Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Димитровської міської ради про визнання права власності. В обґрунтування вимог вказала, що 23 серпня 1996 року [PERSON] одарувала, а вона прийняла у дар ? частину житлового будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS], договір дарування був посвідчений 23.08.1996 року державним нотаріусом Димитровської держнотконтори Довгальом С.В., реєстровий № 1752. В пункті 1 вищевказаного договору вказано, що будинок, розташований на земельній ділянці Димитровської міської ради, але це не відповідає дійсності. Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], на якій розташований подарований їй будинок, була приватизована дарувальником [PERSON] до укладення даного договору дарування, Державний Акт на право приватної власності на землю серія І-ДН № 055108 виданий 12.08.1996 року на підставі рішення виконкому Димитровської міської ради від 17.07.1996 року № 265. Згідно чинної на час укладення договору дарування ст.30 Земельного кодексу України, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Оскільки договір дарування житлового будинку був укладений до 01.01.2002 року, то право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, перейшло до неї без укладання додаткових угод стосовно даної земельної ділянки. Звернувшись у березні 2014 року до реєстраційної служби Димитровського міського управління юстиції у Донецькій області для державної реєстрації її права власності на земельну ділянку, отримала відповідь, згідно якої вона не має можливості зареєструвати своє право власності на земельну ділянку, оскільки вона не має можливості надати документів, що підтверджують виникнення права власності на земельну ділянку. Таким чином, вона не має можливості в позасудовому порядку оформити своє право власності на дану земельну ділянку, а саме: приватизувати земельну ділянку на своє ім'я не має можливості, бо вона вже передана іншій особі; укласти договір відчуження земельної ділянки, оскільки власник земельної ділянки - [PERSON] померла [INFO] року і у неї немає спадкоємців. Крім того, у договорі дарування, посвідченому 23.08.1996 року державним нотаріусом Довгальом С.В. було помилково записано прізвище дарувальника - [PERSON], замість правильного [PERSON]. Тому позивач просить суд встановити факт належності правовстановлюючого документа особі, та визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0903 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача Димитровської міської ради до суду не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином. Димитровська міська рада письмово повідомила суд про розгляд справи у відсутності її представника, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 23.08.1996 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частину жилого будинку з належними до нього надвірними будівлями, що знаходиться у [ADDRESS], розташованій на земельній ділянці площею 800 кв.м. Димитровської міської ради, що підтверджується копією договору дарування посвідченого 23.08.1996 року державним нотаріусом Димитровської держнотконтори Довгальом С.В. (а.с.10-11). Згідно Державного Акту на право приватної власності на землю серія І-ДН № 055108, виданий 12.08.1996 року на підставі рішення виконкому Димитровської міської ради від 17.07.1996 року № 265, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], на якій розташований будинок, була приватизована [PERSON] (а.с. 12). [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про її смерть (а.с.8). Згідно відповіді від 28.03.2014 року № 03.3-06/109/148, наданою Реєстраційною службою Димитровського міського управління юстиції за зверненням [PERSON], зареєструвати своє право власності на земельну ділянку [PERSON] не має можливості, оскільки не надані документи, що підтверджують виникнення права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно за інформацією Димитровської державної нотаріальної контори від 23.04.2014 року на майно, яке залишилося після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, згідно даних Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 23 квітня 2014 року спадкова справа не відкривалася, заповіти не посвідчувалися (а.с.26). З огляду на приведені докази суд прийшов до висновку, що договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Димитровської держнотконтори Довгальом С.В. 23.08.1996 року, де прізвище дарувальника зазначено з української мови як «[PERSON]», належить померлій [PERSON]. З урахуванням наведеного та того, що встановлення факту належності правовстановлюючого документа фізичній особі необхідно позивачу для визнання права власності, суд вважає, що вимоги позивача у цій частині підлягають задоволенню. Згідно пункту 18 підпункту (г) постанови пленуму ВСУ від 16.03.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» - при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 Земельного кодексу, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. Оскільки договір дарування житлового будинку був укладений до 01 січня 2002 року то право власності на земельну ділянку, на якій розташований даний будинок, перейшло до позивача без укладення додаткових угод стосовно даної земельної ділянки. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Частиною 2 передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню і за [PERSON] необхідно визнати право власності на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, та розташована за адресою: [ADDRESS]. На підставі пункту 18 підпункту (г) постанови пленуму СУ від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,

Outcome: approved