Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в обґрунтування якого вказала, що на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2006 року їй належить трикімнатна житлова квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 53,9 кв.м, у тому числі жилою 39,2 кв.м. У зазначеній квартирі окрім неї, як члени сім'ї власника житла зареєстровані її неповнолітні діти: [PERSON], 2002 року народження, [PERSON], 2010 року народження, [PERSON], 2012 року народження, та її чоловік [PERSON], 1980 року народження. В січні 2012 року, у період її вагітності, відповідач повідомив їй про те, що в нього є інша жінка, яка народила від нього дитину, і він має намір створити з тією жінкою сім'ю. Відповідач зібрав свої особисті речі та пішов від неї. З того часу вони декілька разів намагалися зберегти сім'ю та примиритися, але в них нічого не вийшло. На теперішній час відповідач мешкає з іншою жінкою у фактичних шлюбних відносинах та поживає в будинку останньої в Одеській області. Останній раз відповідач приїздив навідати дітей на новорічні свята в січні 2014 року. З того часу він не проживає в спірній квартирі без поважної причини, особистих речей в приміщенні не має. Проте вона змушена сплачувати за відповідача житлово-комунальні послуги, які розраховується з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні. Відповідач не приймає участі в оплаті цих послуг, а також не компенсує їй витрати, пов'язані зі їх сплатою. Тому позивач, посилаючись на ст.405 ЦК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, повідомлений про час і місце розгляду справи належним чином, надав до суду заяву про визнання позовних вимог. Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.12.2006 року, посвідченого 05.12.2006 року приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстровий номер 8641. Право власності позивача на придбану квартиру зареєстровано у бюро технічної інвентаризації (далі БТІ) м.Димитров 27.03.2007 року у реєстровій книзі № 20 за реєстровим № 7, що підтверджується відповідним договором, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно БТІ м.Димитров, витягом з Державного реєстру правочинів, технічним паспортом на квартиру (а.с.4-6, 7, 8-9, 10-11). У даній квартирі зареєстровані: в якості власника позивач [PERSON], 1983 року народження, діти позивача: син [PERSON], 2002 року народження, син [PERSON], 2010 року народження, донька [PERSON], 2012 року народження, та чоловік позивача - відповідач [PERSON], 1980 року народження, про що свідчить довідка приватного підприємства «Домінант-Сервіс» від 13.07.2015 року (а.с.12). Відповідно до акту приватного підприємства «Домінант-Сервіс» від 24.07.2015 року, виготовленого спеціалістами підприємства за участю мешканців-сусідів, відповідач [PERSON] з січня 2014 року по день складання акту за адресою: [ADDRESS], не проживав (а.с.13). Дану обставину у судовому засіданні підтвердили допитані свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її сусідкою. Вона проживає на другому поверсі, а [PERSON] на третьому, в одному під'їзді. Їх молодші діти ходять до дитячого садка в одну групу. На теперішній час [PERSON] проживає разом з дітьми 3-х, 5-ти та 13-ти років. Батько дітей, [PERSON], не мешкає з ними приблизно з січня 2014 року. Чому він не проживає разом з [PERSON] їй невідомо. Зі слів позивача їй відомо, що [PERSON] проживає в Одеській області. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] проживає з нею в одному домі, в одному під'їзді, на третьому поверсі. [PERSON] проживає у квартирі з трьома дітьми: два хлопчика та одна дівчинка. Старша дитина [PERSON] у 8 класі, син [PERSON] ходить до дитячого садка, доньці [PERSON] 3 роки. Батько дітей знаходиться десь під Одесою. Вона з ним знайома, його звуть [PERSON]. Останній раз вона його бачила приблизно півтора роки тому, приблизно в січні 2014 року. З того часу вона його не бачила. Їй відомо, що в нього інша сім'я. Фактів, щоб позивач перешкоджала [PERSON] проживати у спірній квартирі, їй невідомо. Відповідач покинув [PERSON], коли остання була вагітна третьою дитиною. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сім'ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою проживання позивача, яка є власницею житла, у якості її чоловіка. Також судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у житловому приміщенні позивача за вищевказаною адресою з січня 2014 року по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З'ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом більш ніж півтора року, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі ст.150 СК України, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved