Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 26.04.2019 року, в якій просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що тимчасово не проживають і не користуються житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , з подальшим зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що вона та [PERSON] , [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке належить їм на праві спільної часткової власності (по 1/3 кожному). [PERSON] та [PERSON] її рідні сини, які значаться зареєстрованими в зазначеному житловому приміщенні, однак фактично не проживають. Вони мешкають окремо, участі в оплаті житлово-комунальних послуг не приймають, а тому вона вимушена їх самостійно оплачувати, у тому числі й ті, що нараховуються за відповідачів, що ставить її в скрутне матеріальне становище як пенсіонерку та інваліда ІІ групи. Вказані обставини також позбавляють її можливості отримати субсидію. Оскільки зняти з реєстраційного обліку місце проживання відповідачів в досудовому порядку позивач не має можливості, а їх реєстрація обмежує її права як власника та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за них, тому за захистом своїх прав та інтересів вона вимушена звернутись до суду. Учасники справи правом на участь в судовому засіданні не скористались, подавши заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач пред`явлені вимоги підтримала, представник відповідачів адвокат Тімофєєв А.С. позовні вимоги визнав в повному обсязі, представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] при вирішенні спору покладалась на розсуд суду. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно\~до\~ч.\~2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, суд приходить до наступного висновку. Дослідженням змісту позову встановлено допущення в ньому помилки в зазначенні адреси спірного житлового приміщення, а саме вказано: [ADDRESS] , [ADDRESS] : [ADDRESS] , однак суд вважає за можливе ухвалити рішення з урахуванням вірної адреси на підставі обсягу наявних доказів, що, на думку суду, не буде порушенням ч.1 ст.13 ЦПК України та виходом за межі пред`явлених вимог. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 11,27 кв.м., по 1/3 частці за кожним на підставі свідоцтва про право власності на житло №С85 від 08.04.2011 року, виданого Органом приватизації Управління благоустрою та житлової політики Виконкому Криворізької міської ради. Квартира приватизована ними згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.3 зворот). Як слідує з довідок Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради (а.с.8, 9), [PERSON] значиться зареєстрованим в квартирі з 14.06.2002 року та по теперішній час, а [PERSON] з 29.05.2000 року та по теперішній час. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що [PERSON] та [PERSON] її сини, які фактично в квартирі не проживають з січня 2018 року, в підтвердження чому надала акт з місця проживання від 21.03.2019 року, засвідчений начальником дільниці №3 ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.4). Оскільки реєстрація місця проживання відповідачів змушує позивача нести додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг за них, позбавляє можливості отримати субсидію, вона вимушена просити в судовому порядку визнати їх такими, що втратили право користування житлом. Однак, суд не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на наступне. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила захистити права як співвласника житлового приміщення шляхом визнання її синів як її родичів та членів сім`ї [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житлом в порядку ст.405 ЦК України з огляду на його не проживання в квартирі понад 1 рік. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, конструкція ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника / співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Пред`являючи вимогу про визнання відповідачів втратившими право користування квартирою [ADDRESS] , позивач залишила поза увагою той факт, що відповідачі нарівні з нею є співвласниками вказаного житлового приміщення, яке належить їм та позивачеві на праві спільної часткової власності, у зв`язку з чим здійснення ними прав як співвласників на майно відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ч.2 ст.77 ЦПК України,\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, обставини не проживання відповідачів квартирі з січня 2018 року підтверджені актом з місця проживання (а.с.4) хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення їх права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності. Позаяк та обставина, що відповідачі відсутні у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчить про їх відмову від права власності на нерухоме майно та\~не є підставами для припинення права користування як складової права власності на нього. Аналогічна позиція також висловлена Верховним Судом в постанові від 28.02.2018 року у справі №647/1683/15-ц (провадження №61-4509св18). Посилання позивача на те, що вона самостійно оплачує житлово-комунальні послуги за квартиру, у тому числі й ті, що нараховуються на позивачів, суд не приймає до уваги з огляду на їх недоведеність належними та допустимими доказами, та по своїй суті не є достатніми для позбавлення відповідачів права користування житлом, що не позбавляє позивача права на пред`явлення до них вимог про відшкодування їй таких витрат пропорційно їх частці у власності. Доказів, які б свідчили про припинення права власності [PERSON] та [PERSON] на належні їм частки в квартирі в розумінні ст.ст.346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами іншого співвласника [PERSON] , які б визначали можливість визнання їх втратившими право користування житлом із застосуванням ст.405 ЦК України, в ході судового розгляду не встановлено, а позивачем в рахунок доведеності пред`явлених вимог суду не надано. До того ж визнання відповідачами позову, тобто відсутність заперечень проти зняття їх з реєстраційного обліку, є свідченням відсутності між сторонами спору про право, та виключають доцільність зняття їх з реєстраційного обліку місця проживання за судовим рішенням, оскільки вони можуть самостійно в позасудовому порядку звернутися до Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради з цього приводу. Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в аспекті застосування обраного позивачем способу захисту прав, оскільки положення ст.405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Стосовно вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку в судовому порядку, то суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. При цьому, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Оскільки спір\~між [PERSON] \~та органом,\~на який\~покладено обов`язок\~реєстрації та\~зняття з\~реєстрації місця\~проживання фізичних осіб відсутній, в той час як визначивши статус Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради як третьої особи по справі, позивач помилково заявив вимоги, тому суд приходить до висновку про її безпідставність та передчасність, у зв`язку з цим в її задоволенні необхідно відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору та ухвалення рішення на користь відповідачів, у зв`язку з чим судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed