Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 4 вересня 1986 року. В належному їй будинку зареєстрований відповідач, який фактично там не проживає з 2013 року. Таким чином, позивач є власником зазначеного будинку, але своє право як власника вона не може реалізувати в повному обсязі у зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований в її будинку, і хоча відповідач є її онуком, але не приймає участі в утриманні будинку, сплаті комунальних платежів і взагалі будинком не цікавиться. Де фактично мешкає онук їй невідомо, вона знає тільки, що він знаходиться в РФ, тому позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстраційного обліку. Позивач в судове засідання не з`явилася. В заяві адресованій суду просила справу розглянути за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надав. Суд, проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу від 4 вересня 1986 року, позивачеві [PERSON] належить на праві власності домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Довідкою № 207, виданої виконавчим комітетом Біловодської селищної ради Біловодського району 25 травня 2021 року, підтверджується, що відповідач [PERSON] , який є онуком позивача, дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно Акту про встановлення факту проживання від 26 травня 2021 року, складеного комісією у складі депутата Біловодської селищної ради Матюшко В.С. та мешканців села [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що [PERSON] в будинку позивача не проживає з 2013 року. Позивач, звертаючись до суду, посилається на те, що відповідач [PERSON] є членом її сім`ї, та у зв`язку з тривалою відсутністю за адресою реєстрації, втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Безпідставне перебування відповідачів на реєстраційному обліку в будинку, на думку позивача, свідчить про перешкоди у користуванні власністю та є підставою для визнання відповідачів таким, що втратили право користування будинком. Частиною 2 статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст.391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Нормами статті 405 ЦК України передбачається, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач є членом сім`ї позивача. Відповідач не проживає в будинку позивача тривалий час, обов`язків щодо утримання будинку і сплати комунальних послуг не несе, і подальша реєстрація відповідача порушує права позивача, як власника будинку. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved