Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним окремих умов договорів та просила визнати недійсним підвищення процентної ставки за кредитом та визнати недійсними окремі положення іпотечного договору. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 19.05.2008 року між позивач та відповідачем було укладено кредитний договір № 800003886, за умовами якого ПАТ «Альфа-Банк» надав цільовий кредит [PERSON] в сумі 180 000 доларів США зі сплатою відсотків 13,80 % річних, зі строком користування до 16.05.2023 року. У березні 2013 року позивачу стало відомо про односторонню зміну відповідачем відсоткової ставки за вказаним кредитним договором з 13,80 % річних на 17,00 % річних без обґрунтування такого підвищення та без підписання додаткової угоди та отримання позивачем оновленого розрахунку. Також зазначила, що не погоджується з тим, що вирішення спорів між сторонами віднесено до повноважень Третейського суду, оскільки такий суд є незалежним, а також не передбачено будь-яких альтернативних можливостей вирішення спорів. Крім цього, просила визнати недійсними окремі положення договору іпотеки, а саме про те, що суб'єкта оціночної діяльності обирає іпотекодержатель самостійно, про те, що єдиним органом вирішення спорів з приводу цього договору вирішує Третейський суд, а також щодо звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про позасудове врегулювання спорів, тому просила визнати ці положення договору іпотеки недійсними. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 19 травня 2005 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 800003886, за умовами якого ПАТ «Альфа-Банк» надав цільовий кредит [PERSON] в сумі 180 000 доларів США зі сплатою відсотків 13,80 % річних, зі строком користування до 16.05.2023 року (а.с. 9-16). Також, 19 травня 2005 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 800003886-И, згідно з умовами якого позивач у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором передала відповідачу в іпотеку двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25-28). Як убачається з матеріалів справи, починаючи з 19.09.2008 року ПАТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про підвищення відсоткової ставки за кредитним договором на рівні 17 % річних. Згідно листа ПАТ «Альфа-Банк» без зазначення дати виготовлення позивача було повідомлено про підвищення відсоткової ставки за кредитом до 17 % річних, починаючи з 19.09.2008 року (а.с. 96). Із списків згрупованих рекомендованих відправлень ТОВ «Еколл» убачається, що відправлення зазначеного листа на адресу позивача було здійснено 19.09.2008 року (а.с. 98-99). Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 5.2 Кредитного договору № 800003886 від 19.05.2008 року банк має право змінити розмір процентів за користування кредитом в разі зміни ситуації на світових фінансових ринках або на фінансовому ринку України, облікової ставки НБУ, індексу інфляції (споживчих цін), загальновизнаних внутрішньодержавних та/або міжнародних грошових та/або фондових індексів, тощо. Сторони домовилися, що такі обставини вважаються подіями, що не залежать від волі сторін договору та мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Зміна розміру кредиту здійснюється за правилом, відповідно до якого процентна ставка підвищується в разі підвищення вартості кредитних ресурсів. Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168, передбачено, що банки мають право змінювати відсоткову ставку за кредитом лише у разі настання події, незалежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Під час розгляду справи встановлено, що підвищення відсоткової ставки за кредитним договором відбулося 19.09.2008 року, про що 19.09.2008 року на адресу позивача ([ADDRESS]) було відправлено лист із повідомленням про підвищення відсоткової ставки за її кредитним договором. Отже, інформаційний лист з повідомленням про зміну процентної ставки був відправлений у передбачений чинним законодавством семиденний термін з дати зміни відсоткової ставки. Пунктом 5.2. Договору передбачено, що оновлений розрахунок сукупної вартості кредиту та графік платежів по кредиту, який скасовує попередній стан і стає невід'ємною частиною договору, позичальник отримує в банку самостійно. Обов'язок банку щодо направлення розрахунків такого підвищення ні законом, ні договором не передбачено. Разом з тим, позивач [PERSON], будучи повідомленою про зміну процентної ставки, будь-яких дій, спрямованих на свою згоду чи заперечення з приводу дій банка не здійснила, за оновленим розрахунком до банку не зверталася та продовжувала користуватися послугами банку. Відсутність доказів отримання боржником повідомлення про таке збільшення у встановлені строки не є достатньою підставою для задоволення позову, а може бути підставою лише для перерахунку підвищення процентної ставки з дня фактичного повідомлення, оскільки визначальним при вирішенні питання щодо правомірності такого збільшення, є підвищення облікової ставки банком до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», а саме з 19 вересня 2008 року. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання неправомірним підвищення процентної ставки за кредитом, визнання недійсним договору щодо зміни розміру процентної ставки за кредитом, оскільки при укладанні спірного кредитного договору сторони дійшли згоди з усіх умов, передбачених цим договором, зокрема, і про зміну відсоткової ставки за наявності відповідних умов (п. 5.2 Договору). Що стосується посилань позивача на неналежне повідомлення її про зміну відсоткової ставки за кредитним договором, як на підставу для визнання неправомірним підвищення процентної ставки за кредитом, визнання недійсним договору щодо зміни розміру процентної ставки за кредитом та визнання недійсним оновленого перерахунку, то суд не приймає до уваги такі посилання, оскільки порушення банком умов повідомлення позивача про зміну процентної ставки може бути підставою для самостійного позову про визнання дій незаконним та зобов'язання проведення відповідного перерахунку сплачених коштів на погашення кредиту, проте по даній справі такі вимоги не заявлялися. Що стосується позовних вимог про визнання недійсним п. 10.3. Кредитного договору та щодо визнання окремих положень договору іпотеки, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог з наступних підстав. Позивач просить визнати недійсним п. 10.3 кредитного договору, відповідно до якого вирішення спорів між сторонами віднесено до повноважень Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту, яким не передбачено будь-яких інших альтернативних можливостей вирішення спорів, посилаючись на положення ч. 1 ст. 230 ЦК України. Також, позивач просить визнати недійсними окремі положення п. 6.3 договору іпотеки про те, що суб'єкта оціночної діяльності обирає іпотекодержатель самостійно, недійсності в п. 6.3.1 положення слів про те, що «у межах суми, передбаченої у п.2.1 ст.2 цього договору», положення абзацу 2 п.п. 6.3.2 в частині права іпотекодержателя без попереднього погодження з іпотекодавцем змінювати ціну продажу предмету іпотеки в сторону їх зменшення та ст. 7 про те, що єдиним органом вирішення спорів з приводу цього договору вирішує Третейський суд, а також щодо звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про позасудове врегулювання спорів. Сторони, згідно до вимог ст. 627 ЦК України, є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Разом з тим, стороною позивача в судовому засіданні не доведено наявність умислу в діях відповідача та обман позивача. Також слід зазначити, що позивач [PERSON] виконувала умови договору протягом 2008-2011 років, про що не заперечувалося її представником. Відповідно до положень п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. В судовому засіданні не отримано доказів того, що позивач після укладання договору скористалася наданим правом на відкликання згоди на укладання договору та не встановлено обставин, які б свідчили про зауваження з боку позивача щодо будь - яких умов договору. Як встановлено в судовому засіданні, укладаючи оспорюваний кредитний договір та договір іпотеки, сторони діяли вільно, на власний розсуд, вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Тобто, позивач, підписуючи кредитний договір та договір іпотеки, добровільно погодилась на умови, визначені в ньому. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). В судовому засіданні представник позивача не надав суду доказів того, що окремі умови кредитного договору та договору іпотеки є несправедливими, крім того, позивач підписавши договір, погодилася із зазначеною умовою. Крім того, укладення третейської угоди не є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Також, рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав, які б могли свідчити про порушення відповідачем вимог діючого законодавства на момент підписання кредитного договору та договору іпотеки з позивачем, а виконання чи неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором та договором іпотеки не можуть бути підставою для визнання окремих положень таких договорів недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: dismissed