Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому, з урахуванням зміни предмету позову, просить стягувати аліменти з [PERSON] в її користь на утримання сина в розмірі 30% усього щомісячного заробітку відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття та визначити місце проживання сина [PERSON], [INFO], разом із нею. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що за час перебування у шлюбі з відповідачем у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 20.04.2018 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Дитина зареєстрована за місцем проживання матері, відвідувала дитячий садок та прийнята в 1 клас в школі в м. Трускавець, тобто за місцем реєстрації, син проживав разом із матір'ю з 2011 року часу розлучення батьків. Відповідач в травні поточного року забрав сина до міста Львів, бо там проживає, за її згодою. Проте, коли стало питання повернення дитини додому, відповідач спочатку відмовився віддати дитину, а потім взагалі пропав разом із дитиною з відомого позивачці місця їх перебування Зазначає, що місце проживання дитини має бути визначено за місцем її проживання та реєстрації так як між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини. Крім цього, оскільки всі витрати по утриманню сина позивачка несе самостійно, відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає, тому просить стягувати з відповідача аліменти на утримання сина. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задоволити. Щодо заочного розгляду справи не заперечив. Представник третьої особи органу опіки та піклування Трускавецько міської ради з приводу задоволення позову не заперечила, враховуючи інтереси дитини просила такий задоволити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідачем відзив на позовну заяву не подано, зустрічний позов не пред'явлено, А тому, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. За час такого шлюбу у сторін народився син [PERSON] [INFO], що стверджується копією свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а/с 19) Згідно рішення Франківського районного суду міста Львова від 20.04.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а/с 20). Обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року регламентовано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.ст. 180, 181 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а за домовленістю між ними той із них, хто проживає окремо від дітей, може брати участь у їх утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням матеріального становища позивачки, яка надає матеріальну допомогу дитині, однак самостійно не може повноцінно утримувати його, оскільки несе інші витрати, пов'язані з його фізичним, духовним та моральним розвитком, молодий вік відповідача, суд вважає, що з відповідача слід стягувати на утримання сина аліменти у розмірі 30% усього щомісячного заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Визначений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дитини є гарантією її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Проживання одного з батьків окремо від дитини не повинно впливати на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Суд звертає увагу, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України. Поряд з цим, суд вважає за необхідне роз'яснити, що ч. 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, - що не позбавляє позивачку чи відповідача права за наявності вказаних підстав та доказів звернутись до суду з таким позовом. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Крім цього, в порядку ст. ст.160, 161 СК України, [PERSON], звернулася до суду із позовною вимогою про визначення місця проживання сина. Як вбачається з копії будинкової книги, [PERSON] разом із сином [PERSON] є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] (а/с 24-28). [PERSON] давав письмову згоду на таке, що стверджується нотаріально посвідченою заявою (а/с 22). Згідно даних відділу АДР ГУ ДМСУ у Львівській області відповідач [PERSON] зареєстрований у м.Львів (а/с 58). Як вбачається з довідки №51 від 27.07.2018, [PERSON] зарахований у 1-В клас (2018/2019н.р.) навчально - виховного комплексу «СЗШ №2 - гімназія» у м.Трускавець Львівської області (а/с 41). Згідно акту обстеження умов проживання, складеного уповноваженими особами відділу служби у справах дітей, житлово-побутові умови проживання сім'ї [PERSON] є належними для проживання дитини. За наслідком вивчення питання про визначення місця проживання дитини, враховуючи інтереси дитини, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON]. Між сторонами на даний час існує спір щодо визначення місця проживання їх спільного сина. Позивачка зверталась в Трускавецьке ВП Дрогобицького ВП ГУПН у Львівській області з приводу заборони [PERSON] спілкуватися і бачитися [PERSON] з сином [PERSON], на що отримала відповідь з роз'ясненням щодо врегулювання спору згідно норм сімейного кодексу (а/с 39). Крім цього, в матеріалах справи містить заява на ім'я начальника Франківського ВП ГУНП у Львівській області від [PERSON] про вчинення [PERSON] щодо неї кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.182 КК України ( а/с 35-36). Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно з положеннями ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). На переконання суду, проживання спільної дитини сторін з матір'ю відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. При цьому, судом враховується можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачем може зашкодити її інтересам, судом не встановлено. Між тим, суд вважає, що дитина сторін потребує перш за все жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд), а тому, на даному етапі їх сину однозначно буде краще проживати з матір'ю. За приписами ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Разом з тим, суд зауважує, що батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з сином, турботу відносно останнього та участь у вихованні дитини, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір'ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в цій частині. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. на користь позивачки сплачених нею та документально підтверджених судових витрат та 704,80 грн. судового з бору в дохід держави.

Outcome: approved