Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що їй на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 09.08.2001 року належить квартира № 17, що розташована у будинку № 32 по вулиці Маяковського у місті Торецьк Донецької області. За вказаною адресою також зареєстрований син позивача [PERSON], який у 2013 році виїхав до м. Києва, при цьому не знявшись з реєстрації з зазначеної квартири. З того часу відповідач не мешкає за адресою своєї реєстрації, особистих речей його в квартирі не має, за житло не піклується, комунальні платежі не сплачує, поточні ремонти не проводить. З наведених підстав позивач ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивач не зявилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутністю, наполягала на задоволенні позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом направлення судових повісток та опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Беручи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно, у звязку з чим, постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідив матеріали справи в їх сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається свої майном на власний розсуд. Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 09.08.2001 року на праві приватної власності належить [PERSON] Відповідно довідки Комунального підприємства «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради від 21.08.2018 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрований, зокрема [PERSON], який є сином [PERSON] Крім того, судом встановлено, що з 2013 року відповідач не мешкає у вказаному житловому приміщенні і не проявляє будь-якого бажання у ньому мешкати, власних речей не зберігає, обовязки з утримання житла не виконує, що підтверджується актом вуличного комітету від 20.08.2018, складеного начальником вуличної дільниці у присутності трьох свідків (сусідів). За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст.\~383,\~405 ЦК України, ст. ст.\~64,\~150,\~156 ЖК Української РСР. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК України\~до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення\~статей 405 ЦК України, статей\~150,\~156 ЖК УРСР\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що позивачу належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS], знайшли підтвердження обставини відсутності відповідача, який є сином позивача, без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Позивач не ставить питання про стягнення з відповідача судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат. На підставі ст.ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved