Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд: встановити факт прийняття за життя [PERSON] , померлим [INFO] , спадщини 1/2 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., у порядку спадкування за законом після смерті дружини [PERSON] , померлої [INFO] ; визнати за нею, [PERSON] , право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що за життя [PERSON] та [PERSON] , які перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, на праві спільної сумісної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 квітня 2004 року належало житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м. [PERSON] померла [INFO] , та після її смерті відкрилася спадщина на належну їй за життя частину квартири. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С., за яким усе своє майно [PERSON] заповіла [PERSON] . При цьому, спадкоємцем першої черги в порядку спадкування за законом був чоловік спадкодавиці [PERSON] , який значився зареєстрованим та проживав з нею за однією адресою. Оскільки [PERSON] як спадкоємець за заповітом про свої спадкові майна не заявила, тому [PERSON] фактично успадкував частку квартири після смерті дружини [PERSON] , однак за життя не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки [INFO] помер. При цьому [PERSON] за життя склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М., за яким усе належне йому майно заповів [PERSON] позивачеві по справі. В межах встановленого ст.1270 ЦК України строку [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус відмовив з огляду на неможливість встановлення обсягу спадкового майна після смерті [PERSON] . За даних обставин позивач позбавлена можливості реалізувати свої права на успадковане майно, тому вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 07 вересня 2018 року позов прийнято до розгляду з відкриттям провадження та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження (а.с.31-32). Ухвалою суду від 11 січня 2019 року закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду (а.с.97). Ухвалою суду від 19 лютого 2019 року постановлено звернутися до компетентного суду Російської Федерації із судовим дорученням про надання правової допомоги, а саме вручення третій особі по справі [PERSON] судових та позасудових документів, відібрання пояснень стосовно її позиції щодо пред`явлених [PERSON] позовних вимог. На час виконання судового доручення провадження по справі зупинено (а.с.115-117). Ухвалою суду від 28 серпня 2019 року поновлено провадження по справі (а.с.137-138). Ухвалою суду від 01 жовтня 2019 року постановлено повторно звернутися до компетентного суду Російської Федерації із судовим дорученням про надання правової допомоги, а саме вручення третій особі по справі [PERSON] судових та позасудових документів, відібрання пояснень стосовно її позиції щодо пред`явлених [PERSON] позовних вимог. На час виконання судового доручення провадження по справі зупинено (а.с.143-147). Ухвалою суду від 22 травня 2020 року поновлено провадження по справі (а.с.168-169). Ухвалою суду від 23 червня 2020 року постановлено повторно звернутися до компетентного суду Російської Федерації із судовим дорученням про надання правової допомоги, а саме вручення третій особі по справі [PERSON] судових та позасудових документів, відібрання у неї показів щодо обставин справи. На час виконання судового доручення провадження по справі зупинено (а.с.175-179). Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів судом не вживались. Присутній в судовому засіданні представник позивача адвокат Примаков К.О. пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Представник відповідача [PERSON] правом на участь в судовому засіданні не скористалася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, при вирішенні справи покладаючись на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась в порядку виконання судового доручення через компетентний суд Російської Федерації. За даних обставин, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та враховуючи позицію сторін суд вважає з можливе справу розглянути за їх відсутності. \~ \~ \~ \~ Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію учасників справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення пред`явлених вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 09 грудня 1967 року народження райРАЦСом Костромської області, актовий запис №126 (а.с.9). В період шлюбних стосунків вони набули у спільну сумісну власність нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу ВВС №688145 від 21 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С., реєстровий №1851. Право власності за ними зареєстроване в КП «Криворізьке БТІ» 22 квітня 2004 року, запис №480 в книзі 227П-480 (а.с.7, 8). Відповідно до ст.ст.355, 368, ч.2 ст.370 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) без визначення часток кожного з них, належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Наявності будь-яких домовленостей між співвласниками щодо відступлення від рівності їх часток в спільній сумісній власності за їх життя в ході судового розгляду не встановлено. Таким чином, враховуючи сутність інституту спільної сумісної власності в розумінні ч.2 ст.370 ЦК України, в силу діючої правової презумпції рівності часток в праві спільної сумісної власності та з\~огляду на\~відсутність виділу\~часток співвласників, суд приходить до висновку, що частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , є рівними та становлять по 1/2 за кожним. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] від 11 серпня 2016 року, виданим Саксаганським районним у м. Кривому Розі відділом ДРАЦС ГТУЮ в Дніпропетровській області, актовий запис №1307 (а.с.10). Відповідно до ч.1\~ст.1220 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Як слідує з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти / спадкові договори) від 21 лютого 2018 року (а.