Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом у якому просить суд визнати автомобіль марки PEUGEOT 405, 1989 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , спільною сумісною власністю подружжя та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за ? частину вище вказаного автомобіля у розмірі 25\~625 грн. посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 23.07.1988 року. Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.12.2014 року шлюб між ними було розірвано. В 2008 році вона разом з відповідачем за спільні кошти придбали автомобіль марки PEUGEOT 405, 1989 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. На даний час автомобіль знаходиться у фактичному користуванні та розпорядженні відповідача та відповідач стверджує, що автомобіль є його особистою власністю, відмовляється провести його розподіл. У звязку з тим, що вона не має водійського посвідчення, не вміє керувати автомобілем та автомобіль є річчю неподільною то просить стягнути з відповідача половину вартості даного автомобіля. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі посилаючись на наведені вище обставини та просила ухвалити рішення по суті позовних вимог. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав частково, а саме не заперечував факту придбання спірного автомобіля в період шлюбу та за спільні кошти, а в решті позовних вимог просив відмовити посилаючись на те, що заявлена позивачкою сума половини вартості автомобіля явно завищена. Зважаючи на технічний стан автомобіля, рік випуску та його ринкову вартість становить близько 25\~000 грн. тощо. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перед початком судового розгляду сторонам по справі були розясненні їх права та обовязки у залі судового засідання. Статею 3 ЦПКпередбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3і 4 ЦПК). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд, розглядає цивільні спори не інакше як за зверненням юридичних чи фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Статтями 60, 61 ЦПК Українивстановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК Українине підлягають доказуванню. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК Україниобставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Проте це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов'язків доказування. Частиною 2 ст. 59 ЦПК Українивстановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ч. 1 ст. 143 ЦПК Українидля з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. При розгляді справи судом установлено, що 23.07.1988 року між сторонами було укладено шлюб. В період шлюбу подружжям [PERSON] за спільні кошти було куплено автомобіль марки PEUGEOT 405, 1989 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.12.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. В силу ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Враховуючи, вище викладене, суд, приходить до висновку, що позов в частині визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином суд приходить до висновку, що спірний автомобіль, який придбаний в період шлюбу, за спільні кошти є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим ( частина друга статті 183 цього кодексу) співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки. Таким чином, суд виходячи із приписів цивільного законодавства, суд, вважає що легковий автомобіль є річчю неподільною і позивачем має право на одержання матеріальної компенсації, а саме вартості ? його частки. Однак, сторони у судовому засіданні не скористались правом заявити клопотання про призначення експертизи наслідки їм були розясненні, у звязку з чим у суду відсутня можливість, визначити реальну вартість автомобіля, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial