Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], де просила суд винести рішення, яким визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON]; в порядку поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності визнати за кожним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; усунути перешкоди у здійсненні нею права користування вказаною квартирою шляхом зобов»язання [PERSON] передати їй ключі від вхідних дверей та зобов»язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою № 55 в будинку 29 по вулиці Цюрупи в м. Кременчуці. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 09.10.1992 року по 21.06.2012 року. Під час перебування у шлюбі ними спільно було придбано квартиру [ADDRESS], право власності на яку було оформлено на ім»я відповідача. Оскільки майно, а саме квартира, набуте подружжям за час шлюбу за спільні кошти, вважає, що воно є спільною сумісною власністю подружжя. Домовленості про поділ квартири між нею та відповідачем не досягнуто, тому, з врахуванням того, що частки у спільному сумісному майні дружини та чоловіка є рівними, просить визнати за кожним з них по 1/2 частині квартири [ADDRESS]. Вказала, що відповідач створює їй перешкоди у користуванні власністю, без її згоди змінив замки на вхідних дверях та не допускає до квартири, що порушує її право власності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовну заяву підтримали. Додатково вказали, що оскільки квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], то кожному з них належить по 1/2 частині вказаної квартири. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, вказали, що квартира дійсно була придбана під час перебування сторін у шлюбі, однак за власні кошти відповідача, тому вона не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Жодних перешкод у користуванні квартирою відповідач позивачці не створює, вона самостійно зібрала речі та пішла проживати в інше місце. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх вимог щодо права власності на нерухоме майно, перебування його у безпосередньому користуванні [PERSON] та наявність перешкод з боку відповідача щодо його користування. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні показали, що подружжя [PERSON] проживали разом у спірній квартирі до березня 2015 року, після сварки з чоловіком [PERSON] покинула місце проживання. Свідок [PERSON] в суді показала, що вона товаришувала з сім»єю [PERSON] тривалий час, близько 13 років, та проживала з ними в одному будинку. Позивачка [PERSON] в квартирі проживала приблизно до травня 2015 року, після сварки з чоловіком змушена була покинути місце проживання. Вона особисто була присутня під час того, як [PERSON] намагалася потрапити до квартири [ADDRESS], але ключ від вхідних дверей не підійшов до замка. Ключ їй добре знайомий, оскільки позивачка та відповідач неодноразово залишали його у неї вдома, коли від»їздили. Вислухавши сторони та їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В силу ст.. 10,60 ЦК кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. встановлених законом. Як встановлено судом, рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 21.06.2012 року, що набрало законної сили, шлюб, зареєстрований 9 жовтня 1992 року Кременчуцьким палацом шлюбів міста Кременчука Полдтавської області (актовий запис № 1444) між [PERSON] та [PERSON], розірвано. В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме 23.02.2001 року, відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Договір нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1453, право власності належним чином зареєстровано в КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації». Зміст та умови договору купівлі-продажу не суперечать вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та відповідають загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п.23 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в силу ст..61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що оскільки квартира [ADDRESS] придбана під час перебування позивача з відповідачем у шлюбі, за спільні кошти подружжя, що не спростовано представником відповідача в суді, вона є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, протилежного суду не доведено. Згідно ст.. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Так як суду не надано доказів, що шлюбним договором або домовленістю встановлений інший розмір часток у праві власності на вказане нерухоме майно, суд приходить до висновку, що частки [PERSON] і [PERSON] у майні є рівними, тобто, кожному з нах належить по 1/2 частині спільного майна. Оскільки жоден із подружжя не вчинив дій, передбачених положеннями ч. 4,5 ст.71 СК, а квартира, як неподільна річ, не може бути реально поділена між ними відповідно до їх часток, слід визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності, що відповідатиме п. 25 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». В силу ст.ст.316, 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.\~\~\~\~ Згідно ч. 1ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Показами свідка [PERSON] підтверджені обставини, викладені позивачем, щодо наявності перешкод [PERSON] з бору [PERSON] у користуванні квартирою, оскільки вона особисто засвідчила факт неможливості потрапляння позивачки до спірної квартири через зміну замків. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд приходить до висновку, що вимоги щодо зобов»язання [PERSON] передати позивачці ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] та зобов»язання відповідача не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою також підлягають задоволенню.

Outcome: approved