Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визначення часток у праві спільної сумісної власності. В позовній заяві вказує, що 21 червня 2000 року між [PERSON] та нею, і її чоловіком [PERSON] , а також в інтересах дітей, які на той час були неповнолітніми, [PERSON] і [PERSON] , був укладений договір дарування, на підставі якого вони стали співвласниками квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина. Державним нотаріусом Першої чернівецької державною нотаріальною конторою винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій за №75/02-31 від 27.01.2020 року, в зв`язку з тим, що чоловік при житті не визначив (не виділив) свою частку у спільній сумісній власності з іншими співвласниками, і що вчинення такої нотаріальної дії як видача свідоцтва про право на спадщину без виділу часток в спільній сумісній власності суперечить чинному законодавству України. Просить визначити, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON] , який помер [INFO] , належала частка у розмірі 1/4 частини, [PERSON] належить частка у розмірі 1/4 частини, [PERSON] належить частка у розмірі 1/4 частини, [PERSON] належить частка у розмірі 1/4 частини. Право спільної сумісної власності на квартиру припинити. 17 лютого 2020 року, ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі і призначено судове засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, від неї надійшла заява в якій просила справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] ,\~ [PERSON] в судове засідання не з`явилися, спрямували до суду заяви, в яких просили справу розглядати у їх відсутності, позовні вимоги визнають у повному обсязі. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, ухвалив здійснювати підготовче судове засідання без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Суд, виходячи з даних вимог закону, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з наведених нижче підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 21 червня 2000 року між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , які діяли від свого імені та від імені та в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , з другої сторони було укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Івановою С.М., за реєстровим № 5132 (а.с.7). Згідно даного договору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] прийняли у дар квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 67,50 кв.м., в тому числі 38,20 кв.м. жилою площею. Право спільної сумісної власності на вказану квартиру за ними зареєстровано у Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації 06 вересня 2000 року в реєстровій книзі № 60, стор. 191, за реєстровим №7766. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.10). Постановою державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори №75/02-31 від 27.01.2020 року [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS] та яка належить спадкодавцю [PERSON] , який помер [INFO] , в зв`язку з тим, що він при житті не визначив (не виділив) свою частку у спільній сумісній власності з іншими співвласниками, і що вчинення такої нотаріальної дії як видача свідоцтва про право на спадщину без виділу часток в спільній сумісній власності суперечить чинному законодавству України. (а.с.11). Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. \~ \~ \~ \~ Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч.1\~ст. 355 ЦК України, майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Відповідно до ч.1\~ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 2\~ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно ч.2\~ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Ніяких домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, жодних доказів того, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою суду не надано. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved