Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому, просила суд визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири загальною площею 53,3кв.м., житловою площею 30,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зареєстрована за [PERSON] , припинити право спільної сумісної власності на вказану квартиру. Судові витрати стягнути з відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 28 квітня 2012 року вона уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстровано в Дніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області. 05.09.2019 року вона подала заяву про розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Діти та позивачка проживають разом в одній квартирі з відповідачем. За час спільного життя вони з відповідачем придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , яку за домовленістю на той час було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . На теперішній час відповідач не має наміру добровільно домовитись, щодо розподілення часток квартири та визначення за неї 1/2 частки шлюбної квартири. Ухвалою суду від 07.09.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження за вищевказаним позовом та справу призначено до розгляду в судове засідання. Сторони в судове засідання не з`явились, надали суду заяви про проведення судового засідання за їх відсутності, позивач підтримала позовні вимоги, відповідач визнав позов у повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд ухвалив провести судове засідання за відсутності сторін на підставі наявних у справі матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З`ясувавши позицію сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що в наявності вбачаються законні підстави ухвалити рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2012 року по 07.08.2020 року, від цього шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать копії паспортів та РНОКПП сторін у справі (а.с. 8-9, 10-11), свідоцтво про шлюб (а.с.12), свідоцтва про народження дітей (а.с. 13,14), рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 17.06.2020 року по цивільній справі № 209/1155/20, яке набрало законної сили 07.08.2020 року) Згідно поданої позивачем копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Морозовою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 984, відповідач [PERSON] у період шлюбу 27.07.2013 року набув у приватну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 53,3 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м. (а.с. 15-19). Як визнається сторонами у справі вказана квартира набута сторонами як чоловіком та дружиною в період їх шлюбу, а тому повинно бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. У той же час, як встановлено судом, угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто. До спірних правовідносин, суд вважає за необхідне застосувати норми чинного Сімейного кодексу України. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що вказане позивачем майно сторін є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у нерухомому майні, є рівними. Враховуючи встановлені судом обставини, зважаючи на позиції сторін про визнання набутого у шлюбі майна спільним сумісним майном подружжя, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин набуття спірного нерухомого майна подружжям у період їх шлюбу та його вартості на момент розгляду справи. Як встановлено судом, сторони у своїх заявах до суду погодилися добровільно поділити свою шлюбну квартиру виходячи з рівності її часток, з цих підстав, суд не розглядає питання відступлення судом від рівності часток майна подружжя, вважає обґрунтованим і доведеними позовні вимоги позивача. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрат її цільового призначення. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, приходить до висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що відповідно до ч. 4 ст. 206, ч. 6 ст. 263 ЦПК України є підставою для задоволення позову. Частиною 1 статті 142 ЦПК передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору.

Outcome: approved