Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратив право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Тарутинського нотаріального округу Одеської області, [PERSON] на праві приватної власності належить\~ квартира №1, яка розташована в будинку №6 по вулиці Широка, в смт Тарутине Тарутинського району Одеської області. За зазначеною адресою зареєстрований її син, відповідач по справі [PERSON], який\~ з листопада 2011 року по теперішній час не проживає з нею у звязку\~ з тим, що виїхав за кордон на заробітки до Росії. У зв'язку з цим, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою, яка розташована за вищевказаною адресою. Позивач у судове засідання не зявилася, на розгляд суду від неї надійшла заява з проханням розглянути справу без її участі. Позов підтримує в повному обсязі. Відповідач двічі в судове засідання не з'явився. Викликався належним чином шляхом надіслання судових повісток на зареєстровану адресу місця проживання, однак до суду повернулись конверти з відміткою «адресат по даному адресу не проживает».\~\~ У зв'язку з не явкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. У звязку з цим, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що\~ на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Тарутинського нотаріального округу Одеської області, [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3736\~ квартира №1, яка розташована в будинку №6 по вулиці Широка, в смт Тарутине Тарутинського району Одеської області, належить на праві власності позивачу [PERSON]О.(5). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу ВСЕ № 163286/11.11.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Тарутинського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON]П (а.с.8). Згідно довідки Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області №1882 від 27.06.2018 року, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. Проте, що відповідач не проживає за вказаною адресою з 2011 року підтверджується письмовими показами свідків [PERSON], [PERSON] (а.с.14,16). Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі «Пауелл і Рейнер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі\~ «Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник,\~ який\~ має\~ підстави\~ передбачати\~ можливість порушення свого права власності іншою особою,\~ може звернутися\~ до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій,\~ які можуть порушити його право,\~ або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою №1, яка розташована в будинку № 6 по вулиці Широка, в смт Тарутине Тарутинського району Одеської області, оскільки достовірно встановлено, що він понад один рік відсутній за місцем своєї реєстрації. Враховуючи викладене,\~

Outcome: approved