Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Скалатської міської ради Підволочиського району, [PERSON] про визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 18 червня 1999 року, права власності на житловий будинок з надвірними будівлями №25 по вул. Сагайдачного у місті Скалат Підволочиського району Тернопільської області, загальною площею 129,5 кв.м та житловою площею 60,5 кв.м. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при зверненні до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок їй відмовлено у вчинені нотаріальної дії у звязку із відсутністю правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності спадкодавця на спадкове майно. Зазначила, що спірне будинковолодіння побудоване у 1969 році, та згідно законодавчих актів, які діяли на час його будівництва, виникненням права власності на житловий будинок був сам факт його збудування, без привязання до проведення реєстрації, а тому свідоцтво про право власності на імя спадкодавця не виготовлялось. Крім того стверджує, що відповідач [PERSON] не вчиняв жодних дій щодо оформлення на себе спадкових справ. Оскільки в позасудовому порядку захисти свої права позивач не має можливості просить позов задовольнити. В судове засідання позивач не зявилася, подала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, справу розглянути у її відсутності. Представник відповідача Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області у судове засідання не зявився, однак подали до суду заяву згідно якої просять справу розглянути у їх відсутності, позовні вимоги визнають. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву у відповідності до якої позовні вимоги визнає в повному обсязі,вказав, що після смерті [PERSON] спадщини не прийняв, із заявою про прийняття спадщини не звертався та звертатись не буде,від прийняття спадщини відмовився в користь матері [PERSON] За вказаних обставин суд приходить до переконання, що справу слід розглянути у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти: Згідно довідки про технічний опис обєкта нерухомого майна, виданої Підволочиським БТІ 25 вересня 2017 року №167, та технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 25 по вул. Сагайдачного в м. Скалат Підволочиського району, житловою площею 60,5 кв.м., загальною площею 129,5 кв.м., належить на праві приватної власності [PERSON], свідоцтво про право власності не зареєстроване. Рік побудови житлового будинку веранди, підвалу, ганку, хліва 1969, добудови, гаража, господарських будівель 1987. [PERSON] помер 18 червня 1999 року, актовий запис № 32, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ИД № 001074, видане виконкомом Скалатської міської ради народних депутатів Підволочиського району Тернопільської області. Згідно довідки виданої виконкомом Скалатської міської ради Підволочиського району № 94 від 29 серпня 2017 року на день смерті [PERSON] разом з ним в житловому будинку № 25 по вул.. Сагайдачного в м. Скалат Підволочиського району Тернопільської були зареєстровані та проживали: син [PERSON], [INFO], дружина [PERSON],[INFO] Позивач [PERSON], [INFO], яка згідно свідоцтва про одруження VІ УР № 446981від [INFO], є дружиною [PERSON], спадщину прийняла, вступила в управління спадковим майном, проте, як убачається із листа-розяснення приватного нотаріуса Підволочиського районного нотаріального округу № 227/01-16 від 13 жовтня 2017 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку із відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок по вул. Сагайдачного,25 в м. Скалат Підволочиського району. Крім того судом встановлено, що згідно технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 25 по вул. Сагайдачного в м. Скалат Підволочиського району,побудований у 1969 році. Відповідно до ч.3 ст.2 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно,що виникли до набрання чинності цим Законом, визначаються дійсним у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Згідно нормативних актів, що діяли станом на 1969 рік право власності на збудований житловий будинок набувалось в порядку, який існував на час його будівництва. У 1969 році питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502- 11), і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради „СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадянин на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 1948 року) які, зокрема, визначили умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст..1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності житловий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначив, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним його додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Зважаючи на той факт, що вимогам законодавства, чинного на момент виникнення права власності (1969 р.) державна реєстрація не передбачалася ні як підстава переходу права власності, ні як формальна констатація перед третіми особами факту переходу права власності, до реєстрації права власності, що виникло в 1967 році, має застосовуватись законодавство про реєстрацію права власності чинне на момент такої реєстрації. На даний час питання реєстрації права власності на нерухоме майно врегульоване приписами Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року. Відповідно до п.41 зазначеного Порядку для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований обєкт нерухомого майна заявник подає, зокрема, документ, що, відповідно до вимог законодавства, засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта. Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 року є технічний паспорт на обєкт нерухомого майна. Отже, для визнання права власності в порядку спадкування слід встановити, що будинок(домоволодіння) не є самочинним будівництвом та може спадкуватися як обєкт права власності - нерухоме майно. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в Постанові від 18 грудня 2013 року по справі 6-23339св13. Пунктом 1\~Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»\~визначено, що відносини спадкування регулюються правилами\~ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила\~Цивільного кодексу Української РСР\~(далі\~ЦК УРСР). Відповідно до ст.ст.524,\~529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті [PERSON]С спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, тоді коли воно не змінено заповітом. Статтею 548 ЦК УРСР\~визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Змістом ч.1\~ст.549 ЦК УРСР\~передбачено дії, що свідчать про прийняття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У відповідності до ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини в порядку ст. 549 цього Кодексу. Таким чином судом встановлено, що після смерті [PERSON], померлого 18 червня 1999 року, залишилось спадкове майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул.Сагайдачного,25, в м. Скалат Підволочиського району. До зазначеного майна позивач є спадкоємцем за законом, спадщину прийняла, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено у звязку із відсутністю правовстановлюючого документу, який підтверджує право власності спадкодавця на зазначене спадкове майно. Відповідач [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька [PERSON] жодних дій, що свідчать про прийняття спадщини не вчинив, а отже вважається таким, що відмовився від спадщини. Крім того, згідно письмових пояснень [PERSON], поданих на адресу суду, із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса він не звертався та звертатись не буде. Згідно статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі йог порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захист цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За вказаних обставин, суд вважає, що позов [PERSON]є підставним і підлягає до задоволення шляхом визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 18 червня 1999 року, права власності на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 129,5 кв.м та житловою площею 60,5 кв.м. по вул. Сагайдачного №25 у місті Скалат Підволочиського району Тернопільської області. На підставі наведеного,

Outcome: approved