно до закону (а.с. 134). Вислухавши сторони, дослідивши надані сторонами суду докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог та на підставі доданих доказів. Частиною 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дії і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Обов'язок доказування відповідно зі ст. 10 ЦПК України покладений на сторони у справі. Крім того, відповідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є рідними матір`ю та донькою, що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про розірвання та укладення шлюбу, згідно з якими було змінено прізвище дочки на «[PERSON]» (а.с. 29, 30). 24.12.2012 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдарованою) був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] АР Крим (а.с.50). Згідно з рішенням Апеляційного суду Ар Крим від 31.07.2013 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] суми боргу - 87 995 грн. (а.с. 39-40). Відповідно до відповіді на запит Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] зареєстровано право власності на частину квартири [ADDRESS] (а.с.144). Проаналізувавши докази, суд вважає посилання позивача на те, що договір дарування був укладений без наміру утворення юридичних наслідків, безпідставними. Як стверджують відповідач [PERSON] та [PERSON] у своїх запереченнях, наприкінці 2006 року [PERSON] вирішила придбати однокімнатну квартиру в Алушті для власного користування, при чому було вирішено укласти з банком кредитний договір, за яким придбана квартира була визнана заставним майном та передана в іпотеку (а.с.32-33), оскільки власних коштів на придбання квартири не вистачало. Ці договори були укладені матір'ю фактичного покупця, оскільки остання мала невдалий досвід попереднього сімейного життя. Крім того, суд приймає до уваги, що [PERSON] уклала з [PERSON] договір доручення від 15 листопада 2006 року на випадок вчинення будь - яких юридичних дій від її імені (а.с.31). Сплати за кредитним договором проводились із Дніпропетровську, де проживала саме [PERSON], незважаючи на те що платником вказана [PERSON], тому що саме на неї був оформлений кредитний договір, що підтверджується декількома квитанціями, які є у справі (а.с.43-44). Крім того, в судовому засіданні була допитана свідок [PERSON], яка підтвердила, що договір найму спірної квартири вона укладала саме з [PERSON] (а.с.124) як власницею квартири, що свідчить про те, що остання володіє, користується та розпоряджається майном, набутим в результаті укладення договору дарування, та підтверджує настання певних юридичних наслідків. Також матеріали справи містять копію абонентної книжки по сплаті за електроенергією за адресою: [ADDRESS] (а.с. 41-42), а також договір про користування електричною енергією укладений ПАО «ДТРК Крименерго» саме з [PERSON] (а.с.103-104). У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що підпис у договорі належить їй, проте суд приймає до уваги, що [PERSON] надала [PERSON] повноваження на здійснення представницьких дій від її імені. Суд критично ставиться до посилання позивача на те, що договір дарування був укладений з метою уникнути звернення стягнення на особисте майно за рішенням суду під час знаходження цивільної справи у суді, оскільки 19.12.2012 року відповідачі, отримавши в ПАТ «Банк Форум» документи на підтвердження погашення кредиту, оригінали документів на квартиру, зразу ж звернулися до нотаріуса з заявою про вилучення обтяження об'єкту нерухомості (а.с.35,36,37). Після чого 24.12.2012 року і був укладений договір дарування між [PERSON] та [PERSON]. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з безпідставності визнання недійсним договору дарування і з того приводу, що в відповідача [PERSON] наявне інше майно та доходи, якими позивач може задовольнити свої вимоги щодо виконання рішення суду. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положенням ст. 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Враховуючи, що позивачем не доведено в судовому засіданні і не представлено доказів в підтвердження фіктивності договору дарування та в відповідача наявне інше майно, суд вважає рішення про відмову у задоволенні позову законним і обґрунтованим. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed