Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку в розмірі 9309,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 16.03.2017 року по 03.01.2019 вона працювала у Міській державній лікарні ветеринарної медицини м. Харкова, на посаді провідного юрисконсульта у відділі кадрів. 03.01.2019 її було звільнено в порядку переведення до Обласної державної лікарні ветеринарної медицини за п. 5\~ст. 36 КЗпП України. Відповідно до Наказу №82-К Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова від 03.01.2019 року компенсація за невикористані щорічні відпустки з 16.03.2018 року по 29.12.2018 року тривалістю 25 календарних днів становить 9309,00 грн. Заборгованість з виплати компенсації за невикористану відпустку відповідачем з позивачем проведено до теперішнього часу не було. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року позовну заяву [PERSON] до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку залишено без руху. Надано строк для усунення вказаних недоліків, протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали. 28 лютого 2020 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якою, вона просила суд лише розглянути позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за не використані щорічні відпустки з 16.03.2018 по 29.12.2019 тривалістю 25 календарних дні у сумі 9309,00 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 березня 2020 року позовну заяву в частині вимог стосовно стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів повернуто позивачеві. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі в частині позовних вимог [PERSON] до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку. Призначено судове засідання. 19 березня 2020 року через канцелярію суду від представника відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі посилаючись на наступні обставини. Харківська регіональна державна лабораторія Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів - є державною установою, яка створена шляхом реорганізації Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова, на підставі наказу Голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів [PERSON] №110 від 12.02.2018 року. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців датою створення Відповідача є 27.12.2018 року. Цією ж датою була припинена діяльність Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова. Під час процесу реорганізації комісією з реорганізації на чолі голови [PERSON] були ряд порушень діючого законодавства. Так, головою ліквідаційної комісії [PERSON] кошти Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова, які перебували на рахунках та були призначені для виплати всіх необхідних платежів по розрахунку з працівниками Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова, були витрачені на преміювання окремого коло працівників, що й призвело до виникнення сьогоднішньої ситуації. Діяльність комісії з реорганізації Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова досліджується на теперішній час правоохоронними органами, у зв`язку з чим були порушені ряд кримінальних проваджень стосовно законності прийнятих комісією управлінських рішень по використанню державних коштів. У зв`язку з тим, що бюджетним кошторисом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на 2020 рік не передбачені кошти для оплати заборгованості Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова, тому проведення виплати позивачу заборгованості по компенсації за не використану відпустку було б порушенням бюджетного законодавства, яке відповідач не має право допустити. Також, 19 березня 2020 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, у якій він зазначає наступне. У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що її було звільнено за п.5 ст. 36 КЗпП України, та не виплачена компенсація за невикористані щорічні відпустки у розмірі 9309,00 грн., чим порушено її трудові права, під час реорганізації Міської державної служби ветеринарної медицини м. Харкова, та утворення Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. Цей процес було завершено 27.12.2018 року, а наказ про звільнення датований 03.01.2019 року, що і є початком відліку позовної давності для звернення до суду, проте з позовом вона звернулася у лютому 2020 р., тобто з пропущенням встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку. Відповідач зазначає, що оскільки [PERSON] просить стягнути компенсації за невикористану щорічну відпустку, яка не відноситься до складу заробітної плати, на неї не поширюється приписи ч.2 ст. 233 КЗпП України. 28 квітня 2020 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вона зазначає, що відповідачем було надано відзив на позовну заяву, з доводами якого неможливо погодитись, оскільки викладене не звільняє останнього від виконання зобов`язань юридичної особи, правонаступником якої являється. Обставини, на які посилається відповідач не доведені жодним чином та є лише припущеннями відповідача, які не мають відповідного законодавчого керування та не підтверджене жодним рішенням суду. Відповідач прострочив виконання свого зобов`язання станом на сьогодні майже на 16 місяців. Що стосується заперечень Відповідача щодо пропущення строків звернення до суду, то посилається на низьку рішень Верховного суду України, а саме Постанову ВСУ від 26 жовтня 2016року у справі № 6-1395цс16, Постанову ВСУ від 06.12.2017 р. у справі №6-331цс17, а також Аналогічну правову позицію можна знайти і в рішеннях новоствореного Верховного суду, зокрема у Постанові від 23.01.2018 року у справі № 61-992св17 чи в Постанові від 04.05.2018 року у справі №808/858/16, в яких зазначається: «..що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Так, при прийнятті рішення по справі суд послався на положення ст. 2 Закону України «Про оплату праці», яка визначає структуру заробітної плати, а саме: -основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; -додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; -інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Проаналізувавши зазначену норму, суд приходить до висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а тому позивач не обмежений у строках по зверненню до суду.» Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, від останньої надійшла заява про слухання справи у її відсутність, яка позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача - Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в судове засідання не з`явився, подав заяву про проведення судового засідання без участі представника, просив у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 16.03.2017 року по 03.01.2019 року позивач працювала у Міській державній лікарні ветеринарної медицини м. Харкова, на посаді провідного юрисконсульта відділу кадрів, що підтверджується копією її трудової книжки. (а.с.3-7) 03 січня 2019 року позивача було звільнено в порядку переведення до Обласної державної лікарні ветеринарної медицини за п. 5. ст. 36 КЗпП України. (3-7) Відповідно до наказу № 82-К Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова від 03.01.2019 року компенсація за невикористані щорічні відпустки з 16 березня 2018 року по 29 грудня 2018 року тривалістю 25 календарних днів становить 9309,00 грн. (а.с. 10) На теперішній час позивачу вказана заборгованість з виплати компенсації за невикористану відпустку відповідачем виплачена не була. Відповідно до\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що компенсація за невикористані щорічні відпустки не відносяться до заробітної плати, на неї не нараховується єдиний внесок згідно п.п. 2.2.12 пункту 2 Інструкції , а тому розповсюджуються положення\~ст. 233 КЗпП України\~щодо можливості звернення до суду в межах тримісячного строку з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Окрім того, внутрішня діяльність установи щодо розпорядження бюджетним кошторисом не може призводити до порушення Конституційних прав позивача на оплату праці. Згідно з частиною першою\~статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою\~статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. В\~рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013\~надано офіційне тлумачення частини другої\~статті 233 КЗпП України,\~та\~\~зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Структура заробітної плати визначена\~статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі\~статті 2 Закону України «Про оплату праці»\~структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої\~наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5\~та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, розробленої відповідно до\~Закону України\~\~від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику»\~та\~Закону України «Про оплату праці»\~з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Пунктом 2.2.12. Інструкції № 114/8713 встановлено, що фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входить, зокрема оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Статтею 233 КЗпП України\~передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої\~статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Оскільки предметом даного спору є саме виплата компенсації за невикористані щорічні відпустки, така позовна вимога може бути пред`явлена працівником без обмеження будь-яким строком. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки судом встановлено, що у відповідача перед позивачем є заборгованість з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, яка до сьогодні ним не сплачена, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст.\~133,\~141 ЦПК України\~судовий збір стягується з відповідача в дохід держави у розмірі 840,\~80\~грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved