Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом від свого імені, а також в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , в якому просить визнати за ними право користування житловим приміщенням , яке розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, № 148, кор. 3, кв. 1. Позов обґрунтований такими обставинами. 7 вересня 1984 року Виконкомом Малиновської районної ради народних депутатів м. Одеси було видано ордер № 1177 серії МР на ім'я [PERSON], [PERSON], та їх дітей [PERSON] та [PERSON] на вселення в квартиру № 1 корпус № 3 в будинку № 148 по вулиці Щорса в м. Одесі. З того часу сім'я [PERSON] вселилась та набула право користування вказаним житловим приміщенням. Приблизно в 1985 1986 роках батьки позивача розірвали шлюб, після чого позивач з матірю та сестрою переїхали проживати в Кемеровську область Російської Федерації, де проживали 2 роки, після чого переїхали проживати в [INFO], де позивач [PERSON] проживала до 1992 року. В 1992 році, в віці 14 років позивач переїхала проживати до свого батька відповідача [PERSON] за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, № 148, кор. 3, кв. 1. 1 листопада 1995 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON], який став проживати разом із позивачем та відповідачем у спірній квартирі. Від шлюбу у подружжя [PERSON] 23 жовтня 1997 року народилась донька [PERSON], яка проживала разом із позивачем [PERSON] до 1999 року. З 1999 року донька позивача переїхала проживати до своєї бабусі в село Куцуруб Очаківського району Миколаївської області, де проживала до 2006 року. З 2006 року та по день звернення із позовом, донька позивача [PERSON] знов стала проживати в спірній квартирі разом із своєю матірю [PERSON] Проживаючи в спірній квартирі, позивач, як вона зазначає в позовній заяві, самостійно несе витрати по комунальних послугах, користується медичною допомогою за вказаною адресою, так як знаходиться на обліку у лікаря ендокринолога для отримання інсуліну. Так як позивач, постійно проживаючи в квартирі, не є зареєстрованою за адресою свого проживання, вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням зареєструвати своє та своєї доньки місце проживання, однак відповідач відмовляв їй в цьому. У звязку з викладеним позивач змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечували, крім того, відповідач подав до суду зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON], в якому просив стягнути з них солідарно заборгованість по оплаті за комунальні послуги, кошти за проведення ремонту житла, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визнати [PERSON] таким, що не набув права користування жилим приміщенням, виселити [PERSON] та [PERSON] із квартири № 1 в буд. № 148, кор. № 3 по вул. Щорса в м. Одесі без надання іншого жилого приміщення. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] самостійно оплачує комунальні послуги, так як подружжя [PERSON] за 19 років свого проживання в спірній квартирі цього не робили. В 2011 році [PERSON] почав робити ремонт, так як житло прийшло у непридатний стан в звязку із недбалим ставленням [PERSON] та [PERSON] Всього на ремонт [PERSON] витрачено 34695 грн. Крім того, як зазначає [PERSON], [PERSON] та [PERSON] систематично руйнують та псують житлове приміщення, [PERSON] самовільно, без наявності згоди [PERSON] продовжує проживати в спірній квартирі, так як останній лише дозволив [PERSON] пожити там нетривалий час. Відповідачі за зустрічним позовом в 2005 році купили собі житловий будинок в Миколаївській області, де й були зареєстровані з дитиною, і який до сьогоднішнього дня здають за договором найму. На думку [PERSON], [PERSON] не набув рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, так як між сторонами існувала угода про порядок користування спірною квартирою про тимчасове та нетривале їх перебування у квартирі. Подружжя [PERSON] часто влаштовують необґрунтовані скандали, виживають [PERSON] із квартири, створюючи умови для неможливості проживання останнього в квартирі. Як зазначає [PERSON] 10.09.2014 року він зареєстрував шлюб із [PERSON], однак вселити жінку в квартиру він не може із за перешкод, які чинять йому [PERSON] та [PERSON] [PERSON] проти задоволення зустрічного позову частково заперечувала, подавши письмові заперечення від свого імені, та від імені [PERSON], в яких зазначено, що вимоги про стягнення в солідарному порядку коштів, витрачених на оплату комунальних послуг вони визнають, незважаючи на те, що ними також здійснювались оплати по комунальним послугам. В іншій частині позову відповідачі за зустрічним позовом просили відмовити в його задоволенні. Крім того, [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутністю. Представники третіх осіб - органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради та Одеська міська рада в судові засідання не зявлялись, про причини неявки суд не повідомляли, заяву про розгляд справи у відсутність їх представника до суду не подавали. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши письмові докази у справі, суд доходить висновку, що первісний позов належить задовольнити , а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 7 вересня 1984 року Виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів м. Одеси на ім'я [PERSON] з сім'єю із чотирьох осіб було видано ордер № 1177 серії МР на право заняття квартири № 1 в будинку № 148 корпус 3 по вул. Щорса в м. Одесі. Відповідно до ордеру до складу сім'ї входять: [PERSON], [PERSON] - дружина, [PERSON] донька та [PERSON] - донька. В судовому засіданні встановлено, та було визнано сторонами, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, після чого [PERSON] разом із неповнолітніми доньками [PERSON] та [PERSON] переїхала проживати до іншої місцевості. Судом також встановлено, та в судовому засіданні визнано сторонами, що в 1992 році позивач переїхала проживати до свого батька [PERSON] в квартиру № 1 в будинку № 148 корпус 3 по вул. Щорса в м. Одесі, зі згоди останнього. 01 листопада 1995 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, після укладення якого дружині присвоєно прізвище [PERSON]. Як зазначено [PERSON] в зустрічному позові, [PERSON] умовила [PERSON] на вселення до спірної квартири її чоловіка [PERSON] 23 жовтня 1997 року від шлюбу у подружжя [PERSON] народилася дитина [PERSON], яка, як зазначено в зустрічній позовній заяві, по сьогоднішній день проживає в квартирі № 1 в будинку № 148 корпус 3 по вул. Щорса в м. Одесі. 04.09.2014 року, після відкриття провадження у цивільній справі, [PERSON] звернувся до [PERSON] та [PERSON] з листом, в якому запропонував останнім виселитися із спірного житлового приміщення. Таким чином, суд вважає що спірні відносини між сторонами виникли із приводу користування квартирою з державного житлового фонду. Зазначені відносини регулюються главою 2 Житлового кодексу України. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а при її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого виданий ордер. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї\~ наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Первісно позивач [PERSON] вселилася у спірну квартиру в 1984 році на підставі ордеру на жиле приміщення, будучи малолітньою дитиною разом із своїми батьками, із якої згодом була перевезена матірю до іншої місцевості, в звязку із розірванням шлюбу між [PERSON] та [PERSON] В подальшому, будучи неповнолітньою, в 1992 році позивач вселилась в спірну квартиру зі згоди свого батька [PERSON], як член сім'ї наймача, постійно проживала за зазначеною адресою разом із своєю сім'єю, вела з [PERSON] спільне господарство, іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням укладено між нею та [PERSON] не було. Вказані обставини знайшли своє підтвердження в показаннях свідків [PERSON], Спинул. І.В. та [PERSON], а також інших доказах, таких, як довідка КП «ЖКС Черьомушки» про те, що [PERSON] дійсно проживає за спірною адресою; довідкою ОЗШ № 95 про те, що [PERSON] навчалася в зазначеному навчальному закладі з 01.09.2006 року по 07.08.2008 рік; довідкою ОЗШ № 31 про те, що [PERSON] навчалася в зазначеному навчальному закладі з 01.09.2008 року по 11.06.2013 рік; довідкою ОНУ ім. Мечникова від 17 вересня 2013 року про те, що [PERSON] є студенткою першого курсу коледжу денної форми навчання по спеціальності «Соціальна робота»; копією трудової книжки [PERSON], із якої вбачається, що остання працювала в м. Одесі, та медичною документацією, яка міститься в матеріалах справи та свідчить про те, що [PERSON] зі своєю сім' єю користувались медичною допомогою за адресою: [ADDRESS]. Крім того, проживання [PERSON] та її сім'ї в спірній квартирі також підтверджується наданими позивачем копіями квитанцій про оплату комунальних послуг, які містять підпис [PERSON], як платника коштів. На підставі викладеного, суд доходить висновку про те, що позивач та її неповнолітня донька набули рівного з наймачем права користування спірною квартирою. При цьому суд також враховує, те, що проживання позивача та її неповнолітньої доньки за адресою місця реєстрації в с. Куцуруб Очаківського району Миколаївської області є неможливим через те, що позивач та її чоловік працюють в м. Одесі, позивач стоїть на обліку в КУ «Поліклініка № 16» м. Одеси в звязку із захворюванням на сахарний діабет та потребує безкоштовного забезпечення інсуліном, донька позивача [PERSON] навчається на денній формі навчання в коледжі при ОНУ ім. Мечникова, що у випадку проживання в іншій місцевості, унеможливлює отримання відповідної освіти. Таким чином, вимоги позивача щодо визнання за нею та її донькою, [PERSON] права користування квартирою № 1 в будинку № 148 корпус 3 по вул. Щорса в м. Одесі є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені. Частково задовольняючи зустрічний позов, суд виходив із того, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті за житло та комунальні послуги визнані відповідачами [PERSON] та [PERSON] та знайшли своє підтвердження наявними матеріалами справи, а тому у суду відсутні підстави для неприйняття визнання зустрічного позову в цій частині. Відмовляючи в іншій частині зустрічного позову суд керувався наступним. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за проведення ремонту житла, заміни комунікацій та обладнання в квартирі [ADDRESS] [PERSON] не надав жодного належного та допустимого доказу проведення ним відповідних ремонтних робіт, необхідності проведення вказаних робіт , а також доказів витрат [PERSON] на відповідні будівельні матеріали. Показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] придбавав будівельні матеріали та здійснював ремонт в спірній квартирі суд до уваги не приймає, так як в ході допиту свідка було встановлено, що остання була співмешканкою [PERSON], а із [PERSON] знаходилась в неприязних відносинах, яки виникли в звязку із користуванням сімєю [PERSON] спірною квартирою. Крім того, доводи [PERSON] про проведення ремонтних робіт спростовуються наявною в матеріалах справи фототаблицею, наданою [PERSON], якою зафіксовано незадовільний технічний стан спірної квартири. Позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням не ґрунтуються на вимогах закону. Так, порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням регулюється статтею 72 ЖК України, яка передбачає проведення в судовому порядку визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, а саме шести місяців. [PERSON] не було надано жодного доказу відсутності [PERSON] за місцем її проживання в [INFO] понад встановлені ст. 71 ЖК України строку. Позовні вимоги [PERSON] про виселення [PERSON] та [PERSON] із спірної квартири на підстав ст. 116 ЖК України суд залишає без задоволення в звязку із тим, що в обгрунтування вказаної вимоги [PERSON] посилався на те, що його донька зі своїм чоловіком його не поважають, часто влаштовують необґрунтовані скандали, принижують [PERSON], ображають нецензурною лайкою, виживають [PERSON] із квартири, та створюють умови для неможливості нормального проживання в квартирі. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виселення з цих підстав є крайньою мірою, яка повинна застосовуватися лише до осіб, до яких вже було вжито заходи попередження або громадського впливу, відомості про що в матеріалах справи відсутні. Позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що не набув права користування жилим приміщенням також неможливо задовольнити, так як відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. В ході судового розгляду було встановлено, що [PERSON] не заперечував проти проживання свого зятя [PERSON] в спірній квартирі разом із донькою [PERSON] та онукою [PERSON], а існування угоди про порядок користування жилим приміщенням [PERSON] доведено не було, в звязку із чим суд і відмовляє в задоволенні цієї частини позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial