Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Позивач[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою та з уточненою позовною заявою, в яких просила дозволити виїзд за межі України, а саме: до тимчасово окупованої території Автономної республіки Крим, [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], з 25.08.2017 року по 25.09.2017 року; покласти на [PERSON] обов'язок забезпечити повернення [PERSON] на територію України до 25.09.2017 року. Свої вимоги мотивувала тим, що 15.09.2015 року Бердянським районним судом Запорізької області було розглянуто справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], 2014 року народження. Судом встановлено, що позивач проживає разом із сином [PERSON], а батько [PERSON] не надає коштів на його утримання, тому судом були стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Позивач самостійно виховує сина та вирішує питання, пов'язані з навчанням, вихованням, матеріальним забезпеченням, духовним розвитком дитини. Син знаходиться на повному утриманні позивачки. На теперішній час сторони проживають окремо у різних містах України. Позивачка неодноразово засобами телефонного зв'язку зверталася до відповідача з приводу отримання дозволу на виїзд дитини за кордон. Відмова відповідача у наданні дозволу на виїзд дитини за межі України жодним чином не мотивована. Посилаючись на те, що відповідно до положень Сімейного кодексу України дитина має право на спілкування зі своїми бабусею та дідусем, які проживають в АР Крим, та дії відповідача позбавляють дитину можливості сприйняти культуру та традиції інших країн світу, подорожувати та розширяти свої горизонти, оздоровитися на морі, позивач просить позовні вимоги задовольнити повністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив задовольнити уточнений позов. Пояснив, що метою вимог є оздоровлення на морі, побачення з дідусем та бабусею. Письмові звернення до батька за дозволом відсутні. Проживає позивач з дитиною у м.Бердянську. Відповідач[PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні вимог. Пояснив, що немає доказів, що позивач з сином повернеться на територію України; мати позивачки є громадянкою Росії, вона розлучена з батьком і в Криму не живе. Фактично він не знає де живе дружина із сином, бо вона приховує цю інформацію. Він є інвалідом війни 3 групи, в 2014-2015 роках приймав участь в антитерористичній операції в зоні АТО на сході України і йому відомо, що ця інформація разом з даними про членів сім'ї, а це - позивач з сином, була передана до терористичних організацій ДНР і ЛНР, а Крим також окупована територія та підтримується терористичними організаціями. Вказане може загрожувати інтересам дитини. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Пояснила, що батько сумлінно виконує свої обв'язки; баба і дід можуть вирішити питання побачення з онуком у спосіб, визначений СК України; немає доказів про ухилення батька від виконання своїх батьківських обов'язків; позивач не надала обґрунтування необхідності перебування дитини на тимчасово окупованій території. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Згідно з ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57. Відповідно до п.3, 4 Правилам перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що сторони перебували у цивільному шлюбі; від цього шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO] (а.с.5,6). Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15.09.2015 року з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 600 гривень щомісячно (а.с.5- рішення суду). Згідно довідки державного виконавця заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.07.2017 року становить 13954,84 гривень. Згідно позову, позивачка неодноразово засобами телефонного зв'язку зверталася до відповідача з приводу отримання дозволу на виїзд дитини за кордон. в телефонному режимі. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було направлено відповідачу запит про надання нотаріально засвідченої згоди на виїзд сина до Криму. Відповідно до преамбули Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» суверенітет України, яка є незалежною державою, поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Статтями 2 - 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що територія АР Крим та м.Севастополя через її тимчасову окупацію внаслідок збройної агресії Російської Федерації набуває статусу тимчасово окупованої території і на ній встановлюється особливий правовий режим, у тому числі особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 п.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року №367 «Про затвердження порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї» передбачено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річноговіку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб п.п.3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57. Отже, для поїздки позивача з дитиною до Автономної Республіки Крим необхідні документи, які передбачені для перетину кордону. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] народився [INFO] і його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Згідно позову, позивач з дитиною проживає у м.Бердянську Запорізької області, а її батьки проживають в АР Крим, куди позивачка має намір виїжджати з дитиною для відвідування рідних та на оздоровлення. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідач, заперечуючи проти позову, пояснив, що не дає згоди на виїзд дитини в АР Крим, оскільки фактично управління територією здійснюється невизнаними в Україні і у світі організаціями та особами. Відповідач зазначив, що він є інвалідом війни 3 групи, приймав участь в проведенні антитерористичної операції в зоні АТО на сході України, що може бути відомо терористам, які мають доступ до Криму. Ці обставини також можуть бути використані для вчинення неправомірних дій щодо його дитини в Криму; крім того, вважає, що позивач з дитиною більше не повернеться в Україну. Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, що позивачка зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини в АР Крим і на визначений час, а відповідач відмовив у наданні такої згоди; позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували необхідність виїзду дитини саме в тимчасово окуповану АР Крим. Приймаючи до уваги ст.3 Конвенції «Про права дитини», ратифіковану Україною 27.02.1991 року, згідно з якою в усіх діях та рішеннях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, з огляду на малолітній вік дитини та складність для неї у зв'язку із цим проходження процедур, пов'язаних з особливим правовим режимом перетину меж тимчасово окупованої території, враховуючи законодавчо визначений статус АР Крим, як тимчасово окупованої території з встановленим на ній особливим правовим режимом, суд вважає відмовити позивачу у наданні дозволу на виїзд дитини, через відсутність гарантій забезпечення її прав та інтересів. Суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] за безпідставністю та необґрунтованістю. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed