Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із згаданим позовом до відповідачів, в якому, прохає визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Заявлені вимоги мотивує тим, що є власником вказаної квартири, в якій зареєстровані відповідачі. [PERSON] та [PERSON] у житловому приміщенні за місцем реєстрації не проживають з моменту реєстрації, а саме з 2017 року, помешканням не користуються, їх особисті речі у квартирі відсутні, участі в утриманні житла вони не приймають. 24.11.2020 [PERSON] звернулася на адресу суду з заявою про збільшення позовних вимог, в якій прохала визнати [PERSON] , [PERSON] та малолітню [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19.10.2020 за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі із призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 24.11.2020 підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 17.02.2021 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області. У відповідності до вимог ч.1 ст.281 ЦПК України, судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду даної справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, звернувшись із відповідним клопотанням про розгляд справи за її відсутності у заочному порядку, заявлені позовні вимоги нею підтримані у повному обсязі. Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову, не скористалися. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, звернулася на адресу суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутність. Щодо надання висновку про розв`язання спору повідомила, що відповідно до ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. В вказаній справі спір щодо визнання малолітньої дитини [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням виник не між батьками, а отже права та інтереси дитини захищають її батьки, як законні представники дитини. Дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, судом встановлено наступне. Власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON] . Реєстрація права власності проведена на підставі договору купівлі-продажу серії ВРІ № 111011 від 17.03.20211 посвідченого приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Куц С.М. За наданою сектором з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб житлового відділу департаменту економічного розвитку та ресурсів виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані позивач [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] та малолітня [PERSON] . Відповідно до довідки № 01/20 від 19.06.2020 виданої головою ОСББ «Першопрохідців 5», [PERSON] дійсно проживає сама в квартирі [ADDRESS] з 17.03.2011. Згідно з ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно норм ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За нормою ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, пред`явивши разом із тим вимогу щодо позбавлення права власності, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення особи померлою. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, відповідно по положень ст.72 ЖК України, провадиться в судовому порядку. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.386 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, проаналізувавши надані письмові докази, з урахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації понад встановлені ст.71 ЖК України строки без поважної причини, з огляду на що пред`явлений позов підлягає до задоволення повністю. Що стосується визнання малолітньої дитини [PERSON] такою, що стратила право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 2 статті 18 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст.163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959, передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на це, позовні вимоги в частині визнання малолітньої [PERSON] , такою, що втратила право користування житлом є обґрунтованими і також підлягають задоволенню. Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, за приписами якої судовій збір у разі задоволення позову покладається на відповідача. Тому, з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають документально підтверджені судові витрати, а саме сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved