Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, що була уточнена у ході розгляду справи, в якій просить ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], з нею; позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO] та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON], [INFO] , у розмірі ? від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня пред»явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. На обгрунтування позову зазначила, що з 27.07.2006 року по 25.02.2013 року вони з відповідачем проживали в зареєстрованому шлюбі. В шлюбі мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Вказала на те, що після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з нею та знаходиться повністю на її утриманні . Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов»язків та свідомо нехтує батьківськими правами. Вказала на те, що після розлучення відповідач жодного разу не відвідував доньку , навіть на свята , не спілкувався з нею по телефону, не цікавиться її життям та інтересами. Жодним чином не приймає участі в утриманні та піклуванні, фізичному та духовному розвитку дитини, її навчанні, підготовки до самостійного життя. Не виявляє інтересу до її внутрішнього світу . Зазначила, що відповідач працює, але в добровільному порядку відмовляється сплачувати аліменти на утримання дитини, не купує їй речі, продукти харчування, не проплачує її відпочинок, не дарує дарунків тощо. Вказала на те, що вона має власне житло, в якому проживає разом з донькою . З урахуванням викладеного, просить позовні вимоги задовольнити. Представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився з невідомих суду причин, про день та час слухання справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради в судовому засіданні пояснила, що при винесенні рішення покладається на розсуд суду та при винесені рішення в інтересах малолітньої дитини врахувати висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про доцільність визначення проживання малолітньої доньки сторін з матір»ю та висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Суд, вислухавши представника позивача, представника третьої особи, свідків [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності , приходить до наступних висновків. Встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.07.2006 року по 25.02.2013 року. В шлюбі сторони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцвта про народження серії [NUMBER]. Після розірвання шлюбу дитина проживає та зареєстрована разом з позивачкою за адресою [ADDRESS]. Рішенням Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 26.06.2017 року за № 615 затверджений висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з матір»ю [PERSON]. Позивач має постійне місце роботи, за місцем роботи характеризується з позивної сторони, має постійне місце мешкання, в якому створені належні умови для виховання дитини, що підтверджується наданими доказами. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Нормами частини першої, другоїстатті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року (далі - Декларація), передбачено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. У принципі 6 Декларації проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю. Судом встановлено, що мати малолітньої дитини має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та всебічного розвитку дитини, позитивно характеризується. В даній справі не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації, які б свідчили про неможливість проживання малолітньої дитини разом з матірю. З урахуванням викладеного позовні вимоги щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір»єю є законними , обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав суд приходить до наступного . Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної ради Української РСР № 789-XII від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов»язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров»я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківств прав , якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських права є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне викання ними своїх батьківських обов»язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов»язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов»язками. В п.15 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного , всебічного, об»єктивного з»ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п.16 вищезазначеної постанови ухилення батьків від виконання батьківських обов»язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання ; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, ухилення від виконання батьківського обов»язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків як позбавлення батьківських прав. У відповідності до ч.1 ст. 17 Закону України від 23.02.20076 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу , що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і , дотримуючись такої рівноваги , особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків . Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров»ю чи розвитку дитини. Згідно із ч.ч. 4,5,6 ст. 19 СК України - при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, рішенням Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 26.06.2017 рок за № 616 затверджений висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. З вищезазначеного висновку вбачається, що спеціалістом служби у справах дітей в телефонному режимі була проведена бесіда з громадянином, який назвався [PERSON] і який повідомив, що на даний час проживає в [ADDRESS] та він заперечує проти позбавлення його батьківських прав , приїхати на засідання комісії з питань захисту прав дитини матеріально не в змозі. В ході розмови пояснив, що матеріальну допомогу дитині надає періодично, бачитись з дитиною постійно не має змоги через значну відстань, але під час приїзду дитини до бабусі на літні канікули, яка мешкає у Тернопільській області , він бачиться з донькою. Однак, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини з огляду на те, що відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд не пов'язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги. Так, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON],[PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач жодним чином не приймає участі у вихованні доньки, її матеріальному забезпеченні не бачиться з нею, не телефонує, її вихованням та утриманням займається позивачка. Під час канікул дівчинка знаходиться в гостях у своєї бабусі - матері позивачки, але батько , який проживає в одному населеному пункті , не бажає бачитись з дитиною і протягом останніх двох років самостійно жодного разу не проявив бажання та ініціативи для зустрічі з донькою. Останній раз донька бачилась з батьком взимку 2015/2016 років за ініціативою позивачки. Зустріч тривала близько 2-х хвилин і закінчилась тим, що відповідач поїхав, пославшись на зайнятість, після чого донька втратила інтерес до батька і більше бажання зустрічі з ним не має. Окрім того, в ході розгляду справи представник третьої особи пояснила, що відповідач викликався на засідання органу опіки та піклування щодо вирішення питання про позбавлення його батьківських прав, проте на засідання він не з»явився. Вона мала телефонну розмову з чоловіком, який представився [PERSON] і який повідомив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав , але чи це дійсно був відповідач їй невідомо і його особу не було ідентифіковано. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідач неодноразово викликався до судового засідання для розгляду справи, але жодного разу не з»явився, будь-яких заперечень на позов не надав, що само по собі свідчить про те, що він не заперечує проти вимог, заявлених позивачкою. Так, в ході розгляду справи достовірно встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов»язків відносно малолітньої доньки - [PERSON], [INFO] , яка проживає та знаходиться на повному забезпеченні позивачки. Проаналізувавши вищевикладені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно не займається вихованням доньки, ухиляється від своїх обов»язків по її утриманню та вихованню, не спілкується з нею і не проявляє до доньки щонайменшої батьківської турботи, у зв»язку з чим позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав підлягають задоволенню. Разом з тим суд роз»яснює право на поновлення батьківських прав, передбачене ст. 169 Сімейного Кодексу України в разі стійкої зміни поведінки відповідача та відношення до доньки. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не можу бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В той же час , відповідно до ч.2 ст. 166 Сімейного Кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов»язку щодо утримання дитини. Згідно роз»яснень наданих в постанові Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 166 Сімейного Кодексу України особа позбавлена батьківських прав не звільняється від обов»язку щодо утримання дитини. За таких обставин та враховуючи права та інтереси дитини, суд дійшов висновку про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов»язків та необхідність стягнення з нього аліментів на утримання доньки в розмірі ? частини заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму , до досягнення дитиною повноліття , допустивши рішення про стягнення аліментів до негайного виконання в межах місячної суми платежу. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1280 грн. , сплачений нею при подачі позову до суду. При зверненні до суду позивач була звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів , тому, відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір за дану позовну вимогу в розмірі 640 грн.

Outcome: approved