Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору міни нерухомого майна дійсним, посилаючись на те, що 22.10.1997 року у Криворізькій філії Придніпровської товарної біржи між нею та [PERSON] укладено договір міни нерухомого майна. В обґрунтування свого позову вказала, що договір був укладений на виконання біржового контракту, зареєстрованого на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 22.10.1997 року за №671-Н/97. На підставі зазначеного договору вона обміняла житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 968 кв.м., яка також належала їй на праві приватної власності, на квартиру, яка належала на праві приватної власності [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] .Сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору. Договір був зареєстрований в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації 03.11.1997 року, про що внесений запис в реєстрову книгу за №40п сторінка №313 , запис №313. У жовтні 2018 року, позивачка звернулась до нотаріуса з метою укласти договір дарування квартири. Нотаріусроз`яснила, що неможливо укласти даний договір, оскільки для укладення договору дарування необхідно надати правовстановлюючий документ. Оскільки договір міни при укладені не був посвідчений нотаріально, а лише зареєстрований на товарній біржі, він не відповідає вимогам чинного законодавства України. Оскільки, позивач повністю виконала умови договору, однак розпорядитись своєю власністю не має змоги, так як не має можливості нотаріально посвідчити договір, тому змушена звернутись до суду. Ухвалою судді Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.08.2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності у письмовому провадженні та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, незаперечує проти заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, будучі належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, причини неявки до суду не повідомила, відзив не надала. Зі згоди позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 22.10.1997 року у Криворізькій філії Придніпровської товарної біржи між [PERSON] та [PERSON] укладено договір міни нерухомого майна. Вказаний договір був укладений на виконання біржового контракту, зареєстрованого на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 22.10.1997 року за № 671-Н\\97 (а.с.7), та був зареєстрований в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації 03.11.1997 року, про що внесений запис в реєстрову книгу за №40п сторінка №313 , запис №313. (а.с.8). Згідно з вимог ч. 1ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до умов ч. 1ст. 203 ЦК України зміст не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з п. 2постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст.57,58 Конституції України,ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих іперехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у жовтні 1997 року, для їх врегулювання слід застосовувати нормиЦК УРСРв редакції 1963 року. Приписами ч. 1 та ч. 2ст. 241 ЦК УРСРвстановлено, що за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Застаттею 242 цього Кодексу, до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. У відповідності зст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. На час укладання договору міни нерухомого майна сторони цього договору ухилились від його нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку. Позивач, фактично прийняла придбане майно (квартиру), отримала технічний паспорт на своє ім`я, зареєструвала квартиру. З часу міни по теперішній час, тобтоз 22 жовтня 1997 року, ніяких претензій у сторін одна до одної не було, жодні вимоги не заявлялися, сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору і відбулося повне виконання даного договору.Претензій сторони один до одного не мали, всі умови договору міни нерухомого майна дотримані. Проте на даний час нотаріальне посвідчення договору неможливе. Позивач на теперішній час не має можливості реалізувати свої права після, оскільки договір міни нерухомого майна не був нотаріально посвідчений. Аналізуючи викладене, приймаючи до уваги, що договір міни є однією із письмової форми правочину, підписаний сторонами та пройшов державну реєстрацію відповідно до чинного на той час законодавства, такий договір укладений на той час правомірно з додержання вимог закону, та зазначений договір міни є дійсним. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку із тим, що позивачі не заявляють вимоги про стягнення з Відповідачів на їх користь судових витрат, суд

Outcome: approved