Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Державного підприємства Вугільна компанія «Краснолиманська», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Покровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про стягнення моральної шкоди, завданої смертю, пов`язаною із нещасним випадком на виробництві. В обґрунтування позову вказала, що її чоловік [PERSON] , [INFO] , перебував у трудових відносинах з відповідачем. 08.03.2003року під час виконання трудових обов`язків в результаті раптового обвалу породи крівлі в першому північному конвейєрному штреку ухилу №1 пласта М2/4 з чоловіком стався нещасний випадок, який призвів до його смерті. Причиною смерті стала закрита черепно-мозкова травма з переломом кісток черепу, ускладнена крововиливами під оболонки і шлуночки головного мозку, у зв`язку з чим відповідачем було складено акт форми Н-1. Вказуючи на те, що внаслідок безповоротної втрати близької людини вона зазнала значних душевних і моральних страждань, які полягають у почутті відчаю і страху перед майбутнім через самотність, що призвело до зміни способу її життя, необхідності докладання додаткових зусиль для організації життєвого укладу, що негативно позначилося на її психологічному стані, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь у відшкодування моральної шкоди 600000грн. Оскільки справа виникла з трудових правовідносин, її розгляд здійснюється у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін сторони не заявили. З відзиву відповідача слідує, що позовні вимоги ним не визнаються. Відповідач вважає, що так як право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача в 2003році до набрання чинності ЦК 2004року, спірні правовідносини мають регулюватися ЦК 1963року та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999року в редакції, чинній на час настання нещасного випадку, за яким обов`язок відшкодування такої шкоди покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Вважаючи себе неналежним відповідачем, представник ДП «ВК «Краснолиманська» просить суд відмовити у задоволенні вимог позивача. Згідно пояснень третьої особи Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області позивач [PERSON] , як дружина загиблого під час виконання трудових обов`язків чоловіка, 12.03.2003року звернулася до Покровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області з заявою про призначення їй страхових виплат у зв`язку зі смертю годувальника. 27.03.2003року згідно постанови №3073 дружині загиблого була призначена одноразова страхова виплата в виді п`ятирічного заробітку, а сину загиблого [PERSON] - в виді річного заробітку та призначені щомісячні страхові виплати на час навчання. На час звернення до суду позивач на обліку у Покровському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування як особа, яка отримує страхові виплати у зв`язку з втратою годувальника, не перебуває. У задоволенні вимог позивача третя особа просить відмовити. Дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що чоловік позивача [PERSON] , [INFO] , з 21.09.1995року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи прохідником підземним 5 розряду, що вбачається з його трудової книжки та не заперечується відповідачем (а.с.12). Трудові відносини припинено у зв`язку зі смертю, пов`язаною з виробництвом, що підтверджується актом №21 форми Н-1 від 18.03.2003 року, згідно якого причиною нещасного випадку, що стався із [PERSON] , є порушення паспорта кріплення 1 північного конвеєрного штреку ухилу №1 пласта М2/4, не прогнозоване зменшення потужності вапняка (а.с.18-19). Згідно свідоцтва про смерть, а також лікарського свідоцтва про смерть №152 від 10.03.2003 року, чоловік позивачки [PERSON] помер від травматичного субарахноїдального крововиливу [INFO] року. Смерть настала на ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» внаслідок нещасного випадку на виробництві (а.с.16,17). За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце (ст. 58 Конституції України). Згідно роз`яснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при цьому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Так як спірні правовідносини настали у березні 2003року, до них мають бути застосовані норми ЦК УРСР 1963року. З огляду на це суд вважає слушними посилання відповідача в відзиві на неможливість застосування до спірних відносин положень ЦК 2004року. Разом з тим, неправильне зазначення позивачем норм закону, які підлягають застосуванню, не є підставою для відмови у позові, так як суд сам має застосувати ну норму закону, яка відповідає спірним правовідносинам, незалежно від згоди на це позивача. Згідно ст. 440-1 цього Кодексу моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Отже, необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди є заподіяння цієї шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Так як моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її чоловіка в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України « Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна відшкодовуватись особою, яка її заподіяла, на підставі ст. 440-1 ЦК, чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК 1963року. Отже, суд відхиляє доводи відповідача про те, що з урахуванням дії закону в часі він є неналежним відповідачем по справі. Згідно роз`яснень, викладених в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває або перебував у трудових відносинах. Саме на роботодавця згідно ч. 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» та ст.153 КЗпП України покладено обов`язок створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Доказом вини відповідача є складений 18.03.2003 року акт форми Н-1 №21 за фактом нещасного випадку, з якого вбачається, що нещасний випадок з [PERSON] стався саме під час виконання ним трудових обов`язків. При цьому суд також зазначає, що з 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці». Згідно ч.8 ст. 36 цього Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Пункт 1 частини другої статті 10 цього Закону передбачає обов`язок страховика Фонду соціального страхування України виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим Законом. Отже, Фонд соціального страхування України не здійснює відшкодування моральної шкоди постраждалим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей, що не суперечить статті 58 Конституції України, оскільки фонд не є особою, яка завдала моральну шкоду позивачу. Скасування обов`язку фонду, який був передбачений, зокрема, статтею 21 Закону про державне соцстрахування 2001, здійснювати відповідну страхову виплату потерпілому означає скасування обов`язку (функції), а не відповідальності винної особи. Тому потерпілий має право звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів відповідно до ЦК та КЗпП України, вимагаючи відшкодування моральної шкоди у роботодавця, що слідує і з правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 579/951/16ц. З урахуванням вище викладеного суд погоджується з доводами позивача про те, що діями відповідача, який не створив безпечних умов праці, що призвело до настання нещасного випадку, під час якого було смертельно травмовано її чоловіка, позивачеві спричинені моральні страждання, пов`язані з безповоротною втратою близької людини. Обгрунтовуючи моральну шкоду, позивач зазначає на розпач, пригнічення і відчай, які її охопили від передчасної та безповоротної втрати чоловіка, що призвело до глибоких страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагало від неї додаткових зусиль для подолання емоційного стресу і організації свого повсякденного життя. Суд приймає до уваги ці доводи позивача, визнаючи їх достатньо обґрунтованими і доведеними. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер, глибину душевних страждань позивача, викликаних безповоротною втратою близької людини, тривалість негативних наслідків, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, і, виходячи з засад розумності і справедливості вважає, що у відшкодування моральної шкоди позивачу слід стягнути з відповідача 100000 грн. Вирішуючи питання судових витрат у справі, суд вважає за необхідне в силу ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 1000 грн.

Outcome: partial