Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить надати дозвіл її малолітньому сину [PERSON] ( [INFO] ) на неодноразові тимчасові виїзди за межі України в її супроводі до Республіки Польща, Турецької Республіки, Румунії, Єгипту, Республіки Болгарія, Албанії, країн ближнього та дальнього зарубіжжя, Албанії, Російської Федерації, країн Південної Азії і Південно-Східної Азії, Англії, ОАЕ, США, Канади, інших країн Шенгенської угоди та країн Євросоюзу для відпочинку та оздоровлення, без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON] ( [INFO] , місце реєстрації та проживання невідомі, знаходиться на тимчасово окупованій території АР Крим), - з дня набрання рішенням у даній справі законної сили і до досягнення її малолітнім сином [PERSON] шістнадцятирічного віку, тобто до [INFO] , тривалістю перебування дитини за кордоном не більше 90 календарних днів впродовж кожного року в період шкільних канікул. У позовній заяві вказує, що вона, [PERSON] ( [INFO] ), перебувала з 21.04.1995 в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] ( [INFO] ), який рішенням Нахімовського районного суду м.Севастополя від 06.03.2013 розірвано. У них з відповідачем є двоє дітей - старший син [PERSON] ( [INFO] ), який зараз є повнолітнім і проживає в Російській Федерації, а також молодший син - [PERSON] ( [INFO] ), який зараз є малолітнім і який після розірвання шлюбу з відповідачем з 2013 року і по сьогоднішній день проживає разом з нею в м.Бориславі Львівської області та повністю перебуває на її утриманні. Батько сина [PERSON] ( [INFO] ) - відповідач [PERSON] ( [INFO] ) ще до офіційного розірвання шлюбу один раз надав 26.01.2013 нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд в період з 26.01.2013 по 26.01.2014 малолітнього сина [PERSON] ( [INFO] ) за кордон в її супроводі. Проте, вже після офіційного розірвання в березні 2013 року шлюбу відповідач [PERSON] (батько [PERSON] ) з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з сином [PERSON] , участі у житті сина свідомо не бере, не бере участі у його вихованні, не надає кошти на його утримання, після переїзду з малолітнім сином [PERSON] в 2013 році в м.Борислав Львівської області - він залишився на тимчасово окупованій території АРК, його місцезнаходження їй невідоме, зв`язку з ним немає і вона фактично позбавлена можливості розшукати його та зв`язатись із ним для отримання нотаріально посвідченої його згоди на тимчасовий виїзд малолітньої дитини - сина [PERSON] ( [INFO] ) в її супроводі за кордон для відпочинку, оздоровлення, на екскурсії. Позивач вважає, що тимчасові неодноразові виїзди малолітнього сина [PERSON] ( [INFO] ) за кордон в її супроводі сприятиме розширенню його світогляду, добре позначиться на його фізичному, духовному та інтелектуальному розвитку як особистості й жодним чином не порушить прав відповідача - [PERSON] і не позбавить його можливості брати участь у вихованні сина, чого він зараз і так не робить. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, в матеріалах справи наявна її заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задоволити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, просив суд їх задоволити. Відповідач у справі [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за його відсутності у суд не надійшло. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд, враховуючи письмову заяву представника позивача, розглядає справу за відсутності сторін, за матеріалами справи - заочно. Представник третьої особи виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява, в якій просять справу розглядати у відсутності представника органу опіки та піклування. Позовні вимоги підтримують повністю та просять їх задоволити. Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] ( [INFO] ), перебувала з 21.04.1995р. в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] ( [INFO] ), який рішенням Нахімовського районного суду м.Севастополя від 06.03.2013 розірвано. У них з відповідачем є двоє дітей - старший син [PERSON] ( [INFO] ), який зараз є повнолітнім і проживає в Російській Федерації, а також молодший син - [PERSON] ( [INFO] ), який зараз є малолітнім і який після розірвання шлюбу з відповідачем з 2013 року і по сьогоднішній день проживає разом нею в м.Бориславі Львівської області та повністю перебуває на її утриманні. Батько сина [PERSON] ( [INFO] ) - відповідач [PERSON] ( [INFO] ) ще до офіційного розірвання шлюбу один раз надав 26.01.2013 нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд в період з 26.01.2013р. по 26.01.2014р. малолітнього сина [PERSON] ( [INFO] ) за кордон в її супроводі. Проте, вже після офіційного розірвання в березні 2013 року шлюбу відповідач [PERSON] (батько [PERSON] ) з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з сином [PERSON] , участі у житті сина свідомо не бере, не бере участі у його вихованні, не надає кошти на його утримання, після переїзду з малолітнім сином [PERSON] в 2013 році в м.Борислав Львівської області - він залишився на тимчасово окупованій території АРК, його місцезнаходження позивачу невідоме, зв`язку з ним немає і позивач фактично позбавлена можливості розшукати його та зв`язатись із ним для отримання нотаріально посвідченої його згоди на тимчасовий виїзд малолітньої дитини - сина [PERSON] ( [INFO] ) в її супроводі за кордон для відпочинку, оздоровлення, на екскурсії. Відповідно до ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В ідповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом ст. 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18). Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 643/1090/17. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та ст.ст. 141, 153, 157 СК України. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на право систематичного виїзду дітей за кордон чинним законодавством не передбачено. Посилання позивача на виїзд за межі України у її супроводі до Республіки Польща, Турецької Республіки, Румунії, Єгипту, Республіки Болгарія, Албанії, країн ближнього та дальнього зарубіжжя, Албанії, Російської Федерації, країн Південної Азії і Південно-Східної Азії, Англії, ОАЕ, США, Канади, інших країн Шенгенської угоди та країн Євросоюзу неповнолітнього [PERSON] , не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано. Суд на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дітей, період поїздки та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей. Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судовий збір з відповідача на користь позивача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed