Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідача такою, яка втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з 2003 року є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрована разом зі своїм сином, однак проживає одна. Будинок належить позивачеві на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.03.2003 року №424. Крім позивача в будинку зареєстрованй її син відповідач, але вже біля 5 років у будинку не мешкає, поточного ремонту в будинку не проводить, витрат на утримання не несе. Позивач зазначила, що з реєстрації в будинку відповідач не знявся за відсутності проте вона неодноразова на цьому наполягала. Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явилися, представник подала заяву про розгляд справи у іх відсутність та згідно заяви позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи оповіщеним про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив. Предствник третьої особи в судове засідання не з`явився, будучи оповіщеним про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив. В зв`язку з неявкою відповідача та третьої особи, суд вважає за можливе провести розгляд справи у її відсутність. Розглянувши матеріали справи, судом встановлено: Згідно свідоцтва про право на спадщину від 18.03.2003 року №424 та технічного паспорту на житловий будинок від 17.12.2014 року, позивач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ( а.с.6-12) За змістом довідок Зеленопільської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області № 197 та № 198 від 01.07.2019 року, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , крім власника будинку [PERSON] зареєстрований її син [PERSON] відповідач по справі (а.с. 15-16). Згідно актів обстеження житлового будинку від 10.04.03.2019 року та від 08.06.2019 року відповідач за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2012 року (а.с. 13-14). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у житловому будинку за адресоювул. [ADDRESS] протягом 5 років, будинком не користується, витрати, пов`язані з оплатою комунальних послуг не сплачує, перешкод у користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON] з позивачем не укладав угод чи домовленостей щодо користування вищезазначеним житлом, до матеріалів справи доказів цьому не долучено. Відтак, враховуючи, що власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved