Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсними рішення Володарської селищної ради Київської області № 618-17-XXIII від 27.12.2001 року та № 706-18-VI від 19.10.2012 року, договір оренди від 10.12.2002 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19.12.2012 року недійсними, скасувати запис в реєстрі речових прав та стягнути з Володарської селищної ради збитки в розмірі 299315 гривень. Позовні вимоги мотивує тим, що 03.03.2000 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Зеніт» (за умовами договору Продавець) та фізичною-особою підприємцем [PERSON] (за умовами договору Покупець) був укладений договір купівлі-продажу торгового павільйону № 9 від 03.03.2000 року, відповідно до умов якого Продавець продав, а Покупець купив торговий павільйон, розташований на момент продажу за адресою: [ADDRESS] вартістю 1000 гривень, про що Продавцем була видана накладна № 11 від 03.03.2000 року. 06.03.2000 року між Продавцем ТОВ «Зеніт» в особі директора Павлюка С.І. та Покупцем [PERSON] був укладений акт прийому-передачі торгового павільйону. Правовідносини оренди земельної ділянки, на якій був розташований торгівельний павільйон між Продавцем ТОВ «Зеніт» та Володарською селищною радою Київської області були врегульовані договором оренди земельної ділянки від 09.12.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори Дяченко Л.Є, зареєстрованого в реєстрі за № 2031, відповідно до п.1 якого Володарська селищна рада (Орендодавець за умовами договору) передала, а ТОВ «Зеніт» (за умовами договору Орендар) прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0035 га, яка розташована на землях, що знаходяться на території Володарської селищної ради Володарського району Київської області для встановлення торгового павільйону строком на три роки з дня підписання, який був укладений на підставі рішення Володарської селищної ради № 65 від 02.06.1999 року. Попередньо 21.04.1997 року комісією у складі заступника начальника районної державної адміністрації, районного архітектора, головного санітарного лікаря, голови селищної ради, начальника районного відділу земельних ресурсів, начальника районної державної пожежної частини, начальника Володарської дільниці »Київоблводоканал», начальника Володарської дільниці «Київоблтепломережа», начальника Володарської РЕМ, начальника Володарської РВЗ, представника ТОВ «Зеніт» було проведено вибір земельної ділянки, що намічається до вилучення в тимчасове користування строком на три роки під розміщення торгового павільйону ТОВ «Зеніт» по [ADDRESS] та встановили, що земельна ділянка знаходиться на землях селищної ради (землі загального користування) в районі ринкової площі по [ADDRESS], площа земельної ділянки становить 35 кв. м. та придатна для встановлення торгівельного павільйону, в подальшому було затверджено районним архітектором та погоджено в районній державній адміністрації архітектурно-планувальне завдання та проектування торгівельного павільйону. Згодом їй стало відомо, що 27.12.2001 року Володарською селищною радою Київської області було прийнято рішення № 618-17-XXIII від 27.12.2001 року »Про погодження щодо передачі приватному підприємцю [PERSON] в оренду земельної ділянки за рахунок земель запасу Володарської селищної ради, відповідно до п.1.1 якого погоджено передачу в оренду земельної ділянки приватному підприємцю [PERSON] із земель запасу Володарської селищної ради (забудовані землі) по [ADDRESS] у довгострокове тимчасове користування строком на 49 років площею 0,1309 га під розміщення приватно-орендного ринку «Олексій» та 10.12.2002 року на підставі цього рішення між Володарською селищною радою Київської області та суб?єктом підприємницької діяльності [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки від 10.12.2002 року, посвідчений державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори Дяченко Л.Є., відповідно до умов якого [PERSON] прийняв у строкове, платне володіння та користування земельну ділянку в [ADDRESS] площею 0,1309 га з метою розміщення приватно-орендного ринку «Олексій» строком на 49 років. Позивач вказує, що до площі земельної ділянки, наданої в оренду приватному підприємцю [PERSON] була включена і площа земельної ділянки, на якій був розташований торгівельний павільйон, придбаний нею, і яка на момент прийняття Володарською селищною радою вищевказаного рішення № 618-17-XXIII від 27.12.2001 року перебувала в оренді ТОВ «Зеніт». Вищевказане рішення та договір, укладений на його підставі позивач вважає такими, що були укладені з грубим порушенням норм матеріального права, а саме: ч. 5 ст. 19 , ч.ч.1,6 ст. 31, ст. 114 ЗК України (в ред. від 18.12.1990 року), ч.ч.1,5 ст.116 ЗК України ( в ред. 2001 року), а тому, на її думку, відповідно до ст. 48 ЦК УРСР 1963 року договір оренди землі підлягає визнанню недійсним в частині надання [PERSON] в оренду земельної ділянки площею 0,0035 га. Також із відповіді на запит до Володарської селищної ради позивачу стало відомо, що 19.10.2012 року Володарською селищною радою Київської області було прийнято рішення № 707-18- VI від 19.10.2012 року «Про продаж земельних ділянок по [ADDRESS], відповідно до п.2 якого Володарська селищна рада вирішила продати фізичній особі-підприємцю [PERSON] земельну ділянку площею 0,2327 га по [ADDRESS] для розміщення приватно-орендного ринку «Олексій», а 19.12.2012 року між Володарською селищною радою (Продавцем за умовами договору) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] був кладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до п.1 якого Продавець передає у власність Покупцю земельну ділянку площею 0,2327 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер [NUMBER], [NUMBER]. Зі змісту п.1 договору купівлі-продажу вбачається, що предметом купівлі-продажу є дві земельні ділянки із вищевказаними кадастровими номерами. Відповідно до п.1.6 договору на земельній ділянці (площа якої в п. 1 договору в розмірі 0,2327 га) розташована нежитлова будівля, загальною площею 786,0 кв.м., яка належить Покупцю на праві приватної власності, проте, на думку позивача, дана умова договору не відповідає дійсності, оскільки нежитлова будівля площею 786,0 кв.м. розташована на земельній ділянці площею 0,1018 га кадастровий номер [NUMBER], а інша земельна ділянка площею 0,1309 га кадастровий номер [NUMBER] є вільною від забудов. Позивач вважає, що дане рішення було прийнято, а договір від 19.12.2012 року укладено з грубим порушенням ч.5 ст.116 ЗК України ( в ред. 2001 року), оскільки на момент передачі у власність земельної ділянки [PERSON], вона не була вільною від забудов, передача у власність земельної ділянки відбувалася без її попереднього вилучення, з грубим порушенням ч.1 ст. 134 ЗК України ( в ред. 2001 року) в зв?язку з її продажем не на конкурентних засадах. Враховуючи, що Володарська селищна рада неодноразово визнавала право позивача на кафе та своїм Розпорядженням № 32 від 09.06.2004 року надала дозвіл на проведення проектно -вишукувальних робіт зі складання робочого проекту реконструкції торгового павільйону під кафе - бар, 26.10.2006 року відділом архітектури та містобудування та житлово-комунального господарства був виданий ордер на проведення земельних робіт на проведення газопостачання за адресою [ADDRESS], на замовлення позивача був розроблений робочий проект по газопостачанню магазину (кафе-бару), а також проект реконструкції торгівельного павільйону під кафе-бар, який позивачем був втрачений, як і відомості про проектну організацію, яка виконувала послуги по розробці проекту реконструкції, позивач провела реконструкцію об?єкту торгівельного павільйону: провела відновлення фундаменту, зробила бетонне вимощення, утеплила стіни із середини мінватою та облицювала цеглою, виконала покрівельні та кам?яні оздоблювальні роботи, підвела електропостачання, газопостачання низького тиску, встановила опалення газовим конвектором, позивач вважає доцільним стягнути із Володарської селищної ради Київської області понесені нею збитки в розмірі 299315 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Представник відповідача Володарської селищної ради Київської області в судове засідання не з?явився, до суду надав заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності, врахувати надане письмове заперечення проти позову та в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. (а.с.-104-108, 210-211 Т.2) Представник відповідача ФОП [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у запереченні на позов (а.с.229-234 Т.2 ) Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що 09.12.1999 року між ТОВ «Зеніт» та Володарською селищною радою було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0035 га строком на 3 роки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] стороною якого позивач не являється і відношення до нього не має. (а.с.-125-126 Т.1) 03.03.2000 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Зеніт» (за умовами договору Продавець) та фізичною-особою підприємцем [PERSON] (за умовами договору Покупець) був укладений договір купівлі-продажу торгового павільйону № 9 від 03.03.2000 року, відповідно до умов якого Продавець продав, а Покупець купив торговий павільйон, розташований на момент продажу за адресою: [ADDRESS] вартістю 1000 гривень, про що Продавцем була видана накладна № 11 від 03.03.2000 року.(а.с. 65-67 Т.1) Відповідно до ст. 24 ЗК України від 18.12.1990 року № 561-Х11 в ред. 2000 року право тимчасового користування землею, в тому числі і на умовах оренди, оформляється договором. Відповідно до ст. 30 ЗК України від 18.12.1990 року № 561-Х11 в ред. 2000 року право власності або право користування земельною ділянкою при переході права власності на будівлю і споруду посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу, проте, як встановлено в судовому засіданні жодних посвідчень права користування земельною ділянкою по [ADDRESS] позивач не має. Тобто, придбавши у ТОВ «Зеніт» рухоме майно, яким є торгівельний павільйон, позивач [PERSON] жодного відношення до земельної ділянки, яка була у користування вищевказаного товариства не отримала, як і будь-яких дозволів на розміщення рухомого майна на земельній ділянці за адресою [ADDRESS]. Із листа Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне БТІ» від 26.09.2017 року за № 2522, станом до 01.01.2013 року право власності на торговий павільйон (магазин) за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. (а.с.38 Т.3) Із копії рішення Київського апеляційного господарського суду від 28.04.2015 року встановлено, що 23.04.2015 року архівним відділом Володарської районної державної адміністрації надано архівну довідку , відповідно до якої фізичній особі-підприємцю [PERSON] не надавався дозвіл на розміщення торгового павільйону за адресою: [ADDRESS] та 27.04.2015 року Володарської районною державною адміністрацією Київської області повідомлено, що паспорти на встановлення тимчасових споруд (МАФ) по [ADDRESS] не видавалися.(а.с.-160-163 Т.1) Відповідно до архівної довідки № 28 від 23.04.2015 року Володарської селищної ради встановлено, що згідно протоколів сесій селищної ради за 1998-2007 роки рішення про надання дозволу ФОП [PERSON] на розміщення (встановлення)торгового павільйону за адресою: [ADDRESS] не значиться. (а.с.169 Т.1) Відповідно до архівної довідки № 96 від 20.08.2015 року та довідки Володарської селищної ради № 02-20/195 від 02.09.2015 року земельна ділянка за адресою [ADDRESS] та/або [ADDRESS] не надавалася [PERSON] (ФОП [PERSON]) за період з 2000 року по 2015 рік) ні у користування, ні у власність. (а.с.- 170-171 Т.1) Довідкою Відділу містобудування, архітектури і капітального будівництва Володарської районної державної адміністрації від 27.04.2015 року встановлено, що в період з 2000 року по 2015 рік паспорт на встановлення тимчасової споруди на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] жодній особі не виготовлявся, в той же час паспорт на встановлення тимчасової споруди (МАФу) на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] виготовлявся виключно [PERSON] (а.с.168 Т.1) У Державному класифікаторі будівель і споруд ДК № 018-2000, затвердженому наказом Держстандарту України від 17.08.2000 року № 507,надано визначення терміну будівля, їх перелік та класифікацію, відповідно до даного Класифікатору мала архітектурна форма (торговий павільйон) не належить до будівель. Типові правила розміщення малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності, затверджені Наказом Держбуду від 13.10.2000 року № 227 передбачали вимоги, які були обов?язкові для розміщення МАФу, які позивач не виконала, а тому жодного відношення до земельної ділянки за адресою [ADDRESS] вона не має. Тобто, придбавши рухоме майно у вигляді торгового павільйону у ТОВ «Зеніт» позивач жодного відношення до земельної ділянки, яка була у користуванні такого товариства не отримала, вона не стала стороною договору оренди землі від 09.12.1999 року, не отримала жодного дозволу на розміщення такого майна на земельній ділянці за адресою [ADDRESS], паспорту прив?язки тощо. Додатковим підтвердженням відсутності у позивача права власності чи користування спірною земельною ділянкою є той факт, що за період з 2000 року по 2015 рік вона не вносила жодної плати за землю (орендної плати чи земельного податку, що підтверджується довідкою Володарського відділення Тетіївської ОДПІ від 27.08.2015 року № 242/Д/20 . (а.с.172 Т.1) Акт вибору та обстеження земельної ділянки від 21.04.1997 року, на який посилається позивач, відповідно до висновку якого комісія вважає площею 0,0035 га придатною для встановлення торгівельного павільйону товариства «Зеніт» по [ADDRESS], так як вона відповідає протипожежним, санітарним , екологічним і будівельним нормам, не має до неї жодного відношення, тобто не зрозуміло для якого рішення та якої земельної ділянки зроблено акт вибору та обстеження. (а.с.-80 Т.1) Позивач надає Робочий проект на встановлення торгового павільйону, однак така документація не стосується позивача, та/чи її майна. Такий робочий проект виготовлено для ТОВ «Зеніт» у 2002 році, тобто після того як позивач купила кіоск 6х4 м. у березні 2000 року.(а.с.68 Т.1) Технічні умови на електро-, водо,- газопостачання не мають жодного відношення до земельної ділянки, яка є предметом спору. 27.12.2001 року Володарська селищна рада Київської області прийняла Рішення № 618-17-XXIII від 27.12.2001 року, відповідно до п.3 якого передбачено, що ПП [PERSON] набуває права оренди земельною ділянкою після підписання сторонами нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору оренди. Договір оренди було укладено 10.12.2002 року, тобто після закінчення строку дії Договору оренди землі від 09.12.1999 року (строком 3 роки), який було укладено між ТОВ «Зеніт « та Володарською селищною радою. Таким чином, рішення Володарської селищної ради Київської області № 618-17-XXIII від 27.12.2001 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19.12.2012 року жодним чином не впливають на права та /чи інтереси позивача. Якщо позов пред?явлено особою, яка не має права вимоги, то суд відкриває провадження, встановлює всі дійсні обставини справи, і ,переконавшись у тому, що позивач не має правових підстав для вимоги, відмовляє йому у задоволенні позову. Ст. 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19.12.2012 року відповідає усім переліченим загальним вимогам щодо чинності правочину, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. В той же час позивач не в'являється ні власником ні користувачем земельної ділянки площею 0,2327 га, а тому, суд погоджується із твердженням представника відповідача [PERSON] відносно того, що вона не може висувати вимоги щодо такої земельної ділянки. Посилання позивача відносно того, що приєднання земельної ділянки площею 0,1309 га до земельної ділянки площею 0,1018 га у рішенні та у договорі купівлі-продажу здійснено з порушенням земельного законодавства ґрунтується виключно на її припущеннях. На підставі рішення Володарської селищної ради Київської області № 706-18-VI від 19.10.2012 року та за умовами договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.12.2012 року ФОП [PERSON] набув у власність земельну ділянку площею 0,2327 га. Така земельна ділянка була сформована ще у 2001 році з метою надання у строкове платне користування на умовах оренди земельної ділянки ФОП [PERSON] У 2001 році була розроблена та затверджена технічна документація по складанню кадастрового плану та встановлення в натурі меж такої земельної ділянки. Відповідно до викопіювання з генплану ФОП [PERSON] передавалася земельна ділянка розміром 0,2327 га, на якій розміщено будівлю «[INFO]» та прилегла до неї територія. Відповідно до кадастрового плану земельна ділянка площею 0,2327 га складається із земель під будівлями 0,0534 га та земель під площами 0,1793 га, тобто у самому генплані містяться відомості щодо земельної ділянки, яка є прилеглою до будівлі «[INFO]».(а.с.77-78 Т.1) Тобто, ще у 2001 році було сформовано єдину земельну ділянку площею 0,2327 га, перенесено її межі на місцевості, дані про яку були введені у базу даних 24.01.2002 року за номером 21655100 Київським обласним відділом управління земельних ресурсів. У 2007 році ФОП [PERSON] набув у власність нежитлову будівлю загальною площею 786,0 кв.м., яка розміщена на вищевказаній земельній ділянці відповідно до договору купівлі-продажу № 2322 від 25.09.2007 року. Відповідно до ч.2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об?єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. Тобто, земельна ділянка площею 0,2327 га, на якій розміщується будівля (нерухоме майно), що належить ФОП [PERSON], не підлягала реалізації на конкурентних засадах (земельних торгах). Як у рішенні так і в договорі купівлі-продажу площа земельної ділянки вказана - 0,2327 га, оскільки саме така земельна ділянка булав сформована і зареєстрована ще у 2001 році. В процесі реалізації права на купівлю-продаж земельної ділянки площею 0,2327 га її було поділено без зміни цільового призначення та власника такої земельної ділянки у відповідності до чинного законодавства, оскільки відповідно до ч.2 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється в тому числі і шляхом поділу чи об?єднання раніше сформованих земельних ділянок. Таким чином рішення Володарської селищної ради Київської області № 706-18-VI від 19.10.2012 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19.12.2012 року відповідають усім вимогам чинного законодавства, жодним чином не порушують прав позивача на участь в аукціоні, оскільки купівля-продаж земельної ділянки площею 0,2327 га не повинна була проводитися на земельних торгах. Крім того, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25.12.2013 року розглянув справу № 6-94цс13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, при розгляді якої зробив наступний правовий висновок, відповідно до якого однією з обов?язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв?язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови ( пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною ( сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. В зв?язку з цим, судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно з ч.3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Аналізуючи спірний договір купівлі-продажу від 19.12.2012 року на відповідність вимогам ст. 203 ЦК України, суд приходить до висновку, що на момент вчинення правочину - нотаріального посвідчення та державної реєстрації, його зміст не суперечив Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, оскільки був укладений відповідно до вимог закону, сторони договору були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, правочин вчинений в письмовій формі, нотаріально посвідчений, здійснена його державна реєстрація, який спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Окрім того, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, що на думку суду, свідчить про відсутність у позивача підстав для звернення з даним позовом до суду без належного обґрунтування порушення її інтересів та необхідності їх захисту. Крім того, відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними « [PERSON], який не є стороною оспорюваного правочину ( договору купівлі-продажу), не може заявляти вимогу про визнання правочину недійсним, тобто не є належним позивачем у даній справі. Отже, поскільки позовна вимога в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.12.2012 року залишається без задоволення, то не підлягає задоволенню і похідна вимога про скасування запису в реєстрі речових прав запис про право власності на майно № 140855 від 08.02.2013 року по об?єкту нерухомого майна земельна ділнка що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] площею 0,1309 га цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (а.с.-136 Т.1 ) Стосовно позовної вимоги про стягнення з Володарської селищної ради збитків у розмірі 299315 суд приходить до переконання, що вона задоволена бути не може, виходячи із наступного. Так, завдані позивачу матеріальні збитки саме у такому розмірі не підтверджені належними і допустимими доказами. Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12 ч. 3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Нормами ст.19 Конституції України визначено обов?язок органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed