Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просить визначити місце проживання дітей, а саме доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 08.09.2001 року вона уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції, та вказаний шлюб було розірвано 24.10.2018 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Також, зазначила, що діти мешкають разом з нею з 24.05.2019 року, в свою чергу відповідач сплачує аліменти в повному обсязі, та не заперечує проти проживання дітей разом з позивачем. На теперішній час виникла необхідність у визначенні місця проживання спільних дітей сторін. Враховуючи вищевикладене, позивач була вимушена звернутися до суду із позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 08.06.2021 року по вищевказаній справі відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. У судове засідання представник третьої особи Департаменту управління служб у справах дітей Харківської міської ради не з`явився, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] не заперечувала, з приводу визначення місця . Згідно з ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.\~ Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 21.02.2006 року та повторно виданого свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 27.07.2021 року батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.10.2018 року по справі № 641/5495/18, яке згідно до відмітки суду набрало законної сили 24.11.2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 08.11.2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 08.11.2019 року у Холодногірському районному у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 647. Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 12.05.2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрована проживаючою [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з заяв дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які були складені в присутності їх законного представника матері [PERSON] , вони фактично мешкають разом зі своєю матір`ю [PERSON] та в подальшому бажають мешкати разом з нею. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 435 від 30.07.2021 року, виходячи з інтересів дитини Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . З заяви Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 2365/0/202-21 від 02.08.2021 року вбачається, що оскільки [PERSON] , [INFO] вже виповнилось 14 років і вона має статус неповнолітньої особи, то розгляд питання щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини віком з 14 років до 18 років не входить до повноважень органу опіки та піклування. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Згідно зі статтею 141\~Сімейного кодексу\~України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За змістом статей 160-161\~СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161\~СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить\~звертати особливу\~увагу на її вік та з`ясовувати з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначаються за згодою батьків, яка досягла 10 років за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що враховуючи вік малолітньої дитини [PERSON] , а також її бажання залишитися проживати з матір`ю, то позовні вимоги позивача в частині визначення місця проживання доньки [PERSON] , [INFO] з [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно до положень ст. 160 СК України, а також Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 вбачається, що місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Також суд зауважує, що відповідно до чинного законодавства особа самостійно та вільно обирає своє місце проживання чи перебування, та відповідно батьки, з якими визначено місце проживання неповнолітньої дитини також мають право на зміну свого місця проживання. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частини визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю та позовні вимоги в частині визначення конкретного місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з матір`ю [PERSON] за конктетною адресою: [ADDRESS] не грунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Згідно з положеннями ст.\~81\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст.\~89\~ЦПК\~України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~\~Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат, суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача судовий збір на користь позивача в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: partial