Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої вимоги мотивувала тим, що 12.11.2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області. Від цього шлюбу у них народилися діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачем [PERSON] та фактично знаходяться на її утриманні та вихованні. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки вони мають різні характери, різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, через що між ними часто виникали непорозуміння. Спільного господарства та побуту [PERSON] та [PERSON] не ведуть. Подружнє життя з відповідачем не підтримують більше двох років, шлюб існує тільки формально. З вищенаведених підстав, позивач [PERSON] вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим. Позивач також зазначила, що оскільки відповідач офіційно не працює, має нерегулярний, мінливий дохід, а спільні діти проживають з нею, знаходяться на її утриманні, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 700, 00 грн. (сімсот гривень) на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання зявилася, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Позивач [PERSON] просила суд розглядати справу за відсутністю відповідача, не заперечувала проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вбачається, що повістку про виклик до суду від 09.12.2015 року було надіслано позивачу, але до суду повернувся конверт 22.12.2015 року з поштовою відміткою «повернуто за закінченням терміну зберігання». Заяви про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або, якщо повідомлені ними причини неявки визнані неповажними, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, оскільки проти такого вирішення справи не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з наданих позивачем доказів, 12.11.2005 року між [PERSON] (дошлюбне прізвище Шемет) [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 729, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії 1-ФМ № 005948, виданим 12.11.2005 року. Від цього шлюбу у них народились діти: [PERSON], [INFO], про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за № 1000 згідно з Свідоцтвом про народження Серії 1-ФМ № 047062, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області від 21.08.2006 року; та [PERSON], [INFO], про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за № 280 згідно з Свідоцтвом про народження Серії 1-ФМ № 158963, виданим 03.03.2010 року. Згідно з вищезазначеними свідоцтвами про народження, батьком записаний [PERSON], матірю [PERSON]. Судом встановлено, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір'ю - [PERSON], знаходяться на її утриманні. Відповідач належної допомоги по утриманню та вихованню дітей не надає, сторони не досягли згоди щодо добровільної сплати аліментів. Шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] фактично припинилися в листопаді 2011 року. Спільного господарства подружжя не веде, сторони не мають спільного бюджету, не бажають зберегти сім'ю, не вчиняють жодних дій для її збереження, проживають окремо. Фактично сім'ї не існує і зберегти її немає можливості. Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із ст. 55 СК України вбачається, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Таким чином, враховуючи наведене та з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а отже, укладений між сторонами по справі шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В силу ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 184 СК України). Згідно вимог ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п. 17 Постанови пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Враховуючи, що позивачем не надано довідки про доходи відповідача, суд при призначенні аліментів виходить з розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на 01 січня 2016 року складає 1378,00 грн. Сімейне законодавство зобов'язує батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, проте відповідач ухиляється від свого батьківського обов'язку, а тому кошти на утримання дітей (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду. При призначенні аліментів, відповідно до ст. 182 СК України та розяснень, що містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. № 3 суд враховує: стан здоровя та матеріальне становища дитини; стан здоровя та матеріальне становища платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне врахувати вищезазначені норми закону, частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 700,00 грн. (сімсот гривень) щомісячно, починаючи від дня предявлення позову до суду 11.11.2015 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо\~ позивача,\~ на\~ користь\~\~ якого\~\~ ухвалено\~\~ рішення, звільнено від сплати судового збору,\~ він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи\~ відхиленої\~ частини вимог.

Outcome: partial