Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» та просить визнати недійсними договори №03747/14 та №03747 від 17 грудня 2014 року, що укладені між нею та «Економкомфорт», стягнути з відповідача 13334,43 грн., а також судові витрати по справі. Позовні вимоги [PERSON] (надалі Позивач) обґрунтовує тим, що 17.12.2014 року мiж нею та ТОВ «ЕкономКомфорт» (надалі відповідач) був укладений договiр №03747/14, відповідно до умов якого, Відповідач зобовязувався вчинити від імені Позивача дії, спрямовані на придбання товару, (меблів вартістю 110000,00 грн.), в тому числі сформувавати групу учасників, забезпечити її адміністрування, присвоїти та повідомити позивачу, як учаснику її номер групи та персональний код у групі, організувати та проводити розподіли свідоцтв, здійснити оплату товару на її користь та/або надати їй відповідну суму в позику, надавши інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами. На виконання умов вказаного договору, Позивач сплатила Відповідачу кошти у сумі 2444,43 грн. Також, 17.12.2014 року мiж Позивачем та відповідачем був укладений договiр №03747, відповідно до умов якого, Відповідач взяв на себе зобовязання забезпечити дбайливе оформлення договору про участь Позивача у програмі «Економкомфорт», як замовника, а також взяв на себе зобовязання надавати інформаційні, консультаційні, розяснювальні та додаткові послуги з питань діяльності та подальшої участі Позивача у програмі тощо. На виконання умов вказаного договору, Позивач сплатила Відповідачу кошти у сумі 10890,00 грн. Після укладення договорів, Позивач дізналась, що Відповідач надавав їй послуги фінансового характеру без відповідної ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах та не повідомив позивача про її відсутність, у звязку з чим, вона була позбавлена можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договори про участь у програмі «Економкомфорт», отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми. Тобто послуги відповідача за вказаним договором є фінансовими послугами, що полягають у адмініструванні фінансових активів для придбання товарів у групах, що потребує відповідної ліцензії. У звязку з чим Позивач вважає, що Відповідач увів її в оману щодо можливості укладення з ним таких договорів, а його діяльність є нечесною підприємницькою практикою. 10 квітня 2015 року та 21 травня 2015 року Позивач надсилав Відповідачу вимоги про повернення сплачених нею коштів. Однак вказані вимоги були залишені поза увагою і кошти Відповідачем не повернуто. Від Позивача до початку розгляду справи надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Від Відповідача до суду надійшло заперечення проти позову, у якому просить розглянути справу без його участі, а у задоволенні позову відмовити, вказуючи, що ним не було порушено Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки Позивачу були роз'яснені всі умови отримання позики, що підтверджується тією обставиною, що вона добровільно підписала оспорювані договори (п.4.4 та п.4.5 договору, п.13.3 додатку №2 до договору) і мала можливість ознайомитися зі всіма умовами договору протягом 5-ти календарних днів (п.5.3 договору про надання інформаційно-консультаційних послуг).\~Крім того, факт дотримання ним вимог Закону України «Що захист прав споживачів» підтверджений і самим Позивачем у двосторонньому акті виконаних робіт. Позивач отримала і сплатила за послуги пов'язані саме з його подальшою участю у програмі, а не за інформацію про послугу та її виконавця, яка відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» повинна бути йому надана безкоштовно. Також, у вказаному акті Позивач особисто підтвердила дотримання Відповідачем всіх вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, Позивач самостійно знайомилася з умовами договору про участь у програмі і з умовами самої програми до їх підписання. Договір не є стандартним, а його умови кожен клієнт підбирає для себе з урахуванням своїх побажань та можливостей і саме для цього передбачені послуги, які надає в цей період Відповідач. Договір про послуги укладався після підписання договору щодо участі у програмі і тільки після цього Позивачем була проведена оплата вартості саме цих наданих послуг. Тобто, договір надання послуг №03747 від 17.12.14р. є договором на складення юридичних документів (яким є договір щодо участі у програмі) та надання юридичних та інформаційно-консультаційних послуг. Чинним законодавством не передбачено надання таких послуг безкоштовно. Умовами вказаного договору передбачено саме складання юридичного документу та надання консультацій, що додатково підтверджує і акт виконаних робіт і вказана в ньому відсутність будь-яких претензій до Відповідача зі сторони Позивача. Вказаний акт виконаних робіт є невід'ємною частиною договору і підтвердженням виконання сторонами взятих на себе договірних зобов'язань. Також представник Відповідача зазначив, що твердження Позивача щодо обовязку Відповідачем отримання відповідної ліцензії на надання відповідних послуг є помилковим, оскільки в діяльності Відповідача відсутні будь-які ознаки, передбачені вказаним в законодавстві визначенням поняття фінансової послуги. Прибуток підприємство отримує лише від надання юридичних, інформаційних, консультаційних, роз'яснювальних та довідкових послуг (допомога при укладанні договору, заповнення заявок на розподіл, тощо). Жодних послуг, метою яких є операції з фінансовими активами учасників і будь-яких оплат за такі послуги умови договорів не містять, а тому відповідно до чинного законодавства діяльність Відповідача, не потребує ліцензування. Оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав: Згідно програми ТОВ «Економкомфорт», адміністратором є юридична особа, яка за дорученням, в інтересах та за рахунок учасника здійснює певні дії, визначені договором та умовами програми, для досягнення взятих на себе сторонами зобов'язань. Адміністратор з метою виконання договірних зобов'язань створює та адмініструє самофінансувальну групу учасників програми, за що останніми за такі послуги сплачуються адміністративні витрати.\~\~ Згідно із п. 7 ч. 1\~ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів»\~споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити зокрема дату виготовлення. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6\~ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною першою статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6\~ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3\~ст.19 цього Закону\~забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. 17 грудня 2014 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір №03747/14, за умовами якого товариство зобовязалося за плату вчинити від імені позивача та за її рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку, у тому числі: створити групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму в позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а.с.11-15). Крім того, 17 грудня 2014 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір №03747, за яким замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобовязання за плату в розмірі 9,9 % від вартості товару та/або цільової позики, що відповідно становить 10890,00 грн., здійснити такі дії: забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, розяснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. На виконання умов цих договорів Позивач сплатила товариству 13334,43 грн., що підтверджується копіями квитанцій (а.с.23, 24, 25,26). Як вбачається зі змісту договору №03747/14 та умов програми «Економкомфорт» (додаток №2 до договору), послуга, яку за умовами даного договору передбачено надати [PERSON] за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (ст.4 ч.1 п.11-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки послуги, які є предметом договору, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури (а.с.13-15). Така діяльність, підпадає під визначення п.1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 09.10.2012\~\~№ 1676), згідно якого адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Пунктом 4 ч. 1\~ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. За змістом статті 9 Закону України\~від 1 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 вказаного Закону, під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 2 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено її пунктом 111, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з пунктами 3, 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи зобовязані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобовязаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі Нацкомфінпослуг), як уповноважений державний орган 9 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»; далі Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг. Згідно з пунктом 1.2 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, обєднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з пунктом 1.5 Ліцензійних умов фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов. Згідно\~ст. 230 ЦК України\~якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. За умовами укладених договорів №03747/14 та №03747 від 17 грудня 2014 року, Відповідач гарантував забезпечити дбайливе оформлення договору, а отже гарантував наявність у нього права на укладення договору для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах, хоча насправді не мав відповідної ліцензії для надання таких послуг. З урахуванням того, що відповідач не повідомив позивача про відсутність у нього ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, позивач була позбавлена можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договір про участь у програмі, отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми. Як встановлено матеріалами справи, спірні договори укладено сторонами 17 грудня 2014 року, коли закон вимагав отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах. Таким чином враховуючи, що предметом спірних договорів є послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, які укладені 17 грудня 2014 року їх слід визнати недійсними з огляду на те, що зазначені послуги вважаються фінансовими і регулюються Законом № 2664-ІІІ, а ТОВ «ЕкономКомфорт» надає їх без отримання відповідної ліцензії. Вищенаведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що викладена в його постановах від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2389цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-2629цс15, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Не заслуговують на увагу посилання представника Відповідача у запереченні на те, що зазначена у договорах діяльність, яку вони проводять не має ознаки фінансової послуги, оскільки, відповідно до п. 5 ч. 1\~ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У цьому визначенні мета отримання прибутку не є критерієм віднесення операції з фінансовими активами до поняття фінансової послуги, а «мета отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів» стосується лише залучення фінансових активів від інших осіб. Безпідставними є посилання представника Відповідача в запереченні на те, що на товариство не поширюється дія\~Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки до визначених у\~ст.2 ч.3 цього Закону\~установ, на діяльність яких не поширюються положення Закону, Відповідач не належить. З огляду на вищазазначене, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсними договорів №03747/14 та №03747 від 17 грудня 2014 року та стягнення із відповідача коштів в сумі 13334,43 грн. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому з Відповідача слід стягнути 1653,00 грн. судового збору.

Outcome: approved