Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ФОП [PERSON]. про розірвання договору № АІ-3784L, повернення грошових коштів у сумі 8500 грн., стягнення моральної шкоди 2500 грн. та стягнення поштових витрат у сумі 16 грн. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 23 жовтня 2018 року між нею та відповідачем в офісі за адресою: [ADDRESS] , було укладено договір № АІ-3784L. Відповідно до п.1 Договору сторони домовилися про те, що замовник зобов`язується виготовити та передати замовнику ПВХ конструкцію (конструкція балкону), яку замовник повинен прийняти та оплатити. Вартість ПВХ конструкції складає 17 310 грн. На виконання п.2.2 Договору, 23 жовтня 2008 року відповідачу було сплачено 8500 грн. завдатку на виготовлення ПВХ конструкції. Відповідно до п.п.3.1, 3.2 Договору замовник повинен сплатити 17310 грн. та після виконання п.3.1 виконавець зобов`язується передати у власність виготовлену ПВХ конструкцію в термін 30 днів з моменту укладання договору. Відповідач умови договору не виконує. В грудні 2018 року відповідачем було повідомлено, що після сплати залишку в сумі 8630 грн. буде виготовлено ПВХ конструкцію. Умови передбачені п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 3.1, 3.2 Договору є нечіткі та двозначні, які ставлять замовника у юридичну невизначеність та є несправедливими. 14.02.2019 року відповідачу було надіслано заяву про розірвання договору та повернення сплаченого завдатку. Згідно даних ДП «Укрпошта», відповідач отримав лист 18.02.2019 року, однак відповіді не надав. Відповідно до п.1,2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором. Крім того умови Договору є несправедливими. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються договором купівлі-продажу. У разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитись від договору купівлі-продажу. Спірний договір суперечить вимогам встановленим Законом України ,,Про захист прав споживачів», що є підставою для його розірвання. Відповідач ФОП [PERSON] ухвалу суду від 07.06.2019 року про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного провадження та позовну заяву з додатками не отримав про що свідчить повернутий конверт за закінченням терміну зберігання. У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України «у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи. Ч. 2 даної статті вказує, що «у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін». При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків». Таким чином суд приходить до висновку про доцільність проведення спрощеного позовного провадження у даній справі. За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав згідно вказаної статті є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 23 жовтня 2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] було укладено договір № АІ-3784L. Відповідно до п.1.1,1.2 Договору замовник ( [PERSON] ) поручає, а виконавець (ФОП [PERSON] ) зобов`язується організувати роботи по виготовленню і передачі у власність ПВХ конструкції за розцінками виконавця. Замовник зобов`язується оплатити та прийняти готовий виріб відповідно до умов Договору. При укладенні договору сторони погодили основні характеристики товару (колір,наповнення, профіль) та вартість виробу, що складає 17130 грн. завдаток 8500 грн. Крім того п.п.3.1, 3.2 Договору було визначено, що замовник зобов`язується сплатити вартість виробу, що складає 17310 грн. та після виконання п.3.1 виконавець зобов`язується передати у власність замовника виготовлену продукцію протягом 30 робочих дні з моменту укладання договору. Позивачем на виконання п.2.2 Договору було сплачено 8500 грн. завдатку, що стверджується власноручним написом відповідача на Договорі. На день звернення позивача до суду, вказане зобов`язання відповідачем не виконано. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення частково виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України договір є правочином. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За положеннями 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 629 ЦПК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Водночас умовами Договору не визначено строк сплати замовником вартості замовлення. Зокрема п. 3.2 Договору передбачає «після виконання п.3.1 виконавець зобов`язується передати у власність виготовлену ПВХ конструкцію в термін 30 днів з моменту укладання договору» тоді, як позивачем в день укладання спірного договору було сплачено 8500 грн. яку суд визначає як частину вартості виробу. Так, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказувала, що п.п. 2.1,2.2,2.3,3.1, 3.2 Договору суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими, суперечать законодавству із захисту прав споживачів, а тому, підлягають визнанню недійсними. Так, за змістом ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. За частиною третьою статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника) (пункт 2); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Аналізуючи положення статті 18 цього Закону «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Дослідивши умови спірного договору, суд дішов висновку, що він містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме обмеження прав позивача як замовника стосовно відповідача як виконавця у разі повного невиконання останнім договірних зобов`язань. Відповідно до положень ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст. 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 2 ст. 263 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Враховуючи, що умови спірного договору є несправедливими та суперечать Закону «Про захист прав споживачів», вказаний договір підлягає розірванню, а сплачені позивачем грошові кошти у сумі 8500 грн., поверненню оскільки суд визнає сплачену суму грошових коштів, як частину вартості продукції. Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди у сумі 2500 грн. суд приходить до наступних висновків. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Враховуючи те, що позивачем [PERSON] не надано доказів завдання їй моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позовна вимога про стягнення моральної шкоди у сумі 2500 грн. не підлягає до задоволення. Не підлягає задоволенню вимога позивача, щодо стягнення вартості поштових витрат у сумі 16 грн., оскільки відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial