Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими , що втратили право користування жиловим приміщенням , а саме: квартирою [ADDRESS] . На обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] - її діти. Син зареєстрований у квартирі з 03.05.2017 року, а донька зареєстрована з 21.06.2016 року, проте вони фактично вже більше року у вказаній квартирі не проживають, син з 2017 року фактично проживає у Ізраїлі в м. Хайфа, а донька з 2018 року в Мексиці в м. Мехико. Прибути до України і самостійно знятися з реєстрації вони не мають можливості у зв`язку з карантинними обмеженнями. Так як відповідачі не проживають у її квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, мають намір залишатися і надалі проживати за кордоном. Будь-яких домовленостей про збереження житла за відповідачами між ними не було. Реєстрація відповідачів створює перешкоди у здійсненні її права як власника в частині оплати комунальних послуг та оформлення субсидії. Ухвалою судді від 20.08.2021 року відкрито спрощене позовне провадження по справі, надано відповідачам строк для подання відзиву, роз`яснено права учасникам справи та наслідки невчинення ними відповідних процесуальних дій, справу призначено до розгляду по суті з повідомленням сторін, роз`яснено відповідачам наслідки неподання відзиву на позов у встановлений судом строк (а.с. 20 ). Вказану ухвалу разом з позовною заявою із додатками було надіслано за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача [PERSON] та [PERSON] , які отримали та направили на адресу суду заяви про визнання позову, оскільки у даній квартирі [PERSON] не проживає з 2019 року, відповідач [PERSON] з 2016 року. Мають постійне місце проживання за кордоном. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що не суперечить вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, врегульовані нормами ЖК України щодо права користування житлом та нормами ЦК України про право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, надавши об`єктивну та неупереджену оцінку як кожному доказу окремо, так і сукупності доказів у їхньому взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку . Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , відповідно до копії договору купівлі-продажу від 06.10.2000 року (а.с. 12 ). Згідно копії довідки про склад двору від 05.07.2021 року № 469 , виданої Перпшотравенським старостинським округом Баранівської міської ради та копії витягу № 838 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , з 27.10.2000 року, син - [PERSON] , [INFO] , з 03.05.2017 року, та донька - [PERSON] , [INFO] , з 21.06.2016 року ( а.с. 13, 14 ). Враховуючи те, що відповідачі позовні вимоги визнали та підтвердили у своїх письмових заявах, що без поважних причин не проживають у квартирі [ADDRESS] понад один рік та дозволяють позивачу - їхній матері [PERSON] , виписати їх у судовому порядку. Отже, належними та допустимими доказами підтверджено, що відповідачі без поважної причини за адресою реєстрації місця проживання відсутні понад один рік. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Ст.ст. 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ч. ч.1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Згідно зі статтею 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону та за рішенням суду. Нормою, закріпленою в ч.1 ст.405 ЦК України, визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим, їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. Виходячи з норм, закріплених в ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ч.2 ст. 80 ЦПК України встановлено, що питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З огляду на зазначене вище, суд задовольняє позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Позивач не наполягала на стягненні судових витрат з відповідачів. На підставі наведеного,

Outcome: approved