Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , де просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , із матір`ю - [PERSON] та стягувати з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини. На обґрунтування позову позивач зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 24.11.2012. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.06.2017 шлюб між ними був розірваний. В шлюбі вони мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею. Після народження сина, за спільною згодою з відповідачем дитина була зареєстрована за місцем проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , проте до моменту припинення шлюбних відносин та й на даний час вона з сином мешкає у квартирі свого батька у м. Кременчуці. Вказала, що з травня 2016 року відповідач проживає окремо від неї та сина, а саме у м . Харкові . З моменту припинення шлюбних відносин, з травня 2016 року син постійно проживає з нею, знаходиться на її утриманні, вихованням дитини займається вона. З вересня 2015 року син відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 82 Кременчуцької міської ради Полтавської області. Окрім того, син перебуває під наглядом дільничного лікаря-педіатра амбулаторної загальної практики-сімейної медицини № 13 КНМП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» м. Кременчука, в якому підписана декларація з лікарем-педіатром дільничним [PERSON] . Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням зареєструвати сина за місцем її мешкання, однак відповідач не погоджується. У зв`язку з тим, що вона не має можливості отримати згоду на реєстрацію місця проживання сина від відповідача, а відповідач постійно погрожує, що забере дитину, вона вирішила звернутися до суду із позовною заявою про визначення місця проживання сина з нею. Зазначила, що син перебуває на її повному утриманні, їй одній самотужки утримувати дитину важко, відповідач має змогу сплачувати аліменти, однак згоди з даного приводу між ними не досягнуто. З урахуванням викладеного, просила позов задовольнити. Позивач у судове засідання не з»явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином . Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Також просив взяти до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 07.06.2019 щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] з матір`ю. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області Телятник Н.І. у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог та зазначила, що висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 07.06.2019 за № 800 вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю (позивачкою) [PERSON] Вона особисто проводила бесіди з [PERSON] , дитина прихильно ставиться до обох батьків, але висловлювала бажання жити з мамою. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у порядку, встановленому ЦПК, через оголошення на офіційному сайті «Судова влада» та повісткою за місцем фактичного проживання, вказаного позивачем, де зареєстрований як проживаючий їх неповнолітній син [PERSON] . Крім того, повідомлявся про час та місце судового засідання за телефоном, вказаним позивачем у позовній заяві. Відзиву на позову заяву та будь-яких клопотань до суду від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд, відповідно до положень ч.8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив розгляд справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України, проводити заочно. Суд, вислухавши представника позивача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 24.11.2012 позивач[PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією заочного рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.06.2017 , яке набрало законної сили. Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.06.2017 шлюб між сторонами був розірваний. Позивач [PERSON] разом з сином з вересня 2013 року проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено копією акту про проживання від 15.11.2015 (а.с.13). З копії позову та пояснень представника позивача у суді вбачається, що відповідач з 2016 року з сім`єю не проживав, проживав окремо. Згідно з довідкою з дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 82 Кременчуцької міської ради Полтавської області від 28.11.2018 [PERSON] відвідує старшу групу № 2 «Сонечко» дошкільного навчального закладу з вересня 2015 року по теперішній час. ( а.с.16). З характеристики, наданою дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) № 82 Кременчуцької міської ради Полтавської області 29.11.2018 за підписом завідуючої Німченко Л .О та вихователя [PERSON] вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з вересня 2015 року відвідує навчальний заклад, характеризується позитивно, здоровий, активний, стриманий у спілкуванні з однолітками, вразливий, привітний, веселий та ввічливий. Відповідно до повідомлення з КНМП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» м. Кременчука [PERSON] , [INFO] , перебуває під наглядом лікаря-педіатра дільничного амбулаторії загальної практики-сімейної медицини № 12 КНМП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» м. Кременчука, в якому підписана декларація з лікарем-педіатром дільничним [PERSON] , на прийом до лікаря-педіатра дитину завжди приводила мати, яка виконувала завжди рекомендації лікаря ( а.с.18). Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 07.06.2019 за № 800 встановлено, що малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] , у якої наявні всі умови для проживання сина та його гармонійного розвитку. Враховуючи те, що батько дитини, [PERSON] , в телефонній розмові з спеціалістом служби заперечував проти визначення місця проживання сина з матір`ю, проте жодного разу на засідання комісії не з`явився, письмових заперечень не надав, вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . При цьому комісією було встановлено, що позивачка з сином проживає у двокімнатній квартирі з усіма зручностями, санітарно-гігієнічні умови задовільні, у дитини є обладнана окрема кімната. [PERSON] з 06.09.2016 по березень 2018 працювала у ТОВ «Сокар Петролеум», з 22.03.2018 є приватним підприємцем з обсягом задекларованого доходу за 2018 рік 211200 грн, що підтверджується письмовими доказами. Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин 2, 8, 9 ст.7 СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Конвенцією про права дитини, ратифікованою постановою ВР від 27.02.1991, встановлено, що держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Пунктом 1 ст.9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції). Частиною 2 статті 9 Конвенції також передбачено, що під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Аналіз зазначених вище норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові №756/2109/16-ц. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В силу ст.141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» сказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Судом встановлено, що батько та мати малолітньої дитини [PERSON] з 2016 року проживають окремо, син проживає постійно з матір`ю, утримується нею, відвідує дитячий заклад, перебуває під наглядом лікаря. Матір дитини, [PERSON] , працює, є приватним підприємцем, має постійне місце проживання, здатна забезпечити рівень життя дитині, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Батько дитини, [PERSON] , зі слів представника позивача періодично спілкується з сином, купує подарунки, матеріальну допомогу на його утримання не надає. Отже, враховуючи вік дитини, задовільний стан її здоров`я, ставлення та участь у вихованні, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини у матері, яка має можливість утримувати малолітнього сина та забезпечувати його матеріальні і духовні потреби, відсутність належних заперечень батька щодо місця проживання дитини з матір`ю, прихильність дитини до кожного з батьків, з метою забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини з нею, що, на думку суду, якнайкраще забезпечить інтереси дитини. Суду також відповідачем не надано доказів того, що він зможе забезпечити належні умови та належний рівень життя, проживання, утримання, виховання сина. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1-3 статті 181 цього Кодексу способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.2 ст.182 СК розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Судом роз`снювався сторонам в ухвалі про відкриття провадження та в судовому засіданні представнику позивача обов`язок надання доказів, а також право звернення із заявою про витребування доказів у разі неможливості надати їх самостійно, проте сторони таким правом не скористалися. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує зокрема твердження представника позивача про задовільний стан здоров`я та матеріальне становище дитини; задовільний стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Протилежного в суді не доведено, відповідачем не спростовано. Судом встановлено, що аліменти на утримання сина із доходів відповідача не відраховуються, в порядку ст.188 Сімейного Кодексу України від обов`язку утримувати сина відповідач не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст.189 Сімейного кодексу України між сторонами не укладено. Суду не повідомлено про місце роботи відповідача, наявність у нього фіксованого заробітку чи нерегулярного доходу. При цьому суд зазначає, що частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів є обґрунтованими, правомірними, не заперечуються відповідачем, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вбачається, що справа надійшла до суду 21.12.2018. Таким чином, аліменти підлягають стягненню з 21 грудня 2018 року, тобто з дня звернення позивачки з цим позовом до суду. Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача на користь держави згідно ст. 141 ЦПК України. Відповідно до п.1. ч.1. ст. 430 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню.

Outcome: approved