Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання періоду спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а саме просить визнати, що саме з 10 лютого 2007 року її син [PERSON] , який загинув внаслідок ДТП 08.04.2017 року, проживав однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу із відповідачем [PERSON] . В обґрунтування вимог вказує, що є матір`ю [PERSON] , [INFO] , який загинув внаслідок ДТП 08.04.2017 року та за обставинами якого розглядалось Деражнянським районним судом кримінальне провадження №678/329/18. У даному кримінальному провадженні [PERSON] подала заяву про визнання її потерпілою та цивільний позов, однак, оскільки проживала із її сином [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, тобто без реєстрації шлюбу, тому звернулась до суду в порядку окремого провадження про встановлення відповідного факту. 23 квітня 2019 року суд виніс рішення, яким встановив факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без шлюбу за адресою: [ADDRESS] . Із змісту рішення неможливо встановити періоду спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та її сина [PERSON] , а це важливо для подальшого вирішення питання щодо спадкування майна після смерті [PERSON] . В матеріалах кримінального провадження наявна заява потерпілої [PERSON] про залучення її до кримінального провадження як потерпілого, у якій вона вказує про те, що внаслідок ДТП загинув її чоловік [PERSON] , із яким вона перебувала у цивільному шлюбі з 2007 року та у них є спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що до грудня 2006 року її покійний син проживав у с.Адампіль Старосинявського району, а у грудні цього ж року зібрав речі та перейшов проживати до [PERSON] , яка проживала у [ADDRESS] із батьками та донькою від першого шлюбу. Вони проживали сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, син утримував [PERSON] 07 січня та 19 січня 2007 року відбулось знайомство між нею та батьками [PERSON] , після чого була погоджена дата весілля - 10 лютого 2007 року, однак [PERSON] заявила, що реєстрації шлюбу не буде, тому її син погодився відсвяткувати весілля без офіційної реєстрації шлюбу. Оскільки реєстрації шлюбу не було, а весілля між [PERSON] та [PERSON] було все ж відсвятковане 10 лютого 2007 року, тому саме з дня весілля слід відраховувати період їх спільного проживання у «фактичних шлюбних відносинах». Тому вона змушена подати позов з метою визначення конкретної дати спільного проживання, щоб у подальшому визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та її сина [PERSON] і частка, яка належить її синові, повинна увійти в спадкову масу після його смерті та розподілена між спадкоємцями. Вказана квартира не увійшла до складу спадщини після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що під час оформлення договору купівлі-продажу квартири покупцем зазначена лише відповідач [PERSON] , а син не значиться покупцем квартири, хоча придбана за час їх спільного проживання. З врахуванням наведеного, позивач [PERSON] просить визнати 10 лютого 2007 року датою початку періоду спільного проживання та винести рішення, яким визнати, що саме з 10 лютого 2007 року її син [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] внаслідок ДТП, проживав однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу із [PERSON] , [INFO] , та вів спільне господарство за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Старосинявського районного суду від 17 листопада 2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги з мотивів, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити, вказавши, що дане рішення із встановленням конкретної дати початку спільного проживання її сина та відповідача [PERSON] їй необхідне для подальшого звернення до суду з позовом, в якому вона буде заявляти вимоги про визнання квартири по [ADDRESS] спільним майном подружжя, та визнання права на спадкування на частку, яка належала її покійному синові [PERSON] . Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Стецькова-Бондар Л.Ф. у судовому засіданні повністю не визнали позовні вимоги [PERSON] , обґрунтовуючи заперечення тим, що з 10 лютого 2007 року відповідач [PERSON] не проживала з [PERSON] як чоловік та дружина однією сім`єю, оскільки на той час [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із першим чоловіком, з [PERSON] вони лише зустрічались, а почали спільно проживати значно пізніше. Квартира по [ADDRESS] не може входити до спадкового майна після смерті [PERSON] , так як придбана [PERSON] за її особисті кошти та кошти її батьків. Також, [PERSON] по обставинах справи суду пояснила, що вона дійсно познайомилась із [PERSON] , сином позивачки, та вперше він прихав до неї в гості на Новий рік 2007, який вони зустрічали разом, та після цього почали періодично зустрічатись. Через місяць сестра [PERSON] планувала одружуватись, а [PERSON] хотіла, щоб були дотримані традиції та першим повинен був одружитись син, оскільки є старшим у сім`ї, тому лише з цих причин вона погодилась на весільну вечірку, яка відбулась за місцем проживання [PERSON] у с.Адампіль. Однак після даної вечірки вони не проживали як сім`я, а продовжували зустрічатись, а спільно проживали як чоловік та дружина пізніше, уже після того, як був придбаний нею будинок по [ADDRESS] , а у 2012 році в них народилась спільна дочка [PERSON] . Придбання даного житла було заплановано її батьками ще у 2006 році та був внесений аванс за будинок, власники будинку готували документи для можливості оформлення його продажу, а у 2007 році був укладений договір та решту коштів вона доплачувала своїми особистими коштами, які були в неї після розлучення із першим чоловіком. Вона не заперечує того факту, що зареєструвала місце проживання своє та [PERSON] у придбаному будинку у вересні 2007 року, однак переїхали вони туди проживати спільно лише у 2008 році. Вважає, що будинок придбаний нею за особисті кошти та кошти батьків, які планували його придбати для себе та вносили аванс, він не є спільним із [PERSON] майном, тому просить відмовити у задоволенні позову. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи учасників справи, показання допитаних у судовому засіданні свідків, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. Так, з матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно Старосинявським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 15 грудня 2017 року. Позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , про що свідчить витяг із державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №00019232382 від 15 грудня 2017 року. [PERSON] в ході досудового розслідування кримінального провадження №12017240180000357 від 05 серпня 2017 року подала заяву про залучення до провадження як потерпілого, вказавши, що внаслідок ДТП, яка мала місце 04 серпня 2017 року, загинув її чоловік [PERSON] , [INFO] , з яким вона перебувала у цивільному шлюбі із 2007 року та мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Старосинявського районного суду від 23 квітня 2019 року у справі №684/162/19 задоволено заяву [PERSON] , заінтересовані особи - [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «Агробізнес», ТДВ «Страхове товариство Глобус» про встановлення факту, що має юридичне значення, та встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без шлюбу, за адресою: [ADDRESS] . Із матеріалів спадкової справи № 212-2017, відкритої державним нотаріусом Гоменюк О.О. щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , 1984 року народження, вбачається, що спадкова справа зареєстрована за претензією ПАТ КБ «Приватбанк», відомості про заповіт відсутні, 25 січня 2018 року позивач [PERSON] , як спадкоємець за законом першої черги, подала заяву про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] , а також [PERSON] , як законний представник в інтересах малолітньої дочки [PERSON] , 2012 року народження, подала заяву про прийняття спадщини донькою після смерті батька [PERSON] та просила видати свідоцтво про право на спадщину на страхові виплати. В межах вказаної спадкової справи [PERSON] подала до нотаріуса заяву 21 липня 2020 року про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [PERSON] , вказавши, що спадкове майно складається із Ѕ частки квартири по [ADDRESS] , транспортних засобів - автомобіля «Opel Vektra», номерний знак [NUMBER] , та скутера, бетономішалки, котла, перфоратора, бензопили, ванної. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВЕТ №5761973 від 17 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Намистюк Л.І. зареєстрованим за № 1468. У відповідності до змісту доровору купівлі -продажу ВЕТ №5761973 від 17 серпня 2007 року, наявного матеріалах спадкової справи, [PERSON] купила у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] та при посвідченні вказаного договору подала приватному нотаріусу Намистюк Л.І. заяву про те, що у шлюбі не перебуває, квартира купляється за її особисті кошти. Постановою державного нотаріуса Старосинявської державної нотаріальної контори від 17 листопада 2020 року №558/02-31/2020 позивачу [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на майно померлого [PERSON] , а саме на Ѕ частки квартири по [ADDRESS] та автомобіль «Opel Vektra», номерний знак [NUMBER] , в зв`язку з тим, що нею не надані документи, що посвідчують право власності спадкодавця на дане майно. Допитані у судовому засіданні свідки зі сторони позивача надали наступні показання. Так, свідок [PERSON] , яка є дочкою позивача, суду повідомила, що її покійний брат [PERSON] проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] , 10 лютого 2007 року відбулась їх весільна вечірка, а 17 лютого 2007 року були заручини у неї, на яких були присутні [PERSON] та [PERSON] , як чоловік та дружина. 21 квітня 2007 року відбулось її весілля, на якому також була присутня [PERSON] , як дружина брата. Новий 2007 рік її брат [PERSON] зустрічав разом із [PERSON] , після цього перейшов проживати до неї спочатку по вул.. Шевченка, а потім після придбання будинку по [ADDRESS] , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що є подругою [PERSON] та була присутня у 2007 році на весільній вечірці її сина [PERSON] та [PERSON] , після чого вони проживали разом у смт. Стара Синява. Також свідок вказала, що позичала [PERSON] грошові кошти перед Новим 2008 роком, оскільки хотіли придбати будинок для дітей, розписки про позику коштів не було. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що у лютому місяці 2007 року була весільна вечірка у сина позивача [PERSON] та [PERSON] , після цього було сватання доньки [PERSON] та її весілля у цьому ж 2007 році. Також вказала, що в подальшому вона їздила на толоку до будинку, де проживали [PERSON] та [PERSON] у смт. Стара Синява, допомагала у будові. Допитані у судовому засіданні як свідки батьки відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] суду показали, що будинок по [ADDRESS] вони підшукали ще у 2006 році та планували його придбати для себе, внесли за нього аванс та домовились із власниками, що будуть уже доглядати за будинком та подвір`ям, підтримувати порядок. Однак, оформляли договір купівлі-продажу пізніше та вирішили оформити придбання на дочку [PERSON] , яка доплачувала решту коштів за придбаний будинок. З [PERSON] вона зустрічалась, у 2007 році [PERSON] робила для них вечірку, однак шлюб не реєстрували та донька ще була не розлучена із першим чоловіком, в подальшому вони ще зустрічались, а потім почали проживати разом. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що проживає по сусідству із відповідачем [PERSON] та їй відомо, що батьки останньої вирішили придбати будинок по [ADDRESS] у 2006 році, домовились із власниками та доглядали за будинком та обробляли земельну ділянку. У даний будинок [PERSON] перейшла проживати у 2008 році, коли її дочка від першого шлюбу [PERSON] йшла у перший клас, у 2008-2009 році уже був у неї [PERSON] , у 2012 році у них народилась спільна дочка [PERSON] . Як вбачається із наданого відповідачем свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] від 11 квітня 2007 року, шлюб між чоловіком [PERSON] та дружиною [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №35 від 11 квітня 2007 року, після розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу вимог ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Ч.1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу вимог ст.55 Конституції України ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на захист можливе лише у разі його порушення. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України, до яких належить: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини другої статті 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Принцип ефективності закріплений і у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Як слідує із висновків, викладених у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Натомість, позивачем [PERSON] заявлено вимоги до відповідача [PERSON] про визнання дати початку періоду спільного проживання, а саме визнання, що саме з 10 лютого 2007 року її син [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] внаслідок ДТП, проживав однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу із [PERSON] , [INFO] , та вів спільне господарство за адресою: [ADDRESS] . Виходячи із змісту позову та пояснень позивача [PERSON] у судовому засіданні, остання обрала саме такий спосіб захисту своїх прав, оскільки при зверненні до суду в порядку окремого провадження [PERSON] не була зацікавлена у питанні визнання конкретної дати спільного проживання як чоловіка та жінки без шлюбу із її покійним сином [PERSON] , однак позивач вважає, що квартира по [ADDRESS] придбана за час перебування у «фактичних шлюбних відносинах» із [PERSON] , тому для того, щоб визнати вказане майно спільним майном подружжя та щоб частка, належна синові, увійшла до спадкової маси, змушена подати даний позов до [PERSON] для визначення конкретної дати їх спільного проживання для подальшого звернення до суду з позовом, в якому вона буде заявляти вимоги про визнання квартири по [ADDRESS] спільним майном подружжя, та визнання права на спадкування на частку, яка належала її покійному синові [PERSON] . На думку суду, позивачем [PERSON] обрано неналежний та неефективний спосіб захисту своїх прав, який не забезпечить поновлення порушеного права при встановлених обставинах та не виключатиме подальше звернення особи до суду за захистом. Визнання періоду спільного проживання із встановленням конкретної дати як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу [PERSON] , який помер [INFO] , та відповідача [PERSON] в даному випадку не призведе до захисту майнових прав позивача, яка бажає захистити своє право на отримання у спадщину майна після смерті сина. Так, позивач не позбавлена можливості заявити позовні вимоги майнового характеру у зв`язку з відмовою нотаріуса в оформленні права на спадщину та не визнанням відповідачем факту набуття нерухомого майна у спільну власність за час проживання однією сім`єю із покійним [PERSON] , такий спосіб захисту невизнаного цивільного права буде ефективним та правильним в розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed