Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] та малолітнього [PERSON], законним представником якого є [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком, який знаходиться в [ADDRESS], посилаючись на відсутність останніх у будинковолодіння протягом останніх десяти років, несплату комунальних платежів, що створює позивачу перешкоди у користування власністю. З огляду на вказане, у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання сторони не з'явилися, про дату і час розгляду справи були повідомлені у встановленому порядку. Позивач подав заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить задовольнити. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служби у справах дітей Підволочиської РДА Тернопільської області, подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності. Відповідач 1 та законний представник відповідача 2, будучи повідомленим про дату і час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив, відзиву не подав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05 квітня 2018 року приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської області, зареєстрованого в реєстрі за №359, житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], належить [PERSON]. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстраційним №1524982161246 (витяг №119792449 від 05 квітня 2018 року). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З довідки виконкому Підволочиської селищної ради Підволочиського району Тернопільської області від 10 вересня 2018 року №2284, вбачається, що до складу сім'ї [PERSON], 1951 р.н., яка проживає в [ADDRESS], входять: [PERSON], 1974 р.н., - син; та [PERSON], 2009 р.н., - внук. Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, посвідчених Підволочиською селищною радою від 18 травня, 24 серпня 2017 року та 10 вересня 2018 року, [PERSON] та [PERSON] у [ADDRESS], не проживають більше 10 років. Письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивача, стверджується факт відсутності [PERSON] та його сина [PERSON] понад 10 років за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Частина 4 ст. 3 СК України передбачає, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що між сторонами по справі наявне кровне споріднення, що є ознакою сім'ї. Отже, у даному випадку суд вважає що відповідачі, які є членами сім'ї позивача, не проживають у його будинку понад один рік без поважних причин. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не досяг десятирічного віку. Частина 3 ст. 29 ЦК України передбачає, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відомості про вирішення батьками неповнолітнього [PERSON] питання про його місце проживання у суду відсутні. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Висновком органу опіки та піклування Підволочиської РДА №02-1163/01-01-17 від 01.11.2018 року визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], - визнано недоцільним та таким, що суперечить інтересам малолітнього. На підставі ст. 19 СК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини. Так, в наявному у матеріалах справи висновку органу опіки та піклування Підволочиської РДА №02-1163/01-01-17 від 01.11.2018 року відсутні будь-які обґрунтування порушення прав малолітнього, натомість міститься лише посилання про те, що визнання його такими що втратив право на користування житловим приміщенням буде суперечити його інтересам, а також констатується факт того, що він разом з батьком тривалий час не проживає за вказаною адресою. Жодних мотивів та підтверджень порушення його прав немає. Також у висновку відсутні посилання на нормативно-правові акти, які б в даному конкретному випадку стверджували про невідповідність інтересам дитини, а тому суд вважає його необґрунтованим та формальним. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання неповнолітнього [PERSON], таким що втратив право користування спірним будинком не суперечить вимогам закону. З огляду на вказане, відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням по цих підставах. На підставі наведеного,

Outcome: approved