Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила суд: поновити строк на оскарження рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 р №536 та від 30.05.1996 року №280», пропущений з поважних причин; визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 р №536 та від 30.05.1996 року №280»; визнати недійсними та скасувати Державні акти на право приватної власності на землю, видані [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 р №536 та від 30.05.1996 року №280»; визнати за нею, [PERSON], право власності на 23/50 ідеальних частин земельної ділянки площею 800 кв.м., розташованої за адресою м.Борислав, вул.Шевченка, 120, цільове призначення обслуговування житлового будинку та господарських споруд. 25 квітня 2017 року позивачем [PERSON] подано заяву про зміну предмету позову, в якій вона просила: поновити строк на оскарження рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 р №536 та від 30.05.1996 року №280», пропущений з поважних причин; визнати незаконним рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 р №536 та від 30.05.1996 року №280»; визнати незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 р №536 та від 30.05.1996 року №280» від 02.02.1995 року серія ЛВ №247; визнати незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 р №536 та від 30.05.1996 року №280» від 02.02.1995 року серія ЛВ №247; визнати за позивачем [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 800 кв.м., розташованої за адресою м.Борислав, вул.Шевченка, 120, цільове призначення обслуговування житлового будинку та господарських споруд, пропорційно її частці у розмірі 23/50 ідеальних частин у вартості будинковолодіння по вул.Шевченка, 120 у м.Бориславі Львівської області та встановити порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинковолодіння. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона та її дядько (рідний брат матері) [PERSON], відповідач у справі, володіють на праві спільної часткової власності будинковолодінням по вул.Шевченка, 120 у м.Бориславі. 11 листопада 1996 року між її дідом [PERSON] з однієї сторони та двома його дітьми - дочкою [PERSON] (мати позивача) та сином [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстр. №5340. Згідно даного договору [PERSON] отримала в дар 16/50 частки житлового будинку з господарськими спорудами, [PERSON]П - 20/50 частки житлового будинку з господарськими спорудами. У вказаному договорі зазначено, що будинок знаходиться на земельній ділянці площею 800 кв.м. Решта частки у будинку у розмірі 14/50 залишилась у власності [PERSON] По смерті її матері, позивач прийняла та отримала у власність частину будинку з господарськими будівлями у розмірі 16/50, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29.12.2004 року державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори, реєстр.№2187 та Договором про розподіл спадкового майна від 29.12.2004 року, реєстр.№2191. [PERSON] 15 грудня 2004 року подарував позивачу 7/50 ід ч. житлового будинку, які у свою чергу отримав як спадщину по смерті діда [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Бориславською держнотконторою 08.12.2004 року за №2299, про що свідчить Договір дарування від 15.12.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр.№2411. Таким чином з 29 грудня 2004 року позивач володіла часткою у будинку по вул.Шевченка, 120 у розмірі 23/50 ідеальних частин (16/50+7/50), її дядько -відповідач у справі [PERSON] - часткою у розмірі 27/50 (20/50+7/50). Восени 2016 року, після чергового конфлікту з дружиною відповідача, позивач звернулася в управління Держгеокадастру для приватизації належної їй частини земельної ділянки. Позивачем було зясовано, що земельна ділянка приватизована ще її дідом та відповідачем, який зараз виготовляє проект землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та присвоєння кадастрового номера тої частини землі, яку на його думку відповідач успадкував, але на якій знаходиться належна позивачу частина будинку і господарських споруд. Проте в договорі дарування 1996 року і в договорі дарування 2004 року зазначено, що житловий будинок з господарськими будівлями за адресою вул.Шевченка, 120 розташований на земельній ділянці площею 800 кв.м., власник не зазначений. Рішення виконавчого комітету №536 від 08.09.1994 року «Про вилучення, надання в користування та передачу у приватну власність земельних ділянок», згідно якого діду позивача [PERSON] передано безоплатно у приватну власність із земель місьземфонду та земель постійного користування 800 кв.м. по вул.Шевченка, 120 у місті Бориславі. Архівний витяг з рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 р №536 та від 30.05.1996 року №280, згідно якого винесено зміни в п.4 рішення виконкому №536 від 08.09.1994 року та передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки із земель міськземфонду та земель постійного користування, які надані для обслуговування будинку з наступною видачею державного акту на право приватної власності на землю, а саме: - 304 кв.м. гр.[PERSON], 479 кв.м. гр.[PERSON] Вважає рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 р №536 та від 30.05.1996 року №280» незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки на час прийняття даного рішення будинковолодіння по вул.Шевченка, 120 перебувало у спільній частковій власності на підставі вищезазначеного договору дарування від 11.11.1996 року в таких частках: [PERSON] - 14/50 ід.ч., [PERSON] - 16/50 ід.ч., [PERSON]- 20/50 ід.ч. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи на будинковолодіння №120 по вул.Шевченка у м.Бориславі по сьогоднішній день реальний розподіл житлового будинку не проведено, державна реєстрація такого поділу з присвоєнням окремих поштових адрес відсутня. Згідно інформаційні довідки за №72024136, №72473599 на сьогоднішній день позивач та відповідач є співвласниками у справі спільної часткової власності на будинок з господарськими спорудами за адресою вул.Шевченка, 120. Нормами ст.30 ЗК України (в редакції від 1991 року, надалі ЗК України) передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Таким чином, при переході права власності на будинок по вул.Шевченка, 120 на підставі договору дарування від 11.11.1996 року до кількох співвласників, земельна ділянка площею 800 кв.м. перейшла у спільне користування трьох співвласників: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Проте рішенням виконкому Бориславської міської ради №43 від 21.01.1997 року не враховано у цій земельній ділянці інтереси та право на земельну ділянку [PERSON], натомість розподілено її між двома співвласниками будинку. Спірним рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради внесено зміни до рішення виконкому №536 від 08.09.94 року , п.4 з преамбулою « у звязку з тим, що пройшов розподіл будинковолодіння на два окремі номери». Державна реєстрація розподілу будинку з присвоєнням двох поштових адрес здійснена не була. У рішенні зазначено, що передається 304 кв.м. гр.[PERSON], що прож. [INFO], 479 кв.м. гр.[PERSON] що прож. [INFO] а. Натомість у виданих державних актах на імя [PERSON] і [PERSON] зазначено навпаки земельна ділянка за адресою Шевченка 120 «а» передано [PERSON], а Шевченка 120 - [PERSON] Таким чином, прийняття рішення органом місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, яка вже перебувала у приватній власності було незаконним та таким, що здійснено з перевищенням повноважень. А питання розподілу земельної ділянки, яка перебувала у приватній власності до компетенції виконавчого комітету не належала. Позов просить задоволити. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася. Її представник [PERSON], яка діє на підставі договору про здійснення представництва та надання правової допомоги №22ц-2016 від 28.10.2016, позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні змісту позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Його представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 03.08.2016 за №649 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в запереченнях на позовну заяву від 16.02.2017, додатковому письмовому пояснені від 23.02.2018, письмових судових дебатах від 09.04.2019. Зокрема, обґрунтовуючи безпідставність позовних вимог, представник відповідача пояснила, що згідно рішення виконавчого комітету Бориславської міської Ради народних депутатів Львівської області за № 536 від 08 вересня 1994 року «Про вилучення, надання у користування та передачу у приватну власність земельних ділянок», [PERSON] передано безоплатно у приватну власність із земель міськземфонду та земель постійного користування 800кв.м по вул.Шевченка, 120 у м.Бориславі та на підставі даного рішення, [PERSON] видано державний акт ЛВ № 247 від 02.02.1995, який зареєстрований в Книзі записів держаних актів на право власності на землю за № 247 від 02.02.1995 року. На момент укладення договору дарування частин житлового будинку по вул.Шевченка, 120 у м.Бориславі між [PERSON] та його дітьми: дочкою [PERSON] та сином [PERSON] 11 листопада 1996 року земельна ділянка перебувала у приватній власності [PERSON]. Позивач стала власником частини житлового будинку (23/50) по вул.Шевченка, 120 у м.Бориславі згідно Договору дарування від 15 грудня 2004 року та згідно Свідоцтва про право на спадщину від 29 грудня 2004 року. У відповідності до вказаної позивачем у своїй заяві правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду України № 6-253цс від 13.04.2016р., а також висновку Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15: - за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розмішені» без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди, розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Наведене кореспондується з п.п. «ґ» п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 \~ \~ \~ \~№7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно якого: «при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод...». Тобто, право власності набувача на земельну ділянку презюмується. Відсутність державної реєстрації не свідчить про відсутність права власності, а лише обмежує право набувача щодо розпорядження цим майном. Зазначає, що згідно з ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права\~або інтереси. Жодних прав\~позивачки оскаржуване\~рішення не\~порушило через\~те,\~що взагалі\~її не\~стосується,\~адже в\~згаданому документі\~про неї\~не йдеться. Воно було актом індивідуальної дії і ухвалене щодо інших осіб - [PERSON] та [PERSON] Крім цього, просить застосувати сплив позовної давності до вимог позивача, посилаючись на заяву про застосування строку позовної давності від 16 лютого 2017 року (а.с.18 Том №1). Заява мотивована тим, що позивач у своїй заяві стверджує, що про порушення своїх прав, як власника частини земельної ділянки по вул.Шевченка, 120 у м.Бориславі вона дізналася з наприкінці жовтня 2016 року, коли звернулася за обмірами до землевпорядної організації. Водночас у заяві нею вказується, що власником частини житлового будинку (23/50) по вул.Шевченка, 120 у м.Бориславі вона стала згідно Договору дарування від 15 грудня 2004 року та згідно Свідоцтва про право на спадщину від 29 грудня 2004 року. Відповідно відтоді, вона, як володілець користувалася частиною земельної ділянки, необхідною для обслуговування частини будинку. Жодних доказів про пропущення терміну з поважних причин позивач не надає. Юридичним фактом виникнення права власності на будинок є реєстрація права власності 16/50 частин житлового будинку в результаті оформлення спадщини та реєстрація подарунка дядька 7/50 ід. житлового будинку - грудень 2004 р. Отже на цей час вона і дізналася, що жодного права власності на земельну ділянку вона немає. Термін давності для позивачки повинен відраховуватися з грудня 2004 року. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Вважає, що позивач, звернувшись до суду із позовною заявою 08 листопада 2016 року пропустила строк позовної давності, це є підставою для відмови у задоволенні позову. Представник відповідача виконавчого комітету Бориславської міської ради [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні у звязку паропуску позивачем строку позовної давності. Представник третьої\~особи Бориславської\~державної нотаріальної\~контори в\~судове засідання\~не зявився. На адресу суду поступив лист в.о. завідувача Бориславської ДНК [PERSON] за №86/01-16 від 18.03.2019 в якому просить слухати справу у відсутності представника держнотконтори, з приводу задоволення заявлених вимог покладається на думку суду. Третя особа\~[PERSON]\~в судове\~засідання не\~зявилася хоча про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. В матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 17.01.2019 про розгляд справи без її участі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши докази, прийшов до наступного висновку. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з вимогами ч.3\~ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених\~ЦПК України\~випадках. Згідно\~ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч.1, 2\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29.12.2004 року державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори, реєстр.№2187 та договору про розподіл спадкового майна від 29.12.2004 року, реєстр.№2191(а.с.14,15 т.1) на праві власності належить 16/50 ідеальних частин житлового будинку, розташованого в м.Бориславі по вул.Шевченка,120, а саме кімната 1-2, пл.13,9 кв.м,кімната 1-1, пл.14,7 кв.м, веранда-прим.ІІ 6 кв.м., ванна ІІІ пл.2,8 кв.м, гараж «Д», які належали спадкодавцю [PERSON], померлої 28 квітня 2004 року на підставі договору дарування, посвідченого Бориславською держнотканторою 11.11.1996 р. за р.№5340, зареєстрованого в Дрогобицькому Дк МБТІ та ЕО за №2299. Крім цього, позивачу на підставі договору дарування від 15.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр.№2411 на праві власності 7/50 ідеальних частин вищезгаданого житлового будинку під №120 по вул.Шевченка в м.Бориславі Львівської області (а.с.16 т.1). Будинок розташований на земельній ділянці розміром 800 кв.м. Відповідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.12 т.1) позивачу [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 23/50 частки спірного будинку. Відповідачу [PERSON] відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.11 т.1) на праві спільної часткової власності 27/50 частки спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 08.12.2004 року державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори, реєстр.р.№1917 (а.с.103 інвент.справи) та на підставі договору дарування, посвідченого Бориславською держнотканторою 11.11.1996 р. за р.№5340. Як зазначено вище, на підставі договору дарування від 15.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр.№2411 відповідач [PERSON] подарував позивачу [PERSON] 7/50 ідеальних частин вищезгаданого житлового будинку, які у свою чергу отримав як спадщину по смерті діда позивача [PERSON] (а.с.16 т.1) Рішенням виконавчого комітету Борилавської міської ради №536 від 08.09.1994 року «Про вилучення, надання в користування та передачу у приватну власність земельних ділянок» [PERSON] передано безоплатно у приватну власність із земель місьземфонду та земель постійного користування 800 кв.м. по вул.Шевченка, 120 у місті Бориславі з наступною видачою державного акту (а.с.29 т.1) На підставі даного рішення, [PERSON] видано державний акт ЛВ №247 від 02.02.1995 ро на земельну ділянку площею 800 кв.м по вул.Шевченка,120 у м.Бориславі, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №247 від 02.02.1995 року(а.с.30 т.1). Відповідно до архівного витягу з рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 р №536 та від 30.05.1996 року №280, внесено зміни в п.4 рішення виконкому №536 від 08.09.1994 року та передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки із земель міськземфонду та земель постійного користування, які надані для обслуговування будинку з наступною видачою державного акту на право приватної власності на землю, а саме: - 304 кв.м. гр.[PERSON], 479 кв.м. гр.[PERSON]М (а.с.28 т.1) На підставі даного рішення, [PERSON] видано державний акт ЛВ №247 від 02.02.1995 року на земельну ділянку площею 0,0479 гектарів по вул.Шевченка,120 у м.Бориславі, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №247 від 02.02.1995 року(а.с.99 т.1), а відповідачу [PERSON] видано державний акт ЛВ №247 від 02.02.1995 ро на земельну ділянку площею 0,0304 гектарів по вул.Шевченка,120а у м.Бориславі, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №247 від 02.02.1995 року(а.с.100 т.1) Тобто на момент виникнення у позивача [PERSON] права власності на частину житлового будинку, земельна ділянка розміром 0,0479 гектарів по вул.Шевченка, 120 у місті Бориславі на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради №43 від 23.01.1997 року належала спадкодавцю [PERSON] про що свідчить Державний акт на право власності серії ЛВ №247 від 02.02.1995 року на земельну ділянку, а земельна ділянка площею 0,0304 гектарів по вул.Шевченка,120а у м.Бориславі на підставі цього ж рішення належала відповідачу [PERSON] про що свідчить Державний акт на право власності серії ЛВ №247 від 02.02.1995 року на земельну ділянку. Після смерті [PERSON], який помер 21.01.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.128 т.1), перехід в порядку спадкування права власності на обєкт нерухомості, а саме земельну ділянку розміром 0,0479 гектарів по вул.Шевченка, 120 у місті Бориславі, спадкоємцями не оформлено у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до\~ст.256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4\~ст.267 ЦК України). Відповідно до\~ст.257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1\~ст.261 ЦК України). Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивний (сам факт порушення права) так і суб'єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення ) моменти. Для правильного застосування ч.1\~ст.261 ЦК України\~при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6 - 267 цс 15 та постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152 цс 14. Відповідно ст.268 ЦК України п.4 ч.1\~даної статті виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» №4176-VI від 20.11.2011, а саме, що до спірних правовідносин раніше не застосовувався строк позовної давності. Закон набрав чинності 15.01.2012. Пунктом 5 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень цього закону визначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Тобто вже з 16.01.2012 почався перебіг строку позовної давності. Однак позивач протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом не звернулася за захистом своїх порушених прав. За захистом порушеного права позивач звернулась лише 09.11.2016 року. Як встановлено судом спірне рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 23.01.1997 року №43 «Про внесення змін до рішення виконкому від 08.09.1994 р №536 та від 30.05.1996 року №280, яким внесено зміни в п.4 рішення виконкому №536 від 08.09.1994 року та видані у подальшому оспорювані Державні акти на право власності серії ЛВ №247 від 02.02.1995 року на земельні ділянки видані на імя [PERSON] та [PERSON] від 02.02.1995 року. У зазначених актах зазначені загальні площі земельних ділянок 0,0304 гектарів та 0,0479 гектарів відповідно за кожним із власників. Звертаючись до суду із заявою про поновлення строку позовної давності майже через 10 років після прийняття правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності, а також видачі оспорюваних державних актів, позивач посилається на те, що лише восени 2016 року, після чергового конфлікту з дружиною відповідача, позивач звернувшись за обмірами до землевпорядної організації, їй стало відомо що земельна ділянка приватизована ще її дідом [PERSON] та відповідачем [PERSON] Проте зазначеним вище рішенням виконавчого комітету та державними актами конкретно визначені частки співвласників та очевидним є їхні розмірі. Посилання представника позивача на те, що позивач станом на осінь 2016 року не обізнана про приватизацію земельних ділянок її дідом [PERSON] та відповідачем [PERSON], оцінюється судом критично оскільки позивач [PERSON] з грудня 2004 року стала власником 23/50 частини житлового будинку по вул.Шевченка,120 у м.Бориславі, відповідно з цього часу користувалась частиною земельної ділянки, необхідною для обслуговування частини будинку. Інших доказів позивачем [PERSON], що вона не знала про приватизацію земельних ділянок, суду не надано. Згідно з ч.4\~ст.267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). З огляду на викладене суд вважає, що позивач не довів поважності пропуску строку позовної давності в частині позовних вимог щодо визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та визнання незаконними та скасування державних актів на право приватної власності на землю, видані на імя [PERSON] та [PERSON]. Відтак і підстав для задоволення позову в цій частині позовних вимог не має. Що стосується позовних вимог в частині визнання за позивачем [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 800 кв.м., розташованої за адресою м.Борислав, вул.Шевченка, 120, цільове призначення обслуговування житлового будинку та господарських споруд, пропорційно її частці у розмірі 23/50 ідеальних частин у вартості будинковолодіння по вул.Шевченка, 120 у м.Бориславі Львівської області та встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками будинковолодіння, суд прийшов до наступного висновку. Як встановлено судом, позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29.12.2004 року державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори, реєстр.№2187 та договору про розподіл спадкового майна від 29.12.2004 року, реєстр.№2191(а.с.14,15 т.1) на праві власності належить 16/50 ідеальних частин житлового будинку, розташованого в м.Бориславі по вул.Шевченка,120, а саме кімната 1-2, пл.13,9 кв.м,кімната 1-1, пл.14,7 кв.м, веранда-прим.ІІ 6 кв.м., ванна ІІІ пл.2,8 кв.м, гараж «Д», які належали спадкодавцю [PERSON], померлої 28 квітня 2004 року на підставі договору дарування, посвідченого Бориславською держнотканторою 11.11.1996 р. за р.№5340, зареєстрованого в Дрогобицькому Дк МБТІ та ЕО за №2299. Крім цього, позивачу на підставі договору дарування від 15.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр.№2411 на праві власності 7/50 ідеальних частин вищезгаданого житлового будинку під №120 по вул.Шевченка в м.Бориславі Львівської області (а.с.16 т.1). Будинок розташований на земельній ділянці розміром 800 кв.м. Відповідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.12 т.1) позивачу [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 23/50 частки спірного будинку. Відповідно до\~ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Таким чином, оскільки земельні ділянки була приватизовані [PERSON]та [PERSON] до смерті [PERSON], який померла 28.04.2004 року, який не мав права власності на земельну ділянку на момент смерті, в звязку з чим у позивача [PERSON] право власності на земельну ділянку після прийняття спадщини після матері [PERSON] не виникло. Відповідно до ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст.\~153\~ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Статтею 81\~ЗК України встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, придбання за договором купівлі-продажу, іншими цивільно-правовими угодами, приватизації, спадкування, виділення в натурі належної їм земельної частки(паю). Згідно з ч. 1ст.\~126\~ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчуються державними актами. Як зазначено вище, на момент виникнення у позивача [PERSON] права власності на частину житлового будинку, земельна ділянка розміром 0,0479 гектарів по вул.Шевченка, 120 у місті Бориславі на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради №43 від 23.01.1997 року належала спадкодавцю [PERSON] про що свідчить Державний акт на право власності серії ЛВ №247 від 02.02.1995 року на земельну ділянку, а земельна ділянка площею 0,0304 гектарів по вул.Шевченка,120а у м.Бориславі на підставі цього ж рішення належала відповідачу [PERSON] про що свідчить Державний акт на право власності серії ЛВ №247 від 02.02.1995 року на земельну ділянку. Після смерті [PERSON], який помер 21.01.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.128 т.1), перехід в порядку спадкування права власності на обєкт нерухомості, а саме земельну ділянку розміром 0,0479 гектарів по вул.Шевченка, 120 у місті Бориславі, спадкоємцями не оформлено у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач [PERSON] є власником частини спірної земельної ділянки площею 0,0304 гектарів по вул.Шевченка,120а у м.Бориславі на підставі державного акту, який є чинним; позивач [PERSON] є власником частину житлового будинку, для обслуговування якого виділена земельна ділянка розміром 0,0479 гектарів по вул.Шевченка, 120 у місті Бориславі на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради №43 від 23.01.1997 року та належить спадкодавцю [PERSON], відповідач не є учасником правочину щодо переходу права власності на будинок, а тому перехід права власності на ідеальну частку будинку до позивача як спадкоємця майна [PERSON] не породжує для відповідача ніяких прав і обов'язків, зокрема, не припиняє автоматично його право власності на спірну земельну ділянку на підставі частини першої\~статті 120 Земельного кодексу України. Крім цього, суд звертає увагу на той факт, що частки кожного з співвласників нерухомого майна в натурі не виділялись. На підставі наведеного, безпідставною є вимога про визнання права власності за позивачем [PERSON] на земельну ділянку площею 800 кв.м., розташованої за адресою м.Борислав, вул.Шевченка, 120, цільове призначення обслуговування житлового будинку та господарських споруд, пропорційно її частці у розмірі 23/50 ідеальних частин у вартості будинковолодіння по вул.Шевченка, 120 у м.Бориславі Львівської області та встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками будинковолодіння, оскільки відсутні підстави для визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та визнання незаконними та скасування державних актів на право приватної власності на землю, видані на імя [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 1\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За вимогами ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин суд доходить висновку, що законні підстави для задоволення позовних вимог відсутні, з огляду на що доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати стягненню не підлягають. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: dismissed