Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Сігма Автолізинг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, в обґрунтування якого зазначено, що 24.11.2017 року між нею та відповідачем ТОВ «Сігма Автолізинг» було укладено договір фінансового лізингу № 02079, предметом якого відповідно до п.1.1 договору зазначено автомобіль Volkswagen Tiguan, об?єм двигуна 1,4 літри турбо, механічна трансмісія. На виконання умов договору позивачу день його укладання 24.11.2017 року сплатила на користь відповідача авансовий платіж у сумі 83250,00грн.. Сума комісії банку за здійснення переказу коштів склала 700,00грн.. Станом на день звернення до суду відповідач так і не надав їй автомобіль без пояснення будь-яких причин.Вона вважає вказаний договір фінансового лізингу недійсним, оскільки, предметом оспорюваного договору є автомобіль, а тому до відносин сторін застосовуються також положення ЦК України про найм(оренду) транспортного засобу. Частиною 2 ст. 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, що не було зроблено у даному випадку. Крім того, відповідач уклав договір з порушенням вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», оскільки відповідно даних Комплексної інформаційної системи Держфінпослуг відповідач не має ліцензії на надання фінансових послуг і до Державного реєстру фінансових установ не внесений. В порушення норм ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні договору співробітники відповідача ввели її в оману щодо наявності автомобіля та строків його передачі, а в подальшому взагалі відмовили у передачі транспортного засобу, зазначивши про необхідність доплати коштів, після чого протягом трьох місяців вона отримає своє авто. Разом з тим, в порушення ч.1 ст.807, ч.1,2 ст.184 ЦК України в укладеному договорі фінансового лізингу не визначено індивідуальні ознаки предмета лізингу, оскільки вказані у договорі ознаки: автомобіль Volkswagen Tiguan, обєм двигуна 1,4 літри турбо, механічна трансмісія, є виключно родовими та не вирізняють вказаний автомобіль з-поміж інших. Спірний договір містить ряд несправедливих умов, що в силу положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є підставою для його оспорювання. Так, зокрема, в договорі відсутня будь-яка конкретна відповідальність лізингодавця за невиконання своїх зобовязань, прострочення передачі предмета лізингу, несвоєчасне повернення коштів та інше. Водночас, лізингоодержувач несе відповідальність у вигляді неустойки за будь-які дії, які можуть кваліфікуватися порушенням договору: прострочення внесення платежів(п.7.3,п.7.7,п.7,8,п.12,5), відмову від прийняття предмета лізингу(п.12.14), дострокове розірвання договору(п.12.1), затримки повернення предмету лізингу(п.12.11), тощо. Ще однією несправедливою умовою укладеного договору є п.3.2.6, який надає право відповідачу в односторонньому порядку розірвати договір у випадку порушення лізингоодержувачем будь-якого з зобовязань за договором. При цьому лізингодавець жодних коштів повернути не зобовязаний. Позивач у випадку недотримання відповідачем його зобовязань, навпаки, достроково розірвати договір не може, також як і не може достроково здійснити повну оплату за договором до спливу 12-ти місяців з дня отримання предмету лізингу. Несправедливими є положення договору щодо вартості предмета лізингу, оскільки у випадку його здороження, всі платежі позивача за цим договором підлягають безумовному і автоматичному збільшенню та позивач у такому випадку зобовязаний доплатити відповідачу різницю. Також відповідач за п. 10.14 договору наділений безумовним правом на власний розсуд змінювати валюту зобовязання. Разом з тим, споживач послуг, укладаючи договір фінансового лізингу, має право знати обсяг своїх фінансових зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу, але зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника(продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Просить суд визнати договір фінансового лізингу №02079 від 24 листопада 2017 року, укладений між нею та ТОВ «СігмаАвтолізинг», недійсним та стягнути на її користь з відповідача суму авансового внеску за вказаним договором у розмірі 83250,00грн. та збитки у вигляді банківської комісії в розмірі 700,00грн.. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, в судовому засіданні також підтримала позовні вимоги [PERSON] та просила їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог надала суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Представник відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг» в судове засідання не з?явився, причин неявки не повідомив. Про дату, час та місце судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином в установленому законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання судової повістки, яка мається в матеріалах справи(а.с.99). Положеннями ч.1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно п. 1 ч.3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи(його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Отже, неявка представника відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг», який належним чином був повідомлений про судове засідання та не з?явився до суду без повідомлення причин, не перешкоджає розгляду справи по суті. Разом з тим, через канцелярію суду за вх. № 605 від 16.01.2018 року надійшов відзив відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг» на позовну заяву, в якому зазначено, що договір фінансового лізингу №02079 вчинений у письмові формі, відповідно до ч.1\~ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», підписаний позивачем добровільно на кожному аркуші даного договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому він не може бути визнаний недійсним. Також, 27.06.2017 року прийнято розпорядження Нацкомфінпослуг №2943 про видачу ліцензії ТОВ «Сігма Автолізинг» на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів). Крім того, діяльність ТОВ «Сігма Автолізинг» здійснюється на підставі Довідки про взяття на облік юридичної особи серії ФЛ №595, виданої Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 06.06.2017 року. Також, відповідач вважає, що твердження позивача про несправедливі та недобросовісні умови правочину є суто суб?єктивним висновком, не відповідають дійсності і не обґрунтовані належним чином. Враховуючи те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, просить позовну заяву [PERSON] про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу від 24.11.2017 року №02079 та стягнення коштів залишити без задоволення(а.с.28-35). Крім того, від відповідача 25.01.2018 року на адресу суду надійшли надані письмові заперечення на відповідь на відзив, які маються в матеріалах справи(а.с.56-60). На підставі ухвали суду від 30 січня 2018 року про забезпечення позову накладено арешт на грошові кошти в межах суми позову у розмірі 83950,00грн., що знаходяться на розрахунковому рахунку №2600231365101, відкритому у ПАТ «[PERSON] кредит Дніпро», МФО 305749, на ім?я Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг», адреса місцезнаходження: 02121, м. Київ, вул. Харківське шосе, б.182, код ЄДРПОУ 41298109(а.с.69-70). Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та її представника [PERSON], дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.11.2017 р. між ТОВ «Сігма Автолізинг» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 02079. Відповідно до умов договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (транспортний засіб марки Volkswagen Tiguan, комплектація/модифікація Trendline, об?єм двигуна 1,4/бензин, тип КПП 6 мех., привод 4х2), зазначений у специфікації, що є додатком № 1 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.Вартість предмету лізингу на момент укладення договору за цим договором становить 28995,54 дол.США, що згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладення договору становить 781429 гривень(а.с.10-17). Згідно п. 2.1 вказаного договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами, та діє до повного виконання зобовязань сторонами за даним договором. Строк лізингу починається з моменту передачі предмету лізингу та підписання Акту приймання-передачі предмету лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за Додатком № 1 до цього договору(п.2.2). Відповідно до п.4.1 договору, лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавція наступних платежів:-комісія за організацію договору:-авансового платежу,-комісія за передачу предмета лізингу;-у разі наявності. Згідно із п. 10.1 вказаного договору лізинговий періодичний платіж сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на корситьлізингодавця відповідно до графіку сплати лізингових періодичних платежів(Додаток № 1 до Договору). Кожний лізинговий періодичний платіж включає:-відсотки(проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 20 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування(винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частина від обсягу фінансування(сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісія за супроводження договору в розмірі 6 відсотків. Попередній розмір щомісячного періодичного платежу становить 668,47 доларів США. Згідно квитанції №83 від 24.11.2017 року позивач сплатила 83250,00 грн. на рахунок відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг» із зазначенням призначення платежу: «Авансовий платіж (оплата за автомобіль) зг. договору фінансового лізингу №02079 від 24.11.2017р.»(а.с.18). Статтею 4 ч.1 п. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Відповідно до ч.2 ст. 5 вказаного Закону визначено, що виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,\~Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця(постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату(лізингові платежі). За ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди(найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участі фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. З долученого до позову тексту договору № 02079 фінансового лізингу від 24 листопада 2017 року вбачається, що його стороною є фізична особа позивач [PERSON], а предметом цього договору є транспортний засіб. Але, всупереч вимогам ст. 799 ЦК України вказаний договір не був нотаріально посвідчений. Згідно з ст.ст.4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі ст. ст.12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов?язків щодо доказів. Позивач у поданому нею позові просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 02079 від 24.11.2017 року, укладений між нею та відповідачем ТОВ «Сігма Автолізинг» з декількох підстав, а саме, у зв»язку з відсутністю у відповідача ліцензії щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, недотримання нотаріальної форми договору, введення в оману позивача та не визначення предмету договору індивідуальними ознаками,а також в порядку захисту прав споживачів щодо несправедливих умов договору. Судом встановлено, що відповідач здійснює господарську діяльність з фінансового лізингу відповідно до норм чинного законодавства, що підтверджується наданою суду інформацією за № 636/22-9 від 02.02.2018 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, згідно якої ТОВ «Сігма Автолізинг» відповідно до Розпорядження Нацкомфінпослуг від 06.06.2017 року № 2275 внесено до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. Розпорядженням Нацкомфінпослуг від 27.06.2017 № [NUMBER] «Сігма Автолізинг» видано ліцензію на надання послуг з фінансового лізингу(а.с.94-97). Таким чином, в судовому засіданні належними, допустимими та достовірними доказами спростовані доводи позивача в частині відсутності у відповідача відповідної ліцензії на надання послуг з фінансового лізингу. Правові позиції щодо ліцензування послуг фінансового лізингу, нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, недійсності договору з підстав наявності в ньому несправедливих умов, викладені в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року в справі № 6-2766цс15, від 11.05.2016 року у справі №6-65 цс 16, від 19.10.2016 року у справі № 6-1551 цс 16, від 18.01.2017 року у справі №6-648 цс 16. Дані законодавчі приписи також відображені і у положеннях Хартії захисту споживачів, схваленою Резолюцією [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). Відповідно до вимог частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину, кожна сторона повинна повернути іншій усе що отримано в натурі. Відповідно до ч. 2\~ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Тобто, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. ст.203,\~204 ЦК України, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Виходячи із вимог ст. ст.4,\~203ЦК України, зміст правочину має відповідати:\~Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до\~Конституції України\~та\~Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених\~Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених\~Конституцією\~та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до\~Конституції. Відповідно до ч 2\~ст.627 ЦК України\~у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Частиною 1\~ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»\~передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів»\~права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бут визнаний недійсним в цілому(частина 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та зобовязань на шкоду споживачу. Несправедливими згідно із ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця(виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем(виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця(виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю(виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця(виконавця, виробника) у зв»язку з розірванням або невиконанням ним договору; ненадання продавцю(виконавцю,виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця(виконавця, виробника). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним(ч.4 ст. 18 цього Закону). Отже, аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності(п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно з укладеним між сторонами договором фінансового лізингу, лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (транспортний засіб марки Volkswagen Tiguan, комплектація/модифікація Trendline, об?єм двигуна 1,4/бензин, тип КПП 6 мех., привод 4х2), зазначений у специфікації, що є додатком № 1 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.Судом встановлено, що позивач не отримав інформацію щодо істотних умов договору, які передують його укладенню, зокрема, відносно предмету лізингу та відносно відповідальності за договором, які є несправедливими для нього, як споживача фінансових послуг, адже лізингодавець відповідно до умов договору може не виконувати свої зобовязання щодо передачі предмету лізингу та при цьому ніякої матеріальної відповідальності за це не несе, а лізингоодержувач несе відповідальність у вигляді неустойки за будь-які дії, які можуть кваліфікуватися порушенням договору: прострочення внесення платежів(п.12.5); відмову від прийняття предмета лізингу(п.12.14), дострокове розірвання договору(п.12.1), створення перешкод в доступі відповідача до предмета лізингу(п.12.7), використання предмету лізингу не за призначенням(п.12.6), затримку повернення предмету лізингу(п.12.11).Пункт 12.12 вище вказаного договору надає право відповідачу в односторонньому порядку розірвати договір, при цьому утримавши у себе 10% від суми сплаченого авансового платежу. Пункт 3.2.6 договору фінансового лізингу, укладеного сторонами, надає право відповідачу в односторонньому порядку розірвати договір у випадку порушення позивачем будь-якого з зобовязань за договором і при цьому відповідач жодних коштів позивачу повернути не зобовязаний. Позивач у випадку недотримання відповідачем його зобовязань, навпаки, достроково розірвати договір не може, а у випадку розірвання договору з ініціативи позивача, він має сплатити відповідачу штраф(п.12.1). Також не може позивач і достроково здійснити повну оплату за договором до спливу 12-ти місяців з дня отримання предмету лізингу(п.3.4.5). У випадку здорожчення предмету лізингу, всі платежі позивача за договором підлягають безумовному і автоматичному збільшенню та позивач у такому випадку зобовязаний доплатити відповідачу різницю(п.9.4, п.9.7). Водночас, якщо предмет лізингу на момент його передачі коштуватиме менше ніж зазначено в договорі, то платежі не можуть бути зменшені. Також, відповідач відповідно до п. 10.14 наділений безумовним правом на власний розсуд змінювати валюту зобовязання. Таким чином, суд приходить до переконання, що вищевикладені умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності договору, наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.Також п.1.1 укладеного між сторонами договору не містить таких індивідуальних ознак автомобіля як колір, комплектація, рік випуску, не зазначено, новим є автомобіль чи перебував у вжитку, тому цей пункт договору суперечить вимогам ч.1 ст.3, ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.1 ст. 184, ч.1 ст.682, ч.1 ст.767 ЦК України, оскільки не містить суттєвих умов договору та надає можливість ТОВ «Сігма Автолізинг» в односторонньому порядку змінювати комплектність автомобіля, що є несправедливим відповідно до п.12 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». В цьому ж пункті 1.1.договору зазначено, що характеристики предмету лізингу мають бути зазначені у Додатку № 1 до договору, однак, як стверджує позивач, цей Додаток їй не було надано. Ці ствердження позивача ніякими доказами не спростовані і такий Додаток в матеріалах справи відсутній. Суд, аналізуючи зміст спірного договору № 02079 фінансового лізингу від 24.11.2017 р., укладеного між сторонами, приходить до висновку, що в договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, встановлена жорстка відповідальність лізингоодержувача, як споживача за порушення умов договору, усувається відповідальність лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, не надані права лізингоодержувача як споживача вимагати дострокового розірвання договору, передбачено покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в\~Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях\~ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Таким чином, умови договору фінансового лізингу №02079 від 24.11.2017 р. є такими, що суперечать нормам\~ЦК,\~Закону України «Про фінансовий лізинг»,Закону України «Про захист прав споживачів», порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.\~3, ч.3 ст.509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Враховуючи вище наведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування правових наслідків недійсності правочину є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у цій частині. Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України у зв»язку з визнання судом недійсним вище вказаного правочину, з відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг» слід стягнути на користь позивача 83250,00грн., які було отримано на виконання договору № 02079 фінансового лізингу від 24 листопада 2017 року. Згідно квитанції №84 від 24.11.2017 року [PERSON] сплачено на користь банку ПАТ «[PERSON] Дніпро» м. Київ 700,00грн. із призначенням платежу «Плата за послуги банку». Отримувач коштів ПАТ «[PERSON] Дніпро»(а.с.18) Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Зі змісту статей 614, 623 ЦК України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобов'язання; 2) збитки; 3) причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками; 4) вина. Заявлена до стягнення сума плати за послуги банку700,00грн. не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором фінансового лізингу.Отже, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення на її користь 700,00грн., які були сплачені банку в якості комісії при проведені платежу на виконання вищезазначеного договору сторін, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню в цій частині. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] при подачі позову до суду була звільнена від сплати судового збору, а тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в сумі 1472,50грн., виходячи з такого розрахунку: (640,00грн. - за вимогу немайнового характеру, виходячи з розміру ставок, що діяли на час подачі позову до суду)+ (832,50грн. за вимогу майнового характеру 1% ціни позову від суми 83250,00грн.).

Outcome: partial