Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. Позивач є власником житлового будинку №36, по вул. Перемоги, в м.Краматорськ, на підставі договору дарування від 27.05.2002р. У вказаному будинку, крім позивача зареєстровані відповідачі по справі [PERSON], [PERSON] З 2013 року та по теперішній час відповідачі в будинку не проживають, особистих речей не зберігають. Відповідачі виїхали з житла у невідомому напрямку, житлом не користуються, комунальні послуги по утриманню будинку не сплачують. Ця обставина становить позивача в тяжке матеріальне становище та порушує його права, як власника, розпоряджуватися своїм майном. Просить визнати відповідачів [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку №36 по вул. Перемоги, в м.Краматорськ, Донецької області. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Гур?єва Л.М. в судове засідання не з?явились, але надали суду заяви в котрій позовні вимоги підтримують, просять розглядати у їх відсутність та задовольнити у повному обсязі. Позивач та представник позивача не заперечують проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачі в судове засідання не зявилися, з невідомої суду причини, про день та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило. Згідно вимог статі 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був повідомлений належним чином про слухання справи, не сповістив про причини своєї відсутності. Позивач не заперечував проти заочного рішення розгляду справи. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, проаналізувавши вищезазначені обставини та норми законів, суд приходить до висновку, що позивач, який в установленому законом порядку набув право власності на будинок, має право на визнання зареєстрованої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~Судом встановлено наступне. Позивач є власником житлового будинку №36, по вул. Перемоги, в м.Краматорськ, на підставі договору дарування від 27.05.2002р. \~ \~ \~ \~Відповідачі [PERSON], [PERSON] не проживають за адресою: [INFO] з 2013 року, відповідно до акту Комітету мікрорайону №6 Краматорської міської ради № 01-14/594 від 25.06.2018р. \~ \~ \~ \~Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідачі не проживають у вказаному житловому приміщенні з 2013 року без поважних причин. У зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~На підставі ст.ст. 317,319, 379, 382,386, 391 ЦК України, ст.150,155 ЖК України,

Outcome: approved