Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль», третя особа [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, який в подальшому змінила на повернення банківського вкладу та примусове виконання обов`язків по банківському вкладу,\~вказуючи на\~те,\~що 21.09.2005\~року в\~смт Новотроїцьке\~Херсонської області\~між нею\~та ВАТ\~«Райффайзен банк\~«Аваль» (правонаступником якого є акціонерне товариство «Райффайзен банк «Аваль») був укладений договір банківського вкладу «Аваль-депозит», згідно якого вона передала, а банк прийняв грошові кошти в сумі 1500 США та зобов`язався виплачувати їй таку суму та проценти в розмірі 9% річних на умовах та в порядку, встановлених договором. Влітку 2007 року з`ясувалось, що службові особи вказаної банківської установи [PERSON] та [PERSON] вчинили розкрадання коштів клієнтів, в тому числі і позивача. В ході досудового розслідування кримінальної справи за фактом цих розкрадань 13.11.2007 року вона звернулась до банківської установи із заявою про повернення її вкладів згідно укладених договорів. На таке звернення вона отримала відповідь, що банк не може видати їй гроші з тих підстав, що пред`явлені нею договори не обліковуються в банку. Також їй було рекомендовано звернутись до органів прокуратури із заявою про розслідування даного факту. Досудове слідство та суд встановили, що 21.09.2005 року [PERSON] прийняла від позивача 1500 доларів СІЛА (що згідно курсу НБУ складає 7575 грн.), згідно договору № 19 для відкриття рахунку № 58.980640, ввірене їй чуже майно - грошові кошти, на рахунок останньої не внесла, а умисно розтратила передавши їх у день отримання [PERSON] . З метою приховування вчиненого розкрадання грошових коштів, підробила документ - вищевказаний договір, шляхом внесення в нього завідомо неправдивих відомостей, а вищевказаний рахунок взагалі не відкрила, спричинивши позивачу у такий спосіб матеріальну шкоду в сумі 1500 доларів США. Вказані факти були встановлені вироком Чаплинскього районного суду Херсонської області від 12.03.2012 року, який набрав законної сили. У вироку суд була допущена помилка в написанні її імені, а саме, в вироку ім`я особи за прізвищем « [PERSON] » було вказано як [PERSON] , хоча на момент укладення вказаного договору вона мала ім`я « [PERSON] ». 09.05.2008 року вона з позовом до ВАТ «Райффайзен банк «Аваль» про відшкодування шкоди, завданої злочином, але позов до цього часу не розглянутий та збитки їй не відшкодовані. Просить стягнути з відповідача на її користь 1770 доларів США, з них: 1500 доларів США сума вкладу; 135 доларів США сума відсотків; 135 доларів США розмір 3% річних та судові витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 5000,00 грн. Представник позивача адвокат Зайцев М.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позову. Вказав, що оспорювана сума була виплачена матері позивача [PERSON] , тому у разі задоволення позову буде подвійне стягнення з банку за одним договором. Вважає, позивачем не доведено, що матеріальна шкода була завдана під час виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків, тому в стягненні інфляційних витрат за нібито «знецінення» вкладу просив відмовити, у зв`язку з тим, що відповідальність у вигляді сплати інфляційних витрат застосовується лише за невиконання грошового зобов`язання, а збитки є матеріальною шкодою, а не грошовим зобов`язанням банку згідно нікчемних та не вступивши в силу договорів. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, врахувавши доводи представників сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Предметом спору є вимога про відшкодування збитків, завданих відповідачем у зв`язку із неналежним виконанням трудових обов`язків його працівниками, що призвело до втрати грошей позивача, переданих нею працівникам в якості депозитних вкладів. Відповідно до ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10). Пунктом 10.1 Інструкції № 492 передбачено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 у справі № 6-352цс16. Судом встановлено, що 21.09.2005 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк «Аваль» та [PERSON] був укладений договір банківського вкладу «АВАЛЬ-ДЕПОЗИТ» на суму 1500,00 доларів США з відсотковою ставкою 9% річних, строк дії договору до 21.09.2006 року /а.п. 26/. Суд вважає доведеним вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12.03.2012 року суду та копією договору від 21.09.2005 року, отримання працівниками банку від позивача грошові кошти в сумі 1500 доларів США, де відсоткова ставка встановлена в розмірі 9% річних /а.п. 46/. Відповідно до ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року, який набрав законної сили, [PERSON] визнана винною у вчиненні розкрадання коштів [PERSON] , але її ім`я помилково вказано як « [PERSON] » /а.п. 46/. Судом встановлено та не заперечується представниками сторін про те, що грошові кошти в сумі 1500 доларів США за рішенням суду помилково отримала мати позивача [PERSON] , яка є третьою особою в справі. Позивачем не надано заяву про будь-які позовні вимоги до третьої особи або заяви про поворот виконання рішення суду, щодо повернення отриманих коштів, а позивачем не надано заяви про відмову від позовних вимог в цій частині позову, тому підстав для відмови у стягненні суми вкладу позивача не має. Суд приймає відомості вироку, які підтверджуються іншими доказами по справі. Згідно позовної заяви поданої в кримінальному провадженні від 12.05.2008 року на суму 1500 доларів США позивач просить визнати її цивільним позивачем та стягнути з банку заподіяну шкоду злочином. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума не виплаченого вкладу в сумі 1500 доларів США. Той факт, що працівниками банку всупереч вимогам вищенаведених положень законодавства вкладнику не було видано документ, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами), не може бути підставою для відмови в судовому захисті порушених прав сторони договору, яка виконала його умови. Вказані обставини підтверджуються вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року та ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 22 травня 2017 року, які були дослідженні в судовому засіданні. Таким чином суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений договір банківського вкладу, а позивачем - внесенні грошові кошти в сумі 1500 доларів США. Тому суд вважає, що є достатньо підстав для задоволення позовних вимог про стягнення загальної суми вкладу в розмірі 1500 доларів США, оскільки між сторонами був укладений договір банківського вкладу, факт внесення грошових коштів, які відповідачем не були повернуті позивачу, підтверджується вироком суду, копією договору та позовною заявою датованої 12.05.2008 роком, дослідженими у судовому засіданні Оскільки матеріалами справи встановлено, що [PERSON] винна у вчиненні розкрадання коштів, переданих їй [PERSON] , до спірних правовідносин застосовуються положення статей 1058-1060 ЦК України, так як з моменту передачі коштів уповноваженій особі банку останній є їх власником, і зобов`язаний повернути вказані кошти у відповідності з умовами договору. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. З врахуванням того, що договір укладено 21.09.2005 року строком на один рік, невиплачені відсотки по договору за один рік становлять 135 доларів СШП та 3% річних за період з 2017 року по 2020 рік в сумі 135 доларів США. Всього: 1500 доларів США + 135 доларів США + 135 доларів США = 1770 доларів США. Клопотання представника відповідача про застосування позовної давності до заявлених вимог задоволенню не підлягає, оскільки справа перебуває на розгляді в судах з дати заявлення позовних вимог в кримінальному провадженні з 12.05.2008 року. Зі змісту ст.ст. 256, 257\~ЦК України вбачається, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року, який набрав законної сили 22 липня 2014 року, встановлено осіб які порушили право позивачів, суд враховує факт набрання вироком законної сили. Разом з тим, зі скасуванням Вироку Чаплинського районного суду Херсонської області від 12.03.2012 року в частині цивільного позову ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 20.02.2018 року справа №1-1/12, розгляд цивільного позову від 12.05.2008 року в кримінальному провадженні продовжується до теперішнього часу. Тому, з огляду розумності та справедливості, строк не є пропущеним. Таким чином, позов підлягає задоволенню. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивачі звільнені від сплати судового збору, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 840,80 грн. має бути стягнуто з відповідача. Крім того, на підтвердження понесення судових витрат, представником позивача надано квитанцію про оплату правової допомоги та в обґрунтування надав розрахунок витрат на оплату правничої допомоги з врахуванням надання консультацій та роз`яснення законодавства, складання позовної заяви та участь у судових засіданнях, які відбулись 11.06.2020 року, 31.08.2020 року, 03.02.2021 року, 13.04.2021 року, 17.08.2021 року, 22.12.2021 року. Розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що обумовлюється складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року по справі № 826/856/18. Враховуючи вище викладене, суд вважає з урахуванням розумності, справедливості та співмірності затрат на отримання правової допомоги з відповідача АТ «Райффайзен Банк «Аваль» на користь позивача необхідно стягнути витрати понесені на оплату правничої допомоги в сумі 3000,00 грн. На підставі зазначеного, ст.\~ст.\~625,\~1058-1060,\~ ЦК\~України і

Outcome: partial