Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], про визнання факту спільного проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною частковою власністю колишнього подружжя без виділу його часток в натурі. В обґрунтуванні позовних вимог зазначила, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 17 серпня 2007 року, відділом РАЦС Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 108. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області в червні 2016 року, шлюб між ними було розірвано. За період шлюбу у них народилися спільні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] р. н., які на цей час мешкають разом з нею в м. Дніпро. Однак, до укладення та реєстрації шлюбу з відповідачем, вона познайомилась з ним, під час спільного відпочинку у квітні 2002 року в санаторії «Солений лиман» Дніпропетровської області. Фактично з літа 2002 року, вони почали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу, в м. Вільногірську Дніпропетровської області, куди вона переїхала для постійного проживання. З 28 серпня 2002 року, вона почала працювати хореографом-репетитором у громадському об'єднанні «Хореографічний танцювальний клуб м. Вільногірська», де було заведено трудову книжку на її ім'я, після звільнення - працювала на інших посадах в м. Вільногірську, до того ж під час роботи було заведено санітарну книжку, де зазначалось її тимчасове місце проживання в м. Вільногірську. Оскільки вони з відповідачем проживаючи однією сім'єю, власного житла не мали, проживали за різними адресами в м. Вільногірську. В 2003 році за договором купівлі-продажу квартири, ними було придбано за спільні кошти майно, а саме однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Вартість спірного майна на момент укладання договору склала 8400 грн. Оскільки під час укладання договору купівлі-продажу квартири, всі правовстановлюючі документи були виготовлені та складені на ім'я відповідача, він на сьогоднішній день безпідставно заперечує її право власності на ? частку в спірній квартирі, добровільно визнати за нею право власності на частку у спірній квартирі відмовляється, тому просить суд, визнати факт її проживання разом з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період часу з 01 червня 2002 року - по дату реєстрації шлюбу між нею та відповідачем, яка відбулась 17 серпня 2007 року, та визнати квартиру [ADDRESS], спільною частковою власністю її та відповідача в рівних долях: по 1/2 частки квартири за кожним з них без виділу цих часток в натурі. Позивачка в судовому засіданні позов та обставини викладені в ньому підтримала, просила його задовольнити, посилаючись на те, що з 2002 року проживала разом з відповідачем однією сім'єю і в 2003 р. за спільні кошти придбали квартиру. Кошти на квартиру давала бабуся відповідача та її родичі: тітка - дала 3000 грн. та батько - 2000 грн, також ремонт в квартирі вони робили спільними коштами, частину робив її батько. Також пояснила, що при оформлені квартири у нотаріуса вона не була, та з вересня 2003 року за межі міста Вільногірська не виїзджала, в Павлоград не їздила, а в 2016 році - розірвали шлюб з відповідачем. У судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, пояснив, що квартиру він купував за бабусині гроші, так як вона продала машину, після смерті дідуся та купила квартиру йому і його сестрі. Також відповідач суду пояснив, що з позивачкою він познайомився в 2003 році , а з 2006 року почали проживати разом, до того вони приїзджали один до одного в гості. Грошей у її родичів не брав. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення та надав пояснення аналогічні тим, що викладені в письмових запереченнях. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків та дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст. 10, 11 ЦПК України) Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 5 ч.1 ст.256 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Сімейний Кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має, а тому положення ст. 74 цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили. У свою чергу, КпШС України не містив положень щодо проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з визнанням майна, набутого ними за час спільного проживання їх спільною сумісною власністю. Отже, встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року не тягне за собою виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. У відповідності до вимог вищезазначених норм чинного законодавства та враховуючи характер правовідносин, які склалися між сторонами, судом встановлено наступне: Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вільногірського міського управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 17.08.2007р. (а.с. 6). За період шлюбу у них народилися діти: [PERSON], [INFO] (а.с. 7) та [PERSON], [INFO] (а.с.8), які проживають з позивачкою у м. Дніпро. Згідно копії паспорта позивачки, серії [NUMBER] виданого 30 серпня 2007 року Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON] зареєстрована з 01.12.2000 року в м. Дніпропетровську, за адресою: [ADDRESS] (а.с.18) та в м. Вільногірську зареєстрована не була. В свою чергу на підтвердження факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем, позивачем надано до суду копію трудової книжки (а.с.12-13), копії особової медична книжки [PERSON], № [NUMBER] від 01 квітня 2003року, яка видана центром дитячої та юнацької творчості м.Вільногірська (а.с.14), копію виписки із історії хвороби № 4138, відповідно до якої вона знаходилась на лікуванні з 26.09.2003 р по 3.10.2003 року у Вільногірській лікарні (а.с.15), копії фотокарток (а.с. 16-17) та в судовому засіданні була допитана свідок [PERSON], яка є її подругою та пояснила, що з серпня 2002 року вона знайома з позивачкою, коли та приїхала в м. Вільногірськ. Познайомилися по роботі. Позивачка проживала з [PERSON] на винайманих квартирах, потім через рік купили в тому ж будинку квартиру, де раніше винаймали квартиру. Квартира була куплена за спільні кошти. Однак, суд вважає, що ці докази, не можуть слугувати підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, так як вони не підтверджують ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 16 вересня 2003 року, відповідач - [PERSON], придбав у [PERSON], квартиру [ADDRESS]. Продаж вчинено за 8400 грн., які продавець отримала повністю від покупця - [PERSON] до підписання договору ( а.с.9). Статтею 204 ЦК України, встановлена презумпція дійсності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Дійсність даного правочину, чи окремих його пунктів, [PERSON], у встановленому законом порядку не оспорював, хоча мала таку можливість, оскільки знала про його існування з моменту його укладення, тобто з 2003 року, що підтвердила в судовому засіданні сама позивачка. Враховуючи те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК). Таким чином, тягар доказування обґрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.10 ЦПК України. В свою чергу суд вважає, що позивач не надав належних доказів на підтвердження своїх вимог. Суд не приймає до уваги розписку від 15 вересня 2003 року, яка була складена у м. Павлоград та відповідно до якої [PERSON], взяла в борг в [PERSON] 3000 грн., з огляду на наступне: в ній зазначено, що вона складена в м. Павлоград 15 вересня 2003 року, однак як стверджує сама позивачка в цей період вона з міста Вільногірська не виїжджала, в місто Павлоград не їздила, тобто укладатися не могла. До того ж розписка не містить цільового призначення коштів, які бралися в борг, тобто її не можна прив'язати придбання спірної квартири. Що стосується показів свідків [PERSON], яка є матір'ю позивачки, [PERSON], яка є її рідною тіткою, [PERSON], яка є матір'ю відповідача та [PERSON], яка є його рідною сестрою, то суд не приймає їх до уваги, оскільки вони є зацікавленими особами та близькими родичами позивача та відповідача. Оцінка наявних у справі доказів кожного окремо та в їх сукупності, дає суду підстави для висновку, що [PERSON] та [PERSON], не проживали однією сім'єю в розумінні ст.3 Сімейного Кодексу України - не мали взаємних обов'язків та прав, спільного бюджету. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що спірне майно придбано внаслідок спільної праці чи за спільні кошти, що могло б слугувати підставою для визнання його спільною сумісною власністю. Та є незрозумілим, яким чином спірні правовідносини, які склалися між сторонами, впливають чи вплинули на інтереси неповнолітніх дітей, в інтересах яких звернулася позивачка, так як жодного обґрунтування, як і жодного доказу позивачем не надано. Таким чином, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази, надані відповідно сторонами в їх сукупності, виходячи з позиції сторін щодо задоволення позовних вимог за обраним способом захисту і системного аналізу співмірності заявлених вимог із вимогами закону, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не грунтуються на законі, через що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Враховуючи те, що судом відмовлено в задоволенні позову за безпідставністю матеріально-правової вимоги, тому строки позовної давності не застосовуються. Судові витрати віднести на рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed