Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом та просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що вона є власником будинку [ADDRESS] та проживає в даному будинку одна. 22.09.2012року між позивачем та мамаю відповідача [PERSON] був укладений договір дарування даного житлового будинку, та договір дарування земельної ділянки. Будучи власником вищевказаного будинку [PERSON] дала згоду на реєстрацію місця проживання в ньому свого сина, відповідача по справі [PERSON] , місце проживання якого зареєстроване по сьогоднішній день, хоча проживає відповідач за іншою адресою. Однак згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.06.2019 року по справі №456/697/17 визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 22 вересня 2012р. укладений між позивачем [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Васьків Л.М., зареєстрованого в реєстрі за №1456 та договір дарування земельної ділянки від 22 вересня 2012 р. укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Васьків Л.М., зареєстрованого в реєстрі за №1459. Застосована двостороння реституція. Факт реєстрації відповідача порушує право на вільне розпорядження і користування власним майном, позивач позбавлена можливості оформити належним чином субсидію по оплаті за комунальні послуги, а тому звернулася з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи своєчасно і належним чином повідомлений. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №250255863 від 29.03.2021 року. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З довідки №875 виданої виконавчим комітетом Моршинської міської ради Львівської області 11.10.2021 вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований але не проживає за адресою [ADDRESS] . Однак вищевказаною довідкоюне підтверджено факту, що відповідач [PERSON] понад один рік не проживає у спірному будинку [ADDRESS] , а інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачем суду не надано. У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі Пауел та Райнер проти Великобританії від 21.02.1990, Кривіцька та Кривіцький проти України від 02.12.2010 та Рохля проти України від 17.05.2011). У Рішенні Європейського суду з прав людини Кривіцька та Кривіцький проти України (№8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Суд вважає, що доводи позивача про те, що реєстрація відповідача у спірному будинку перешкоджає їй оформити субсидію не може бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed