Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користуватись житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. Вимоги мотивує тим, що відповідачі добровільно не проживають в будинку, виїхали на постійне місце проживання за кордон та проживають в Іспанії, не сплачують комунальні послуги, не беруть участі в утриманні житла, що створює позивачу перешкоди в користуванні її майном. Вирішити в позасудовому порядку дане питання позивачка не має можливості, тому змушена звернутися до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення суду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про причину неявки суд не повідомили, заяви про відкладення справи суду не надали, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувальної техніки не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу на підставі Договору дарування житлового будинку від 09 січня 2008 року належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.7). 11 січня 2008 року [PERSON] здійснила реєстрацію права власності зазначеного нерухомого майна (а.с.8). З Акту обстеження місця проживання та довідки Анисівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у [ADDRESS], але фактично не проживають за зазначеною адресою з 2000 року, тобто понад п'ятнадцять років, їх особистих речей у будинку не виявлено ( а.с. 10,11). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно вимог частини другої ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання - ч.1 ст.15 ЦК України. Враховуючи, що відповідачі за вказаною адресою відсутні більше п'ятнадцяти років, поважність причин відсутності відповідачів у вказаному житлі в судовому засіданні встановлено не було, а отже вони втратили право на користування житловим будинком [ADDRESS]. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved