Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], уточнивши який, просить: взнати, що транспортний засіб - автомобіль марки «Опель», 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], сірий колір, номер шасі (кузова, рами) W0L0AHM75D2063899 (далі за текстом «автомобіль «Опель»), є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати, що частки [PERSON] та [PERSON] у спільній сумісній власності є рівними по ? частині кожному; розділити між [PERSON] та [PERSON] майно, набуте за час шлюбу, стягнувши з [PERSON] .М. на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 239660,00 гривень за ? частину автомобіля марки «Опель», визнавши право власності на цілий транспортний засіб - автомобіль марки «Опель», за [PERSON] В обгрунтування уточненного позову наводить наступне. 15 вересня 2006 року, вона, [PERSON] (дошлюбне прізвище Сидоренко) В.С., зареєструвала шлюб з відповідачем - [PERSON] Від шлюбу спільних дітей не мають. На момент подачі позовної заяви до суду, шлюб між нею та відповідачем ще не розірваний, однак позов про розірвання шлюбу вже був поданий раніше до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. За час шлюбу, у 2013 році було придбано автомобіль марки «Опель». Автомобіль знаходиться у фактичному та юридичному (транспортний засіб оформлений на його ім'я) володінні та користуванні відповідача. Надати їй оригінал документу у вигляді свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу, вже не кажучи про сам автомобіль, відповідач безпідставно відмовляється й вважає, що це майно є його особистою приватною власністю. Вирішити у добровільному порядку питання розподілу майна, набутого за час шлюбу, відповідач відмовляється, перешкоджає їй у володінні та користуванні автомобілем, у зв'язку з чим вимушена звернутися до суду з позовною заявою. Вказаний автомобіль був придбаний за спільні кошти сімейного бюджету. Автомобіль був оформлений на імя відповідача, оскільки припиняти шлюбні відносини на той час не збирались й вона, позивачка, цілком довіряла своєму чоловіку, вважаючи, що придбання такої цінної речі як автомобіль відбувається виключно в інтересах сім'ї й не має значення на кого він буде оформлюватись. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України визначається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (70 СК України). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю та на підставі ст. 372 ЦК України вважається, що при поділі спільної сумісної власності частки співвласників є рівними. Вважає, що на підставі вищевикладених правових норм їй належить ? частина вищевказаного автомобіля. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Згідно ст. 71 СК України визначається, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Оскільки автомобіль являється неподільною річчю, враховуючи неможливість окремої експлуатації ? частини автомобілю без іншої його ? частини, та приймаючи до уваги, що транспортний засіб знаходиться у фактичному користуванні та разпорядженні відповідача, який ій, позивачці, його безпідставно не надає за жодних обставин, вважає, що право власності на автомобіль повинно бути визнано за відповідачем [PERSON] зі сплатою їй грошової компенсації у розмірі 239660,00 гривень (479320,00 : 2), яка підлягає стягненню з відповідача на її користь. Сума грошової компенсації визначена на підставі звіту з оцінки автомобіля «Опель», який був виконаний ТОВ «Консалтингова компанія «КОНСТАНТА». Твердження [PERSON] про те, що оскільки автомобіль оформлений на його імя, то він є єдиним його власником, а тому ділити його не збирається, грубо порушує її особисті майнові права. Частина 1 ст. 15 ЦК України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного право у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також встановлюються способи захисту цих прав. Вважає, що оскільки спроби досудового вирішення даного питання результати не дали у звязку з тим, що відповідач не бажає добровільно розділити майно нажите за час шлюбу, вимушена звернутися до суду з позовною заявою, оскільки відсутні інші шляхи захисту її прав та законних інтересів, які на підставі ст. 55 Конституції України захищаються судом. Згідно ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому, остаточно уточнивши позовні вимоги, просить: визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «Опель»; змінити частки в праві спільної часткової власності в трьохкімнатній квартирі № 80 житловою площею 36,8 м2, загальною площею 62,7 м2, розташованої на третьому поверсі девятиповерхового будинку № 30 по мікрорайону Сонячному в м. Кривому Розі, визнавши право спільної часткової власності за: [PERSON] на 39/100 часток трьохкімнатної квартирі №80 житловою площею 36,8 м2, загальною площею 62,7 м2, розташованої на третьому поверсі девятиповерхового будинку №30 по мікрорайону Сонячному в м. Кривому Розі; [PERSON] на 61/100 частку трьохкімнатної квартирі №80 житловою площею 36,8 м2, загальною площею 62,7 м2, розташованої на третьому поверсі девятиповерхового будинку №30 по мікрорайону Сонячному в м. Кривому Розі; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль марки «Опель» 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], сірий колір, номер шасі W0L0AHM75D2063899; визнати за [PERSON] право власності на мультиварку «Редмонт» (марка RMC-M70), пральну машину «Індезит», змішувач для раковини «Видима», дзеркало «Глорія» з підставкою і підсвічуванням (№70915279), тумбу «Глорія» з умивальником (№ 70915279), комп'ютер (системний блок «Гранд»), монітор «Самсунг», диван з кріслом «Лагуна», диван «Соло», шафу-купе «Командор», бойлер «Арістон» на 50 л. (PRO 50R, код моделі 3700206, серійний номер 0819295), холодильник «Індезит» (№ 607241818*58392100001, модель ВН18.025, ТУ 5156-034-39531251-2006, мікрохвильову піч «Самсунг» (G2712NR), магнітолу «Лджі» (SB74), DVD-плеер «Піонер», письмовий стіл. В обґрунтування остаточно уточненого зстрічного позову зазначає наступне. За висновком судової будівельно-технічну експертизи ринкова вартість квартири [ADDRESS], яка розташована на третьому поверсі девяти поверхового будинку, загальною площею 62,7 м2, житловою площею 36,8 м2, визначена по порівняльному підходу на дату оцінки складає 480230 грн., що є менше, ніж було визначено при подачі зустрічної позовної заяви. Згідно первісного позову [PERSON], остання просить суд розділити лише частину спільно набутого майна, а саме автомобіль марки «Опель», визнавши за [PERSON] право власності на даний автомобіль і стягнувши з [PERSON] на її користь компенсацію в сумі 239660 грн. Не погоджується з первісним позовом [PERSON], оскільки остання по-перше, зазначила не все майно, що було нажито під час шлюбу, по-друге, оцінка вартості вищезазначеного автомобілю є значно завищеною і не відповідає реальній ринковій вартості даного автомобіля, по-третє, в нього відсутні кошти в сумі 239660 грн., а тому виплати їх не має не тільки фактичної можливості, а і ніякого бажання. Пропонує розглянути поділ всього майна, що було набуте подружжям під час шлюбу. Між [PERSON]М та [PERSON] 15.09.2006 р. було укладено шлюб, про що Саксаганським відділом РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області було здійснено актовий запис №638, який на сьогоднішній день є розірваним відповідно до рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05.08.2015 р. по справі № 214/1714/15-ц, яке набрало законної сили 18.08.2015 р. Від шлюбу спільних дітей не мається, фактично спільне життя припинено за ініціативою [PERSON] в березні 2015 р. В період з вересня 2006 р. по березень 2015 р. було нажито наступне спільне майно, яке [PERSON] відмовляється поділити добровільно: трьохкімнатна квартира № 80 житловою площею 36,8 м2, загальною площею 62,7 м2, розташована на третьому поверсі девятиповерхового будинку № 30 по мікрорайону Сонячному в м. Кривому Розі, що належить їм на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.11.2009 р., укладеного між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], запис в реєстрі № 1786, та зареєстрованого КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» за № 17696004, витяг № 24862715 від 21.12.2009 р., вартість якої на сьогодні, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 05.02.2016 р., складеного судовим експертом [PERSON] становить 480230 грн.; автомобіль «Опель», свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу САО № 864465, видане на імя [PERSON], ВРЕР ДАІ м. Кривий Ріг ГУМВС України в Дніпропетровській області 20.04.2013 р., вартість якого на сьогодні, згідно зі звітом про оцінку майна від 14.04.2015 р., складеного ТОВ «Центр техніко-економічних та соціальних досліджень» становить 345 332 грн. Також просить поділити наступне майно, яке після розірвання шлюбу залишилося у фактичному використанні [PERSON]: мультиварку «Редмонт» (марка RMC-M70) вартістю - 1420,40 грн., пральну машину «Індезит» - 3406,28 грн., змішувач для раковини «Видима» - 1043,86, дзеркало «Глорія» з підставкою і підсвічуванням (№ 70915279 відповідно до чеку № 0107 від 01.06.2013 р.) - 2010,00 грн., туму «Глорія» з умивальником (№ 70915279 відповідно до чеку № 0107 від 01.06.2013 р.) - 2479,00 грн., комп'ютер (системний блок «Гранд») - 7351,24 грн., монітор «Самсунг» - 1906,82 грн., диван з кріслом «Лагуна» - 6112,41 грн., диван «Соло» (відповідно до товарного чеку № 3 від 22.07.2012 р., договору купівлі-продажу від 22.07.2012 р.) - 4895,02 грн., шафу-купе «Командор» (відповідно до договору купівлі-продажу від 31.08.2011 р., замовлення № 32/11 від 31.08.2011 р.) - 7914,04 грн., холодильник «Індезит» (№ 607241818*58392100001, модель ВН18.025, ТУ 5156-034-39531251-2006) - 6019,95грн., мікрохвильову піч «Самсунг» (G2712NR) - 1277,69 грн., магнітолу «Лджі» (SB74) - 1132,97 грн., DVD-плеер «Піонер» - 696,80 грн., письмовий стіл - 2 227,75 грн., а усього рухомого майна на суму 51401 грн. 06 коп. Зазначає, що таким чином, загальна вартість спільно нажитого майна під час шлюбу становить 480230 грн. + 345332 грн. + 51401,06 грн. = 876\~963,06 грн. Відповідно до ст.ст. 60, 70 СК України дане майно є спільною сумісною власністю, частки подружжя в якому є рівними. Таким чином, кожному з них повинно належати по ? вартості вищезазначеного майна на загальну суму по 438481,53 грн. кожному. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної власності подружжя, ділиться між ним в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК). Зазначає, що до таких зобовязань, що виникли в інтересах їхньої сімї відноситься зобовязання, яке витікає з договору позики, оформленого у вигляді боргової розписки, від 15.04.2013 р., згідно якого [PERSON] брав в борг у [PERSON] 190000 грн. з метою придбання для своєї сім`ї автомобіля «Опель», та зобовязання його повернути [PERSON] до 01.06.2015 р. Вважає, що з урахуванням приписів п. 24 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. кожен з подружжя повинен нести 1/2 частину зобовязань по поверненню даного боргу [PERSON], що становить по 95000 грн. з позивача і відповідача, і дане зобовязання повинно враховуватися при поділі майна. Зобовязується взяти на себе зобовязання по виплаті сімейного боргу [PERSON] в сумі 190000 грн., в тому числі і частки відповідача в сумі 95000 грн. З урахуванням того, що візьме на себе зобовязання по сплати частини сімейного зобовязання, що в разі існування сім`ї, з [PERSON] повинні були сплатити разом, а частка [PERSON] становила 95000 грн., то відповідно частка в спільному майні подружжя, що повинна дістатися [PERSON] повинна становити: 438481,53 грн. + 95000 грн. = 533\~481,53 грн., а [PERSON] відповідно: 438481,53 грн. - 95\~000 грн. = 343481,53 грн. Враховуючи те, що [PERSON] в своєму первісному позові заявила про небажання залишати собі автомобіль та з урахуванням того, що в нього відсутнє інше житло, де міг би мешкати, пропонує поділити спільно набуте з відповідачем під час шлюбу майно, наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «Опель» вартістю 345332 грн., після чого вартість іншої частини спільного майна подружжя, на яку претендує [PERSON] буде становити: 533481,53 грн. 345332 грн. = 188149,53 грн.; визнати за [PERSON] право власності на інше вищезазначене майно загальною вартістю 51406,06 грн., після чого вартість іншої частини спільного майна подружжя, на яку претендує [PERSON] буде становити: 343481,53 грн. 51406,06 грн. = 292075,47 грн. Оскільки не має фінансової можливості сплатити будь-яку фінансову компенсацію [PERSON], враховуючи те, що готовий в подальшому сплачувати сімейний борг в сумі 190000 грн. одноосібно та не має іншого житла, крім того, що перебуває у спільній власності [PERSON] та [PERSON], то різницю вартості спільно набутого майна на суму: 292075,47 грн. - 188149,53 грн. = 103925,34 грн., готовий компенсувати [PERSON] шляхом зменшення своє частки у праві власності на спірну квартиру та відповідно збільшення частки [PERSON] у праві власності на спірну квартиру на 11/100 часток, що відповідно до вартості спірної квартири, визначеної судовим експертом в грошовому виразі буде становити: 480230 грн. х 11/100 х 2 = 105650,60 грн., що навіть на 1725,26 грн. (105650,60 грн. 103925,34 грн.) є більшим в бік визначення вартості частки [PERSON] у спільному майні. Таким чином, змінені частки в праві спільної часткової власності квартири будуть становити: у [PERSON] буде право власності на 61/100 частку спірної квартири, а у [PERSON] буде право власності на 39/100 часток спірної квартири. Представник позивача, [PERSON], у судовому засіданні зустрічний позов не визнав, підтримав первісний позов повністю та підтвердив зміст первісного позову. Крім того, пояснив, що за час шлюбу з [PERSON] подружжя придбало автомобіль «Опель Зафіра», яким користується відповідач, іншого спільно набутого майна не мається. Квартира, яка була придбана під час шлюбу, вже поділена між подружжям, так як під час купівля кожний з подружжя купив по ? частині квартири. Згоду не те, щоб [PERSON] брав в борг гроші позивач не надавала, даних про те, що ці гроші витрачені на користь подружжя, не мається. Наполягає на вартості автомобіля «Опель Зафіра», яка визначена в розмірі 479320 грн. 00 коп., чи бачила особа, яка проводила оцінку цей автомобіль, не знає. Чому у звіті зазначено, що автомобіль жовтого кольору, не знає. [PERSON] про визнання договору позики недійсним, [PERSON] не подавала. Визнає, що [PERSON] отримував 190000 грн., відомостей про те, що ці кошти були витрачені не на придбання автомобіля, не мається. Визнає, що був придбаний автомобіль і автомобіль використовувався подружжям. Звіт про оцінку автомобіля (т.№1, а.с.198-205) не оспорює. Позивач [PERSON], для надання особистих пояснень, яке було визнано судом обовязковим, до суду не прибула Разом з тим подала письмові пояснення, згідно до яких автомобіль знаходиться у фактичному, юридичному володінні та користуванні відповідача, вимагає компенсації вартості її частки. Проти зустрічного позову заперечує. Наполягає, що квартира не підлягає поділу, так як вже була поділена при укладенні договору купівлі-продажу. Саме подружжя було стороною договору (покупці) та [PERSON], [PERSON] прийняли, набули у власність квартиру в рівних частинах кожний, тобто по ? частині, сплативши обумовлену грошову суму. Вважає, що квартира належить їм не на праві спільної сумісної власності, а на праві спільної часткової власності. Закон повязує можливість вирішення питання про поділ майна подружжя тільки щодо обєктів, які перебувають у статусі спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. З твердження стосовно включення зобовязання боргових зобовязань до маси майна, що підлягає поділу між подружжям, заперечує в повному обсязі. Вважає, що будь-який борг та зобовязання спростовані свідком [PERSON] та свідком, який був начебто присутній при знятті та передачі грошових коштів. Так, свідки, кожен окремо, фактично підтвердили відсутність передачі коштів у зазначеному в зустрічному позові розмірі, відсутність передачі коштів в день складення розписки, заплутались у походженні грошових коштів тощо. [PERSON] визнала, що [PERSON] нічого не знала ані про зустріч, ані про можливу передачу коштів, які жодним чином не стосуються придбання автомобіля. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що при укладенні договору позики позивач за зустрічним позовом діяв за згодою дружини, оскільки така згода останньою повинна була надаватись письмово, як того вимагають положення ч. 3 ст. 65 СК України. Належних доказів використання позичених коштів в інтересах сім'ї, суду також надано не було. Така ж правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року, №6-163цс12. (у справі, яка переглядалась, поза увагою судів залишився той факт, що отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сімї не підтверджені відповідними доказами, а також не зясовано чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики). Зазначена мета у розписці є лише формальністю та не обовязкова для виконання позичальником, так як не є істотною умовою договору позики в розумінні ЦК України. Те, що позивач зазначив марку та модель автомобіля також не є достатнім доказом на підтвердження того факту, що отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сімї та саме на придбання автомобіля. Відповідно до правової позиції Верховного суду України 19 червня 2013 року (справа №6-55ц13) договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сімї, а на інші потреби, не створює обовязків для іншого з подружжя. Зазначене у зустрічному позові майно (побутова техніка, меблі), нею з [PERSON] не придбавалось, а відтак не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу, останній не надав докази щодо часу придбання цих речей, джерел коштів на їх придбання, доказів про дійсну вартість цього майна, наявність цього майна у мене тощо. Представник відповідача, який є позивачем за зустрічним позовом, [PERSON], у судовому засіданні первісний позов не визнав, підтримав зустрічний позов повністю та підтвердив зміст зустрічного позову. Крім того, пояснив, що вважає, що кожна ? спірної квартири є спільною сумісною власністю подружжя. Грошові кошти у сумі 190000 грн. [PERSON] взяв в борг в інтересах сімї, письмової згоди дружини на це потрібно не було, так як ця угода не потребувала нотаріального посвідчення, [PERSON] придбав гроші а не цінне майно. Визнавати автомобіль «Опель Зафіра» спільною частковою власністю подружжя в рівних частках потреби не мається, так як автомобіль відповідно до закону вже є спільною сумісною власністю сторін і їх частки, відповідно до закону є рівними. [PERSON] не надавав згоду на те, щоб отримати право власності на увесь автомобіль, позивач не вносила на депозитний рахунок суду гроші. Вважає, що звіт, наданий стороною позивача, не відповідає вимогам, так як автомобіль не оглядався оцінщиком, невірно зазначений колір автомобіля, обєм двигуна, кількість сидячих місць, пробіг. Рухоме майно, яке є предметом спору, знаходиться в спірній квартирі, в якій в даний час [PERSON] не проживає. [PERSON] не заперечує проти зменшення його долі у праві власності на спірну квартиру. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнав, підтримав зустрічний позов повністю та підтвердив зміст зустрічного позову. Крім того, пояснив, що автомобіль «Опель Зафіра» постійно знаходиться в нього. Крім того, надав суду письмові пояснення, відповідно до яких, не згоден, що спірна квартира не може бути предметом поділу між подружжям, на тій підставі, що при її купівлі в договорі купівлі-продажу було визначено, що кожному зі сторін договору, тобто [PERSON] та [PERSON] належить по ? частки, а тому це майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Отже, виходячи з положень ст. 8 СК України можна зробити висновок, що норми СК України є спеціальними нормами по відношенню до норм ЦК України. Главами 7 та 8 СК України визначено поняття особистої приватної власності дружини та чоловіка та право спільної сумісної власності подружжя. Статтею 57 СК України визначений вичерпний перелік підстав набуття чоловіком і жінкою майна під час шлюбу та того майна, що було ними набуте у власність до шлюбу, яке є їх особистою приватною власністю. Наполягає, що до жодних з даних підстав набуття права особистої власності, зазначених в ст. 57 СК України, набуття у власність спірної квартири договір купівлі-продажу від 25.11.2009 р. не відноситься і жодна зі сторін не оспорює право іншої сторони на частку в даній квартирі. Наполягає, що відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України діє принцип презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, що було набуте сторонами під час шлюбу, яка може бути припинена тільки в разі поділу даного майна, в порядку передбаченому ст.ст. 69-71 СК України. Як вбачає з наведеного і матеріалів справи, сторони не здійснювали поділу даного майна, а отже спірна квартира є спільно набутим майном подружжя, що може бути поділена між ними. Визначення сторонами часток у вищезазначеному договорі купівлі-продажу означає, що кожен з подружжя має право на ? частку спірної квартири, але кожна ця ? частка до поділу майна подружжя є спільною сумісною власністю подружжя, і жодна зі сторін без згоди іншої сторони, отриманої у відповідності до вимог ч. 3 ст. 65 СК України, не може повністю розпорядитися своєю ? часткою спірної квартири. Вважає доводи [PERSON] про те, що спірна квартира не може бути предметом поділу спільно набутого майна подружжя необґрунтованими і такими, що суперечать нормам діючого СК України. Не згоден з посиланням позивача в своїх запереченнях на судову практику, зокрема викладену в Постанові Верховного Суду України від 20.02.2013 р. по справі № 6-163цс12, так як предметом розгляду даної справи було стягнення третьою стороною боргу за договором позики, яка була отримана одним із подружжя. Предметом даної справи є поділ майна подружжя, а не стягнення боргу. Відповідач не заперечує, що він брав кошти в сумі 190000 грн. в інтересах сім`ї для купівлі спірного автомобіля, який позивач визнає спільною сумісною власністю подружжя і що, до речі, не заперечує сам відповідач. Не наполягає на переведенні частини боргу за даним договором позики на [PERSON], а лише зазначає, що оскільки дана позика була використана в інтересах сім`ї, в результаті чого було придбане спільне сумісне майно, то і при розподілі спільного сумісного майна подружжя даний борг повинен бути врахований при визначенні часток сторін на таке спільне сумісне майно подружжя. Відповідна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 19.06.2013 р. по справі № 6-55ц13, де предметом розгляду справи був саме поділ спільного майна подружжя. Посилання [PERSON] на те, що [PERSON] при укладанні даного договору позики не отримував письмової згоди позивача, яку нібито повинен був отримати у відповідності до вимог ч. 3 ст. 65 СК України, вважає хибним, оскільки дана норма СК України вимагає отримання письмової згоди іншого подружжя в разі укладання договору, що потребує нотаріального посвідчення, або в разі придбання цінного майна. Як видно з договору позики, він відповідно до вимог чинного законодавства України не потребував обовязкового нотаріального посвідчення і відповідно до нього у власність подружжя не придбалося жодного майна, а отже в даному випадку норми ч. 3 ст. 65 СК України жодним чином не можуть бути застосовані, оскільки в цьому разі відповідач, укладаючи такий договір діяв у відповідності до норм ч. 2 ст. 65 СК України, згідно якої при укладанні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого подружжя. Наполягає, що оскільки на сьогоднішній день, договір позики в судовому порядку не визнаний недійним, то відповідно до вимог ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності даного правочину, а отже вважається, що договір був укладений за згодою іншого подружжя, тобто позивача. Заперечення про те, що перераховані в зустрічному позові речі на загальну суму 51401,06 грн. не придбалося сторонами під час шлюбу, то їх також вважає необґрунтованими і ці заперечення спростовуються, як відповідними фотографіями, так і копіями відповідних чеків. Також судом досліджені письмові заперечення [PERSON] відповідно до яких, позовна заява [PERSON] обґрунтована тим, що під час перебування у шлюбі був придбаний автомобіль, свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу на який було оформлене на відповідача, а тому нібито ця обставина свідчить про те, що право спільної сумісної власності подружжя на даний автомобіль нічим не підтверджене і потребує підтвердження в суді, а також даний автомобіль є єдиним спільним сумісним майном подружжя, що було нажите ним під час перебування у шлюбі і підлягає розподілу саме тим шляхом, що був запропонований позивачем. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже все майно набуте подружжям під час перебування у шлюбі є майном, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, крім випадків, коли одним із подружжя в порядку, передбаченою ч. 6 ст. 57 СК України буде доведено, що майно придбане під час перебування у шлюбі є його особистою власністю. Як видно з позову, [PERSON] жодним чином не наводить доказів того, що ним оспорюється її право спільної сумісної власності на спірний автомобіль. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 1-10/2004,яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, який зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно із ст. 15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Отже з огляду на вищезазначене позивач, користуючись своїм правом захистити своє нібито порушене право, повинна довести, що її право було порушене, а суд в своєму рішенні, відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, повинен зазначити чи були порушені, не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким. Таким чином, вважає, що позовні вимоги [PERSON], зазначені в п. 1 та 2 її позовної заяви не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки, ним ніяким чином не оспорюється і не порушується право [PERSON] на спільне сумісне володіння спірним автомобілем, а саме право спільної сумісної власності на спірний автомобіль виникло в силу закону, на підставі ч. 1 ст. 60 СК України і не потребує додаткового визнання в суді; позивач жодним чином не зазначила, яким саме чином порушуються її права на спільний автомобіль, яким, як це видно з позову, позивач сам не бажає користуватися, вимагаючи суд визнати за [PERSON] право власності на даний автомобіль в цілому. Спірний автомобіль є не єдиним майном подружжя, що було нажито нами під час перебування у шлюбі, а тому його не можливо справедливо розділити, не врахувавши при цьому вартості іншого майна, набутого під час шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частиною 4 ст. 71 СК України передбачено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частиною 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, як видно зі змісту ч.ч. 4-5 ст. 71 СК України, аналогічні правові норми містяться і в ч. 2 ст. 364 та ч. 3 ст. 370 ЦК України, що регулюють питання виділу частки зі спільного сумісного та спільного часткового майна в натурі, умовою припинення права спільної сумісної власності на спільне майно подружжя та присудження грошової компенсації є: згода такого подружжя на грошову компенсацію; присудження такої грошової компенсації можливе лише за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як видно з позову, [PERSON] заявляє про свою згоду отримати грошову компенсацію, при цьому ні нею, ні ним, не була внесена відповідна грошова сума на депозитний рахунок суду. Більше того, не заявляв про свою згоду про надання такої грошової компенсації, оскільки відповідно до норм глави 24 ЦК України, право власності на майно може бути набуте особою виключно за її згодою і ні в якому разі, особа яка не бажає отримати власність може бути за рішенням суду, проти її волевиявлення визнана власником такого майна. Отже, враховуючи вищезазначене, суд не може зобовязати прийняти у власність частину майна позивача у вигляді ? частини спірного автомобіля та зобовязати сплатити їй грошову компенсацію проти його волі, такого не виявляв і не виявляє бажання сплачувати грошову компенсацію, яка не відповідає ринковій вартості ? частині спірного автомобіля, оскільки в тому числі, не має такої фінансової можливості, та не виявляє бажання отримати у власність ? частину спірного автомобіля без розподілу іншого спільно набутого майна подружжя. Вважає, що звіт про оцінку автомобіля «Опель», згідно якого його вартість становить 516684 грн., не може бути належним доказом по справі, тому що, як видно з кваліфікаційного свідоцтва оцінювача [PERSON], вона має право оцінювати обєкти майна за напрямком «Оцінка обєктів у матеріальній формі» та спеціалізацією в межах напрямків: «Оцінка обєктів нерухомого майна, у тому числі земельних ділянок», «Оцінка судноплавних засобів». В той же час, в кваліфікаційному свідоцтві даного оцінювача відсутня така спеціалізація, як «Оцінка колісних транспортних засобів», що свідчить про те, що даний оцінювач не має права оцінювати колісні транспортні засоби, до яких відноситься спірний автомобіль. Крім того, згідно з витягу з ЄДР ТОВ «АГЕНСТВО ОЦІНКИ «ГРОШ ЦЕНА», що затверджувало даний звіт, розташоване за адресою: 83096, [ADDRESS], тобто на території, що непідконтрольна державним органам України і на якій проводиться антитерористична операція, а отже відповідно до Рішення РНБО України від 04.11.2014 р., введеного в дію Указом Президента України від 14.11.2014 р. № 875/2014, дане підприємство, в разі якщо воно бажало продовжувати діяльність на території України, то воно повинно було перереєструвати своє місце знаходження на територію України, яка підконтрольна державним органам України. Дана обставина також викликає сумнів у достовірності даного звіту. Згідно з п. 6 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється з урахуванням загальної суми позову також у разі обєднання. Як видно з позовної заяви [PERSON] вона обєднала три позовні вимоги майнового характеру, судовий збір за подачу яких, відповідно до суми позову, визначеною нею, повинен був становити: за першу вимогу про визнання спільною сумісною власністю спірного автомобіля - 3654 грн., другої вимоги про визнання часток в спільній сумісній власності 2583,42 грн., та третій вимозі про сплату їй грошової компенсації 2583,24 грн. Враховуючи, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» загальна сума судового збору не могла перевищувати 3654 грн., то позивач повинна була сплатити за подачу позову з такими позовними вимогами 3654 грн., але сплатила всього 2583,42 грн., що свідчить проте, що позивач повинен доплатити судовий збір у сумі 1070,58 грн. Вважає, що звіт з оцінки автомобіля «Опель» складений оцінювачем ТОВ «Консалтингова компанія «КОНСТАНТА» [PERSON], не може бути належним доказом по справі в звязку з наступним. Як видно з даного звіту, [PERSON] надав особисту заяву про те, що обстеження оцінюваного майна було проведене ним особисто. Проте, весь час з моменту відкриття провадження по даній справі, в тому числі і 28 травня 2015 р., в день складання даного звіту, вищезазначений автомобіль знаходився у користуванні [PERSON], ні позивач, ні вищезазначений оцінювач, ні будь-яка інша особа, не зверталися з вимогою надати даний автомобіль для огляду і складання вищезазначеного звіту, а тому, зазначення оцінювачем в звіті, що він особисто обстежував автомобіль, не відповідають дійсності. Додатковою підставою підтвердження того, що оцінювач, якщо і оцінював автомобіль, то явно не той, що є предметом даного позову, свідчить те, що номер шасі зазначений у звіті не співпадає з номером шасі, зазначеному в свідоцтві про реєстрацію спірного транспортного засобу, колір автомобіля зазначений жовтий, в той час, як автомобіль сірого кольору, обєм двигуна у звіті зазначений 1785 м3, в той час, як згідно реєстраційного документу обєм двигуна становить 1796 м3, в звіті зазначено, що в автомобілі кількість сидячих місць 9, в той час, як фактично їх 7, фактичний пробіг, зазначений в звіті 11000 км, не співпадає з реальним пробігом, який на той час становив 10500 км. В звіті зазначено, що наявність/відсутність пошкоджень автомобіля, зазначена в фото-додатках, однак такі фото-додатки відсутні у звіті. Крім того, для розрахунку вартості спірного автомобіля для порівняння взяті автомобілі, що за своїми характеристиками не є тотожними спірному автомобілю, зокрема автомобіль «Опель» 2015 року, який є зовсім іншим автомобілем більш нової модифікації та року випуску. До того є, як видно зі звіту, при визначенні обґрунтування проведених коригувань, оцінювачем були використані таблиці Бюлетеня автотоварознавця, випущені в м. Донецьк, квітень 2015 р., тобто за даними, які були опубліковані на тимчасово окупованій території України, і не можуть вважатися достовірними даними. Наполягає, що ці порушення під час складання звіту свідчать про порушення оцінювачем [PERSON] вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», необєктивності проведеної оцінки та відвертої фальсифікації окремих даних. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що [PERSON] знає, так як працює водієм на підприємстві «Перше реєстраційне бюро», де [PERSON] є директором, стосунки нормальні. Знає, що [PERSON] купляв автомобіль «Опель Зафіра» в квітні 2013 року, брав гроші для покупки автомобіля у матері. [PERSON] казав, що цей автомобіль купляє для сімї. Він, свідок, бачив як в приміщенні якогось банку мати [PERSON] передавала останньому гроші, при цій передачі був громадянин на прізвище «Карпенко» та ще одна особа, друг [PERSON] В цьому ж банку [PERSON], гроші, які отримав от матері, вніс в касу, точно не памятає як називається банк. Вказані події відбувалися в середині дня. Гроші, які передавалися, він, свідок, не перераховував, гроші були в банківських упаковках. Оглянувши розписку (т.№1, а.с. 55), показав, що його підпис в розписці є. Як показала свідок [PERSON], [PERSON] є її сином, [PERSON] колишня дружина сина, знає останню з 2006 року, коли син уклав шлюб. В 2009 році [PERSON] та [PERSON] купили квартиру, а в 2013 році купили автомобіль. Після весілля [PERSON] та [PERSON] при ній, свідку, купили холодильник «Індезит», який завезли в квартиру, в якій в той час мешкали, вартість холодильника та його модифікацію назвати не може. Пізніше син та [PERSON] казали, що купили компютер, в квартирі де мешкали останні, бачила компютер. В 2011 році син та [PERSON] разом з нею, свідком, в магазині вибрали диван та крісло, на покупку яких залишили замовлення, потім ці меблі бачила в квартирі, де мешкав син та [PERSON] Пізніше останні купили ще один диван для дочки, який бачила в квартирі. В 2014 році син та [PERSON] показували в квартирі мультиварку. В 2011 році останні купили мікрохвильову піч, яку бачила в їх квартирі. Вона, свідок, в квартирі, де мешкав син та [PERSON], також бачила 2 бойлери, стіл, тумбу з дзеркалом в ванній кімнаті. В березні 2013 року син попросив в них, батьків, в борг гроші для покупки автомобіля. Для цього вона, свідок, та її чоловік, продали належний їм автомобіль «ВАЗ», вона свідок, зняла вклади в банках. Розмова про те, щоб взяти гроші в борг, відбувалися за участю [PERSON], остання взагалі бажала, щоб автомобіль був оформлений у власність [PERSON] та [PERSON] Гроші сину віддала в приміщенні банку, в сумі 190000 грн. Ця сума складалася з грошей, отриманих за продаж автомобіля «ВАЗ» - 40000 грн., двох знятих вкладів 87000 грн. та 63000 грн. Отримавши гроші, син в цьому ж банку відразу зробив передоплату за автомобіль. При передачі грошей були присутні свідки. Також вона, свідок, давала сину гроші на покупку шафи, разом обирала в магазині шафу, потім ця шафа була в квартирі. Останній раз в квартирі, де мешкали син та [PERSON], була влітку 2014 року, все майно, яке зазначила в своїх показання, на той час було в квартирі. Син не проживає в квартирі з травня 2015 року. Уточнивши показання, вказала, що 190000 грн. передавала сину в середині дня, розписка складалася в приміщенні банку, гроші були в банківських упаковках. Після того, як син вніс передоплату, залишки грошей син віддав їй, а потім взяв та вніс повну оплату. Про те, що складалася розписка, [PERSON] не знала. В тому банку, де передавала гроші сину, вона, свідок, гроші не знімала. В той момент, коли син вносив передоплату, свідків, які були присутні при передачі 190000 грн., в приміщенні банку вже не було. Під час очної ставки свідок [PERSON] погодився з показаннями свідка [PERSON], свідок [PERSON]І показала,що не наполягає на тому, що [PERSON] був відсутнім в той момент, коли син вносив передплату. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: свідоцтво про шлюб (т.№1, а.с.7, 46), свідоцтво про реєстрацію автомобіля (т.№1, а.с.8, 54), звіт про оцінку автомобіля (т.№1, а.с.9-15), договір купівлі-продажу (т.№1, а.с.47-50), витяг про реєстрацію квартири (т.№1, а.с.51), технічний паспорт на квартиру (т.№1, а.с.52), поверховий план (т.№1, а.с.53), звіт про оцінку квартири (т.№1, а.с.56-140), звіт про оцінку автомобіля (т.№1, а.с.141-172), інформація про юридичну особу (т.№1, а.с.186-189), звіт про оцінку автомобіля (т.№1, а.с.198-208), фотокартки (т.№1, а.с.212-227), чеки та талони, товарний чек, договір купівлі-продажу договір на виготовлення меблів замовлення, гарантійний талон, товарний чек та інструкція, інструкція користувача (т.№1, а.с.228, 229, 230, 231-232, 233-234, 235-236, 237, 238, 239, 240), розписка (т.№2, а.с.4), попередній договір на придбання автомобіля (т.№2, а.с.5-7), рахунок-фактура (а.с.8), свідоцтво (т.№2, а.с.9), довідка-рахунок (т.№2, а.с.10), виписка з угоди (т.№2, а.с.11), заява на видачу готівки (т.№2, а.с.12), висновок експерта (т.№2, а.с.38-55), рішення суду (т.№2, а.с.91-95). Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджену у судовому засіданні свідоцтво про шлюб (а.с.4) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про перебування позивача та відповідача у шлюбі. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: свідоцтво про реєстрацію автомобіля (т.№1, а.с.8, 54), звіти про оцінку автомобіля (т.№1, а.с.9-15, 141-172, 198-208), попередній договір (т.№2, а.с.5-7), рахунок-фактуру (а.с.8), довідку-рахунок (т.№2, а.с.10) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про час придбання автомобіля «Опель», його вартість. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: договір купівлі-продажу (т.№1, а.с.47-50), витяг про реєстрацію квартири (т.№1, а.с.51), технічний паспорт на квартиру (т.№1, а.с.52), поверховий план (т.№1, а.с.53), звіт про оцінку квартири (т.№1, а.с.56-140), висновок експерта (т.№2, а.с.38-55) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про час придбання спірної квартири, її вартість. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджену у судовому засіданні інформацію про юридичну особу (т.№1, а.с.186-189), належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про місце розташування оцінщика. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: фотокартки (т.№1, а.с.212-227), чеки та талони, товарний чек, договір купівлі-продажу договір на виготовлення меблів замовлення, гарантійний талон, товарний чек та інструкцію, інструкцію користувача (т.№1, а.с.228, 229, 230, 231-232, 233-234, 235-236, 237, 238, 239, 240) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, чи придбавалося подружжям нерухоме майно, його вартість. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: розписку (т.№2, а.с.4), свідоцтво (т.№2, а.с.9), виписку з угоди (т.№2, а.с.11), заяву на видачу готівки (т.№2, а.с.12) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, чи отримував 15 квітня 2013 року та для якої мети [PERSON] від [PERSON] гроші в сумі 190000 грн. 00 коп. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджену у судовому засіданні рішення суду (т.№2, а.с.91-95), належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про наявність між сторонами спору щодо користування власністю. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні показання свідка [PERSON], належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про шлюб між позивачем та відповідачем, придбання подружжям квартири, автомобіля, таких речей як холодильник, компютер, два дивани та крісло, мультиварку, мікрохвильову піч, 2 бойлери, стіл, тумбу з дзеркалом, передачі в борг грошей для покупки автомобіля, використання цих грошей, обізнаності [PERSON] про намір [PERSON] взяти в борг гроші, обізнаності [PERSON] про складання розписки. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні показання свідка [PERSON], належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про придбання, походження грошей, за які був придбаний автомобіль, мету з якою куплявся автомобіль. Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази та показання свідків допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом. Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до наступних висновків. Суд вважає достовірними досліджені у судовому засіданні: свідоцтво про шлюб (а.с.4), свідоцтво про реєстрацію автомобіля (т.№1, а.с.8, 54), попередній договір (т.№2, а.с.5-7), рахунок-фактуру (а.с.8), свідоцтво (т.№2, а.с.9), довідку-рахунок (т.№2, а.с.10), договір купівлі-продажу (т.№1, а.с.47-50), витяг про реєстрацію квартири (т.№1, а.с.51), технічний паспорт на квартиру (т.№1, а.с.52), поверховий план (т.№1, а.с.53), інформацію про юридичну особу (т.№1, а.с.186-189), так як ці докази ніким не оспорюються та ці докази не суперечать іншим матеріалам справи. Суд вважає достовірним звіт (т.№1, а.с.56-140) про оцінку квартири, так як цій звіт є послідовним, має ретельний опис квартири, та фотографії наявних в ній речей: 2 бойлерів, шафи-купе, унітазу, мікрохвильової печі, магнітоли, холодильника, дивана с кріслом, дивана, компютера та монітора, змішувача, тумбу та дзеркала, пральної машини. Висновок експерта (т.№2, а.с.38-55) суд вважає науково обґрунтованим, обєктивним, проведеним з дотримання вимог ЦПК України, а тому достовірним доказом. Суд вважає достовірним звіт про оцінку автомобіля (т.№1, а.с.141-172), так як вказаний звіт проведений належною особою оціночної діяльності, який оглядав автомобіль, висновки якого є обґрунтованими. Розписку (т.№2, а.с.4), виписку з угоди (т.№2, а.с.11), заяву на видачу готівки (т.№2, а.с.12), суд вважає достовірними доказами, так як ці докази ніким не оспорюються, ці докази не суперечать іншим доказам, наявним в справі. Суд вважає достовірними показання свідка [PERSON] про те, що вона передавала в борг гроші [PERSON], що [PERSON] була обізнана про цю обставину, так як її показання в цій частині визнаються представником відповідача по зустрічному позову, узгоджуються з розпискою, випискою, заявою (т.№2, а.с.4, 11, 12). Показання [PERSON] про те, що подружжя під час спільного життя придбавало предмети побуту, меблів є детальними, несуперечливими, такими, в частині придбання холодильника, компютер, двох диванів та крісла, мікрохвильової пічці, 2 бойлерів, столу, тумби з дзеркалом, що узгоджуються з фотокартками до звіту про оцінку та до висновку експерта, на яких зображені наявні в спірній квартирі нерухомі речі, відповідають здоровому глузду, так як для свого проживання подружжя повинно було придбавати необхідні для життя речі. Стосовно придбання мультиварки, суд знаходить показання свідка [PERSON] такими, що не підтверджуються іншими доказами, а тому вважає недостовірними. Суд вважає достовірними показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] передавала в борг гроші [PERSON] для покупки автомобіля «Опель», про що складалася розписка, так як ці показання узгоджуються із змістом розписки, показаннями свідка [PERSON], фактом придбання автомобіля. Показання свідка [PERSON] про те, що даний автомобіль [PERSON] купляв для потреб сімї, узгоджуються з визнанням представником [PERSON] тієї обставини, що автомобіль використовувався для потреб сімї. Суд вважає, що певні, незначні розбіжності в показаннях свідків [PERSON] та [PERSON], викликані певним часом, який сплинув з часу подій, і свідчать про відсутність змови між свідками давати певні однакові за своїм змістом показання, про щирість цих показань. Суд вважає достовірними досліджені у судовому засіданні: фотокартки (т.№1, а.с.212-227), чеки та талони, товарний чек, договір купівлі-продажу, договір на виготовлення меблів замовлення, гарантійний талон, товарний чек та інструкцію, інструкцію користувача (т.№1, а.с.228, 229, 230, 231-232, 233-234, 235-236, 237, 238, 239, 240), так як зміст фотокарток узгоджується з фотокартками до звіту про оцінку та додатками до висновку експерта, на яких зображені наявні в спірній квартирі нерухомі речі. Суд вважає достовірними доказами вартості нерухомого майна чеки та талони, товарний чек, договір купівлі-продажу, договір на виготовлення меблів замовлення, гарантійний талон, товарний чек та інструкцію, інструкцію користувача, так як зміст цих доказів щодо ціни речей та часу їх придбання нічим не спростований ї з цих документів вбачається, що вартість майна складає: дзеркала «Глорія» - 1359 грн. 00 коп., тумби «Глорія» - 1659 грн. 00 коп.; дивану «Соло» - 3130 грн. 00 коп.; шафи-купе 6608 грн. 00 коп.; мікрохвильової печі 580 грн. 00 коп.; магнітоли 819 грн. 05 коп. Суд вважає достовірними пояснення позивача за зустрічним позовом про те, що під час шлюбу подружжя придбало: пральну машину «Індезит», змішувач для раковини «Видима», дзеркало «Глорія» з підставкою і підсвічуванням, тумбу «Глорія» з умивальником, комп'ютер (системний блок «Гранд»), монітор «Самсунг», диван з кріслом «Лагуна», диван «Соло», шафу-купе «Командор», холодильник «Індезит», мікрохвильову піч «Самсунг», магнітолу «Лджі», DVD-плеер «Піонер», письмовий стіл, так як ці пояснення узгоджуються з показаннями свідка [PERSON], фотокартками до звіту про оцінку та до висновку експерта, чеками, інструкціями, договором. Пояснення позивача в частині придбання мультиварки, не підтверджуються іншими, крім показань свідка [PERSON], доказами, які в цій частині визнані недостовірними. Пояснення позивача в частині вартості дзеркала «Глорія», тумби «Глорія», дивану «Соло», мікрохвильової печі, магнітоли спростовуються зазначеними вище документами, а вартість таких речей як пральна машина, змішувач для раковини, комп'ютер, монітор «Самсунг», диван з кріслом «Лагуна», холодильник, плеєр, письмовий стіл, не підтверджені доказами, а тому пояснення позивача у вказаній частині суд вважає недостовірними та відхиляє їх при вирішенні справи. Суд вважає недостовірним звіт (т.№1, а.с.9-15) про оцінку вартості автомобіля, так як він проведений без огляду автомобіля, а тому відхиляє цей звіт при вирішенні справи. Суд вважає недостовірним звіт (т.№1, а.с.198-208) про оцінку вартості автомобіля, так як він проведений без огляду автомобіля, номер шасі зазначений у звіті не співпадає з номером шасі, зазначеному в свідоцтві про реєстрацію спірного транспортного засобу, колір автомобіля зазначений жовтий, в той час, як автомобіль сірого кольору, обєм двигуна у звіті зазначений 1785 м3, в той час, як згідно реєстраційного документу обєм двигуна становить 1796 м3, в звіті зазначено, що в автомобілі кількість сидячих місць 9, в той час, як фактично їх 7, фактичний пробіг, зазначений в звіті 11000 км, не співпадає з реальним пробігом, який на той час становив 10500 км. Тому суд відхиляє його при вирішенні справи. Суд вважає пояснення представника [PERSON] про те, що сторони під час шлюбу не придбавали рухомих речей, такими, що спростовуються сукупністю зазначених вище документів, показаннями свідка [PERSON], фотокартками до звіту та висновку експерта, а тому пояснення в цій частині відхиляє при вирішенні справи. Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України з точки зору достатності і взаємного звязку всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 15 вересня 2006 року по 18 вересня 2015 року, дітей від шлюбу не мають. 25 листопада 2009 року [PERSON] та [PERSON] купили, кожний з них по ? частині трьохкімнатної квартира № 80 житловою площею 36,8 м2, загальною площею 62,7 м2, розташована на третьому поверсі девятиповерхового будинку № 30 по мікрорайону Сонячному в м. Кривому Розі, що належала [PERSON], [PERSON], вартість якої на час вирішення справи складає 480230 грн. 00 коп. При цьому дійшовши до висновку про вартість квартири як 480230 грн. 00 коп., суд приймає до уваги висновок експерта та не бере до уваги звіт, оскільки висновок експерта за часом виконаний пізніше, чим звіт. 15 квітня 2013 року [PERSON] з відома [PERSON] взяв у [PERSON] в борг строком по 1 червня 2015 року 190000 грн., на придбання для сімї автомобіля. 18 квітня 2013 року [PERSON] купив автомобіль «Опель», сплативши за нього 184050 грн. 00 коп. Вартість спірного автомобіля на час вирішення справи становить 345332 грн. 00 коп. Вказаним автомобілем подружжя сумісно користувалося. За час шлюбу подружжя придбало: дзеркало «Глорія» вартістю 1359 грн. 00 коп., тумбу «Глорія» - 1659 грн. 00 коп.; диван «Соло» - 3130 грн. 00 коп.; шафу-купе 6608 грн. 00 коп.; мікрохвильову піч 580 грн. 00 коп.; магнітолу 819 грн. 05 коп. Між [PERSON] та [PERSON] виник спір щодо обєму спільно нажитого майна та його поділу. Взаємини між сторонами регулюються нормами ЦК України та СК України. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України визначається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (70 СК України). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю та на підставі ст. 372 ЦК України вважається, що при поділі спільної сумісної власності частки співвласників є рівними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Суд приходить до переконання, що дзеркало «Глорія», тумба «Глорія», диван «Соло», шафа-купе, мікрохвильова піч, магнітола, пральна машина, змішувач для раковини, комп'ютер, монітор «Самсунг», диван з кріслом «Лагуна», холодильник, плеер, письмовий стіл,автомобіль «Опель» а також квартира є спільною сумісною власністю. Дійшовши до висновку про те, що спірна квартира є обєктом спільної сумісної власності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона зобовязується передати у власність другій стороні майно, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи з наведеного, ? частина нерухомого майна може бути предметом купівлі-продажу. У судовому засіданні встановлено, що під час перебування у шлюбі, як [PERSON], так і [PERSON], придбали по ? частини спірної квартири у її колишніх власників. Таким чином, як придбана [PERSON], так і придбана [PERSON] ? частина спірної квартири, є спільною сумісною власністю і спірна квартира в цілому також є спільною сумісною власністю. Твердження представника позивача за первісним позовом про те, що квартира належить сторонам не на праві спільної сумісної власності, а на праві спільної часткової власності, суперечить фактичним обставинам справи, так як кожний з подружжя, перебуваючи в шлюбі, придбав по ? частині квартири. Доказів про те, що після придбання квартири у колишнього власника, сторони уклали договір про її поділ, у судовому засіданні не добуто. Відповідно до ст.ст. 60, 70 СК України дане майно є спільною сумісною власністю, частки подружжя в якому є рівними. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної власності подружжя, ділиться між ним в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 57 СК України визначений вичерпний перелік підстав набуття чоловіком і жінкою майна під час шлюбу та того майна, що було ними набуте у власність до шлюбу, яке є їх особистою приватною власністю. Суд вважає, що підстави набуття права особистої власності, зазначені в ст. 57 СК України щодо набуття у власність спірної квартири, до договору купівлі-продажу від 25 листопада 2009 року не відносяться. Таким чином, при поділі спірної квартири, за [PERSON] належить визнати право на ? частину цієї квартири, за [PERSON] належить визнати право ? частину цієї квартири, обставин, які б надавали суду підстави відійти від принципу рівності поділу спільно нажитого майна, у судовому засіданні не встановлено. Відповідно до ст.356 ЦК України у звязку з визначенням часток співвласників судом, вказана квартира стає субєктом права спільної часткової власності. Виходячи з того, що суд прийшов до переконання про визнання за кожним з колишнього подружжя права на ? частину квартири в цілому, суд не знаходить підстав для іншого поділу квартири, наведеному у зустрічному позові. Згідно ст.65 ч.4 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Судом встановлено, що [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики на суму 190000 грн. 00 коп., використавши його в інтересах сімї, а саме, придбавши автомобіль «Опель». Даний договір не визнаний недійсним, обовязок з повернення цього боргу, [PERSON] приймає на себе. Тому при поділі майна належить врахувати також зазначений борг подружжя. Твердження [PERSON] та її представника про те, що належних доказів використання позичених коштів в інтересах сім'ї суду надано не було, спростовуються сукупністю пояснень [PERSON] та свідка [PERSON] Крім того, суд бере до уваги, що в судовому засіданні стороною відповідача по зустрічному позову не наведено доказів того, що спірний автомобіль придбаний за рахунок будь-яких інших коштів, а не за рахунок отриманих від [PERSON] коштів. Твердження про те, що боргові зобовязання [PERSON] не можуть бути враховані при вирішенні справи з тих підстав, що відповідно до змісту ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово, суд вважає необґрунтованими. Посилання представника [PERSON] на правову позицію, викладену у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року, №6-163цс12, згідно якої, у справі, яка переглядалась, поза увагою судів залишився той факт, що отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сімї не підтверджені відповідними доказами, а також не зясовано чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики, суд вважає необґрунтованою, так як предметом розгляду справи № 6-163цс12 було стягнення третьою стороною боргу за договором позики, яка була отримана одним із подружжя. Посилання [PERSON] на те, що [PERSON] при укладанні даного договору позики не отримував письмової згоди позивача, яку нібито повинен був отримати у відповідності до вимог ч. 3 ст. 65 СК України, суд знаходить необґрунтованими, оскільки дана норма СК України вимагає отримання письмової згоди іншого подружжя в разі укладання договору, що потребує нотаріального посвідчення, або в разі придбання цінного майна. Як видно з договору позики, він відповідно до вимог чинного законодавства України не потребував обовязкового нотаріального посвідчення і не стосувався цінного майна, тому норми ч. 3 ст. 65 СК України не підлягають застосуванню, так як у судовому засіданні встановлено, що [PERSON], укладаючи вказаний договір, діяв у відповідності до норм ч. 2 ст. 65 СК України, згідно якої при укладанні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого подружжя. Крім того, суд приймає до уваги, що договір позики не визнаний недійсним, а тому, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності даного правочину, а отже вважається, що договір був укладений за згодою іншого подружжя, тобто позивача. Набуті подружжям автомобіль, дзеркало «Глорія», тумба «Глорія», диван «Соло», шафа-купе, мікрохвильова піч, магнітола, є речами неподільними. Тому, відповідно до вимог ст.71 ч.2 СК України кожна з вказаних речей має бути присуджена одному з подружжя. Суд, з урахуванням розумності та рівності часток подружжя вважає за необхідне присудити подружжю неподільні речи таким чином: [PERSON] - дзеркало «Глорія» вартістю 1359 грн. 00 коп., тумбу «Глорія» вартістю 1659 грн. 00 коп., диван «Соло» - 3130 грн. 00 коп., магнітолу 819 грн. 05 коп., а усього на суму 6967 грн. 05 коп.; [PERSON] - шафу-купе вартістю 6608 грн. 00 коп.; мікрохвильову піч 580 грн. 00 коп., а усього на 7188 грн. 00 коп., стягнувши на користь [PERSON] з [PERSON] різницю в 220 грн. 95 коп. Приймаючи до уваги, що у судовому засіданні не встановлена вартість такого майна як пральна машина, змішувач для раковини, комп'ютер, монітор «Самсунг», диван з кріслом «Лагуна», холодильник, плеєр, письмовий стіл, суд позбавлений можливості здійснити поділ цього майна, так як відсутність вартості майна не надає суду можливості дотриматися принципу рівності часток подружжя у спільному майні. З урахуванням думки сторін та рівності часток, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «Опель», стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] вартість ? автомобіля 172666 грн. 00 коп. Враховуючи ту обставину, що [PERSON] бере на себе зобовязання сплатити борг в сумі 190000 грн. 00 коп. при вирішенні питання про розмір суми, яка належить стягненню з нього, необхідно врахувати ? частину цього боргу, що дорівнює 95000 грн. 00 коп. Таким чином, на користь [PERSON] з [PERSON] належить стягнути 77886 грн. 95 коп. (172666 грн. 00 коп. + 220 грн. 95 коп. 95000 грн. 00 коп.) Заперечуючи проти стягнення с [PERSON] грошової компенсації, [PERSON] зазначає, що [PERSON] заявляє про свою згоду отримати грошову компенсацію, при цьому ні нею, ні ним, не була внесена відповідна грошова сума на депозитний рахунок суду, [PERSON] не заявляв про свою згоду про надання такої грошової компенсації, оскільки відповідно до норм глави 24 ЦК України, право власності на майно може бути набуте особою виключно за її згодою і ні в якому разі, особа яка не бажає отримати власність може бути за рішенням суду, проти її волевиявлення визнана власником такого майна. Обґрунтовуючи свої заперечення представник позивача за зустрічним позовом посилається на зміст ч.ч. 4-5 ст. 71 СК України, ч. 2 ст. 364 та ч. 3 ст. 370 ЦК України з яких на його думку, вбачається, що умовою припинення права спільної сумісної власності на спільне майно подружжя та присудження грошової компенсації є згода такого подружжя на грошову компенсацію; присудження такої грошової компенсації можливе лише за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Суд вважає, що стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості неподільних речей, не суперечить вимогам ч. 2 ст. 364 ЦК України, так як ця норма регулює питання компенсації власнику, який бажає виділу, [PERSON] виділу їй майна не бажає, але заявила згоду на отримання грошової компенсації за ? частину автомобіля. Тому стягнення з [PERSON] грошової компенсації різниці в вартості виділеного подружжю неподільного майна, буде відповідати дотриманню принципу рівності часток подружжя у нажитому під час шлюбу майні. Таким чином, вислухавши пояснення відповідача, представників сторін, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, суд на підставі ст. 10 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд вважає, що відповідно до вимог ст.155 ч.3 ЦПК України з набранням рішенням законної сили належить скасувати арешт спірного автомобіля, накладений ухвалою суду від 13 березня 2015 року. [PERSON] понесла судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3192 грн. 42 коп., [PERSON] поніс судові витрати зі сплати судового збору у сумі 4664 грн. Тому відповідно до ст.88 ЦПК України на користь [PERSON] з [PERSON] належить стягнути 1271 грн. 58 коп.

Outcome: partial