Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління Державної Міграційної Служби України у Кіровоградській області, по якому просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування вимог зазначила, що на підставі рішення Кіровського районного суду м. Кіровоград від 16.04.2008 року їй належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS]. Відповідач з липня 2007 року не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні послуги, особистих речей в квартирі немає. В добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач не бажає, тому вона вимушена звернутися з позовом до суду. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.01.2019 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.20-21). В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач, в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про визнання позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Про час та день слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. За приписом ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Згідно статті 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER], виданого Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції, 18.04.2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.12) Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.04.2008 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на кв. [ADDRESS] (а.с.7). Згідно довідки № 7918 від 28.11.2018 року КП «ЖЕО № 3» міської ради міста Кропивницького» за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], син - [PERSON], колишній чоловік - [PERSON] (а.с.9). Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, складається з права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За приписом ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], підлягає задоволенню.

Outcome: approved