с.58-68), за життя [PERSON] було складено декілька заповітів, а саме: 21 квітня 2004 року серії ВВС 688146, реєстровий №1854 (номер у Спадковому реєстрі 8579383), посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. (спадкоємцем визначено [PERSON] ); 04 вересня 2008 року серії ВКМ №694373, реєстровий №3418 (номер у Спадковому реєстрі 45378618), посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. (спадкоємцем визначено [PERSON] ) Усі заповіти є чинними. Згідно зі змістом останнього заповіту [PERSON] усе майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що належатиме їй на день смерті, та на що вона матиме право за законом, заповіла [PERSON] (а.с.11). У ч.ч.2, 4 ст.1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Аналіз ч.ч.2 та 3 ст.1254 ЦК України дає змогу констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено кілька заповітів, передбачив правила, які повинні враховуватися для того, щоб визначити який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що: по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому, то новий заповіт скасовує попередній і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту; по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім. Тобто якщо новий заповіт частково суперечить попередньому, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів. Тлумачення ч.3 ст.1254 ЦК свідчить, що складення нового заповіту, яким зменшено обсяг спадкової маси, порівняно з попереднім, але не змінено спадкодавця, скасовує попередній заповіт у відповідній частині, оскільки спадкодавець визначив спадкоємця тільки щодо частини спадщини. Аналогічна позиція з цього приводу висловлена Верховним Судом у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі\~№ 401/3244/17. При цьому, з огляду на встановлені обставини, час придбання спірного нерухомого майна, зміну заповідачем спадкоємців, обсягу майна суд приходить до висновку про чинність останнього за часом складання заповіту [PERSON] , тобто від 04 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. за реєстровим №3418 (номер у Спадковому реєстрі 45378618), який скасовує попередні. На момент смерті [PERSON] за адресою її місця проживання: [ADDRESS] , з нею значився зареєстрованим та проживав [PERSON] , що підтверджується довідками Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради від 14 травня 2019 року №01.16-12/2154, №01.16-12/2155 відповідно (а.с.12). Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Визначений нею у заповіті спадкоємець [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] від 12 лютого 2018 року, виданим Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис №274 (а.с.13). За життя 26 червня 2017 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М. за реєстровим №909 (номер у Спадковому реєстрі 60848642), згідно з яким [PERSON] усе майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що належатиме йому на день смерті, та на що він матиме право за законом, заповів [PERSON] (а.с.14). Як слідує з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти / спадкові договори) від 21 лютого 2018 року (а.с.54-57), за життя [PERSON] було складено декілька заповітів, а саме: 21 квітня 2004 року серії ВВС 688147, реєстровий №1853 (номер у Спадковому реєстрі 8579384), посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С.; 04 вересня 2008 року серії ВКМ №694372, реєстровий №3417 (номер у Спадковому реєстрі 45378497), посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. (спадкоємцем визначено [PERSON] ) Усі заповіти є чинними. При цьому, з огляду на встановлені обставини, час придбання спірного нерухомого майна, зміну заповідачем спадкоємців, обсягу майна суд приходить до висновку про чинність останнього за часом складання заповіту [PERSON] , тобто від 26 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М. за реєстровим №909 (номер у Спадковому реєстрі 60848642), який скасовує попередні. Частинами 1,3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом 6-місячного строку з дня відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. За змістом зазначених норм вбачається, що прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або в разі відсутності наведених вище обставин поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч.1 ст.1270 ЦК України 6-місячний строк. Дослідженням копії спадкової справи №19/2018 (номер у Спадковому реєстрі 62045092), відкритої 21 лютого 2018 року після смерті [PERSON] (а.с.89) встановлено, що 21 лютого 2018 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Кульбіди Є.М. із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] у визначений ч.1 ст.1270 ЦК України 6-місячний строк. Інших спадкоємців за заповітом та спадкоємців, які б претендували на обов`язкову частку у спадщині, не встановлено. Нотаріусом заведено спадкову справу, здійснено запити для визначення обсягу спадкового майна та з`ясовано, що на момент смерті [PERSON] значився зареєстрованим та проживав за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним ніхто не проживав та не значився зареєстрованим. При цьому, нотаріусом встановлено, що до 02 вересня 2016 року разом з ним значилась зареєстрованою та проживала його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя вона та [PERSON] були співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . На належну їй за життя частку квартири як спадкове майно визначений спадкоємець за заповітом [PERSON] свої права не заявила. З огляду на зазначене, постановою нотаріуса від 14 серпня 2018 року у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , а саме на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , відмовлено у зв`язку з неможливістю встановлення обсягу спадкового майна (а.с.16). Дійсно, в ході судового розгляду встановлено, а обсягом зібраних у справі доказів позивачем доведено, що спадкодавець [PERSON] за життя в порядку спадкування за законом як спадкоємець першої черги фактично прийняв після смерті дружини [PERSON] належну їй за життя 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , оскільки спадкоємець за заповітом [PERSON] про свої права на майно не заявила у встановленому законом порядку. При цьому, наявність заповіту на спірну частку майна, за яким спадкоємець права не реалізувала, та доведеність факту успадкування за законом цієї частки іншим спадкоємцем першої черги за законом, унеможливили визначення нотаріусом обсягу спадкового майна після смерті [PERSON] в позасудовому порядку. З огляду на те, що спадкоємцем за заповітом [PERSON] є громадянка Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (паспорт громадянина Російської Федерації, виданий Відділом внутрішніх справ Давидівського округу м. Костроми 22 січня 2002 року, а.с.196), в порядку Конвенції судом направлено судове доручення компетентному суду Російської Федерації щодо вручення їй судових та позасудових документів та з`ясування позиції по справі. Відповідно до ст.ст.70, 71 Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкові відносини\~регулюються правом\~держави,\~у якій\~спадкодавець мав\~останнє місце\~проживання,\~якщо спадкодавцем\~не обрано\~в заповіті\~право держави,\~громадянином якої\~він був.\~Вибір права\~спадкодавцем буде\~недійсним,\~якщо після\~складання заповіту\~його громадянство\~змінилося. Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Допитана Свердловським районним судом м. Костроми в порядку виконання судового доручення як свідок [PERSON] третя особа по справі показала, що [PERSON] її дядько, [PERSON] його дружина, спільних дітей зі [PERSON] у них не було. У 2008 році дядько приїздив до неї в гості до м. Кострома, Російська Федерація, та повідомив їй про свій намір скласти на неї заповіт на належну йому на території України квартиру по [ADDRESS] , більш детальна інформація їй не відома. Про наявність заповіту їй відомо, оригінал заповіту за реєстровим №3417 від 04 вересня 2008 року у неї є. Про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом чи про відмову від прийняття спадщини вона нікуди не зверталась, вважаючи, що оскільки за дядьком хтось доглядає (він їй розповідав про жінку), нехай спадщина залишається тій людині. Можливості приїхати до України за прийняттям спадщини вона не мала, однак чи буде реалізовувати своє право на спадкування за заповітом однозначно не може сказати. Про наявність інших спадкоємців вона не знала. Не заперечувала проти розгляду справи Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за її відсутності. У подальшому [PERSON] подала заяву з викладенням своєї позиції по справі, в якій зазначила, що заперечує проти пред`явлених до неї вимог, від нерухомого майна за заповітами [PERSON] та [PERSON] не відмовляється та має намір вступити у спадщину після їх смерті після закінчення пандемії коронавірусу та політичної кризи між Україною та Російською Федерацією. Оцінюючи позицію третьої особи по справі [PERSON] суд враховує, що остання була обізнана з фактом смерті [PERSON] у 2016 році, як і з наявністю заповіту, складеного за життя останньою, однак у встановленому чинним законодавством України порядку заяв про прийняття спадщини як спадкоємець за заповітом не подала, що визнала будучи допитаною як свідок Свердловським районним судом м. Костроми в порядку судового доручення. У зв`язку з цим при вирішенні спору суд керується приписами ч.2 ст.1223 ЦК України, відповідно до якої у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Згідно із п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності заповіту правила ч.2 ст.1223 ЦК України застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У зв`язку з тим, що спадкоємець за заповітом [PERSON] не прийняла спадщину, то право на спадкування за законом виникло у чоловіка спадкодавиці [PERSON] , який будучи зареєстрованим зі [PERSON] за однією адресою, на момент її смерті фактично успадкував належну їй за життя частину спірного нерухомого майна. Хоча й за життя права на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , не оформив, однак в силу прийняття ним спадщини у встановленому законом порядку в розумінні ст.1218 ЦК України не виключають це майно з обсягу спадкового, особисте розпорядження яким за життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробив, тому суд приходить до висновку, що до складу спадкової маси після його смерті входить вся квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства та захисту права, повинен сприяти учасникам цивільних правовідносин, які звернулися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у реалізації ними цих прав, у тому числі і спадкових. Як слідує зі\~ст.12 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за захистом своїх прав за правилами позовного провадження в рамках вирішення цивільно-правового спору. Згідно зі ст.328 ЦК України,\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на викладені обставини та виходячи з положень ч.5\~ст.1268 ЦК України, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, з метою захисту спадкових прав позивача суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі із встановленням факту прийняття [PERSON] спадщини в порядку спадкування за законом після смерті дружини [PERSON] у вигляді 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , із визнанням за позивачем права власності на всю квартиру. Приходячи до такого висновку суд враховує позицію третьої особи та її заперечення проти пред`явлених вимог, однак вважає за необхідне звернути її увагу, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці, за письмовою згодою між спадкоємцями спадщина підлягає перерозподілу, у цьому випадку, відповідно до вимог ст.1300 ЦК України, нотаріус після повернення попередніх свідоцтв, видає нові свідоцтва про право на спадщину. Такі ж зміни можуть бути внесені за рішенням суду. Суд звертає увагу позивача, що в силу ст.392 ЦК України рішення суду про визнання права власності на майно підтверджує наявне в позивача право власності як речове право, яке підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому Законом України\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст. 141 ЦПК України, ухвалення рішення на користь позивача не заявлення нею вимоги про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, тому

Outcome: approved