Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом у якому просить поновити її на посаді старшого касира оптово-роздрібного магазину ДП «Фуршет Центр» з якої вона була незаконно звільнена з 03.02.2014; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по 20.01.2015 в сумі 14869,08 грн.; стягнути моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 750,00 грн. Наказ про звільнення за власним бажанням вважає незаконним, оскільки відповідну заяву вона написала під примусом директора із погрозою притягнення її до кримінальної відповідальності начеб-то за привласнення грошових коштів із каси. На той час була вагітною, та після написання заяви про звільнення вийшла на роботу, бо не мла наміру звільнятися. З оскаржуваним наказом вона не була ознайомлена, та термін звернення до суду, який просить поновити, пропустила з поважних причин, бо через вагітність і після народження дитини не мала можливості звернутися з даним позовом. Весь час після незаконного звільнення вона перебувала в стресовому стані, що може негативно відобразитися на здоров?ї народженої дитини, без засобів для існування, що є обґрунтуванням моральної шкоди. У судовому засіданні позивач повністю підтримала заявлені вимоги, посилаючись на обставини викладені у позові, просить такий задовольнити. Доказів щодо примушення її до написання заяви про звільнення з роботи за власним бажанням вона немає, бо вони перебували наодинці із директором. Представник відповідача у суді проти позову заперечує, оскільки звільнення відбулося на законних підставах згідно власноручно поданої заяви позивачки, та доказів тиску на неї з боку директора немає. З позивачкою проведенні всі виплати при звільненні та видано трудову книжку. При правомірності звільнення відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Також пропущений без поважних причин строк звернення до суду. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] працювала старшим касиром оптово-роздрібного магазину дочірнього підприємства «Фуршет Центр», що вбачається з трудової книжки та довідки про середню заробітну плату (а.с. 6-7). Із копії наказу № С016-к від 03.02.2014, виданого директором ДП «Фуршет Центр» вбачається, що 03 лютого 2014 року [PERSON] була звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (а.с. 15). В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що заяву про звільнення вона написала під тиском директора, який підозрював її у привласненні коштів підприємства та погрожував притягненням до кримінальної відповідальності. Також вже наступного дня після написання заяви вона вийшла на роботу, не вимагаючи розірвання трудового договору, оскільки не мала наміру звільнятися. Однак суд погоджуються із запереченням представника відповідача, які спростовують доводи позивачки. Так, згідно власноручно написаної заяви від 03.02.2014 [PERSON] просить звільнити її з роботи з 03 лютого 2014 року за власним бажанням (а.с. 16), що і стало підставою для винесення оскаржуваного наказу (а.с. 15). З наказом позивач була ознайомлена в день його винесення, тобто 03.02.2014 про що свідчить її власноручний підпис (а.с. 15). Сторонами не оспорюється те, що з позивачкою проведені всі необхідні розрахунки при звільненні та видана трудова книжка, що відповідає вимогам ст.ст. 47, 116 КЗпП України. Згідно вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Частиною другою ст.38 КЗпП України передбачено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Жодних доказів тиску на позивача щодо написання заяви про звільнення за власним бажанням у суді не здобуто. Посилання позивача на ч.2 ст.38 КЗпП України щодо права працівника залишитися на роботі до закінчення двотижневого строку попередження не приймається судом до уваги, оскільки наказ про звільнення був винесений у строк, про який просила позивач. За таких обставин, коли звільнення позивачки відбулося у строк, про який вона просила у власноручно написаній заяві про таке та судом не було здобуто доказів порушень трудового законодавства при винесенні оскаржуваного наказу, тому в позові необхідно відмовити, як і у стягненні моральної шкоди за недоведеністю спричинення такої.

Outcome: dismissed