Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», [PERSON] про припинення договору поруки. Позов мотивує тим, що 12 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №ML-801/050/2008, згідно якого ПАТ «ОТП Банк» було надано [PERSON] кредит у розмірі 30 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом та погашенням кредиту, згідно умов договору, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 12 травня 2034 року. В якості забезпечення виконання зобовязання [PERSON] за вищевказаним кредитним договором, 12 травня 2008 року між позивачем - [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір поруки №SR-801/050/2008, згідно якого остання зобовязалася солідарно відповідати перед ПАТ «ОТП Банк» за виконання зобовязань [PERSON] по кредитному договорі щодо погашення кредиту в сумі 30 000,00 доларів США, щомісячними рівними частинами зі сплатою відсотків, згідно умов договору кредиту, нарахованих на залишок кредиту, з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 12.05.2034 року. Проте, як позивачу стало відомо із позовної заяви ПАТ «ОТП Банк» від 25 березня 2016 року про стягнення з неї та з [PERSON] солідарно заборгованості, 21 квітня 2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено додатковий договір №1 до вищевказаного кредитного договору, згідно якого сторони змінили умови погашення кредиту та сплати відсотків із стандартного графіку на погашення заборгованості ануїтетними платежами, що значно збільшує розмір відсотків, які підлягають до сплати [PERSON] та збільшує обсяг її відповідальності, як поручителя, без внесення будь-яких змін до договору поруки. Враховуючи вищевикладене та те, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, позивач і звернулася до суду з даним позовом та просить визнати припиненим договір поруки №SR-801/050/2008, укладений 12 травня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON], в якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором №ML-801/050/2008 від 12 травня 2008 року. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, позов підтримують та просять суд його задоволити. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «ОТП БАНК» [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у запереченні. Так, представник відповідача вказує на те, що додатковий договір №1 від 21.04.2009 року до кредитного договору №ML-801/050/2008 не містить умов, згідно з якими змінилися зобовязання у бік збільшення. Крім того, 12.11.2013 року між позивачем та АТ «ОТП Банк» був -2- укладений додатковий договір №1 до Договору поруки, згідно якого уточнювався розмір боргових зобовязань, тому навіть припустивши, що позивач могла не знати факт укладення у 2009 році додаткового договору до Кредитного договору, то у 2013 році при укладенні додаткового договору до договору поруки їй були відомі всі суми щодо розміру боргових зобовязань перед банком. Вказаний додатковий договір було укладено у листопаді 2013 року, згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, у звязку з чим, позовна давність закінчилася у листопаді 2016 року, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 12 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №ML-801/050/2008, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 30 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 12 травня 2034 (а.с. 3-4). Також, 12 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та позивачем [PERSON] було укладено Договір поруки №SR-801/050/2008, згідно умов якого поручитель зобовязується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобовязань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобовязань (а.с. 5-6). 21 квітня 2009 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Додатковий договір №1 до Кредитного договору №ML-801/050/2008 від 12 травня 2008 року, згідно якого сторони домовилися внести зміни та доповнення до Кредитного договору, а саме: викласти графік платежів в новій редакції, проценти нараховувати у день сплати процентів, що визначається у Графіку платежів, на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, включаючи день видачі та день повернення; повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів буде здійснюватися шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів у розмірі, строки та з періодичністю, що визначені у графіку платежів (а.с.7-9). Згідно зі статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З метою забезпечення належного виконання зобовязання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобовязання боржником закон передбачає спеціальні заходи - визначає окремі види забезпечення виконання зобовязання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (стаття 546 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається. Відповідно до частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого частиною 1 статті 559 Цивільного кодексу України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі пункту 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст.ст. 3, 12- 15, 20 ЦК, ст.ст. 3- 5, 11, 15, 31 ЦПК України). Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст.16 ЦК України, оскільки це суперечило б положенням ч. 1 ст. 559 цього Кодексу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі № 6-134цс12). Підставою для припинення поруки в порядку частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України є сукупність двох умов внесення без згоди поручителя змін до основного зобовязання та збільшення -3- обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін (постанова Верховного Суду України від 5 лютого 2014 р. у справі № 6-160цс13). Відповідно до частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України підставою для припинення поруки зі зміною основного зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобовязання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується. На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною 1 статті 559 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду України від 5 лютого 2014 р. у справі № 6-160цс13). Також у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11 зазначено, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобовязання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. Тобто змінами основного зобовязання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища. Поряд з цим, відповідно до положень частини 3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами статтей 57-60 Цивільного процесуального кодексу України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Всупереч наведеному позивачем не доведено, що укладений 21 квітня 2009 року Додатковий договір №1 до Кредитного договору №ML-801/050/2008 від 12 травня 2008 року призвів до збільшення її обсягу відповідальності, як поручителя. Також позивачем не доведено, що укладення вказаного договору потягло для неї негативні наслідки, погіршення майнового становища та що зявилися нові ризики, відмінних від тих, з якими вона попередньо погодилася при укладенні договору поруки. Крім того, позивачем було приховано той факт, що 12 листопада 2013 року між нею, [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» було укладено Додатковий договір №1 до Договору поруки №SR-801/050/2008 від 12 травня 2008 року, за умовами якого сторони домовилися внести наступні зміни та доповнення до Договору поруки, зокрема про таке: в розділі «Визначення термінів» термін «Кредитний договір» - Кредитний договір №ML-801/050/2008 від 12 травня 2008 року, укладений між кредитором та боржником, з усіма існуючими та майбутніми змінами, доповненнями та додатками до нього (п.1.1 Договору); боржник зобовязаний повернути кредитору повну суму отриманих боржником кредитних коштів не пізніше 12 травня 2034 року. На дату укладення цього Додаткового договору сума отриманого кредиту складає 23 538,72 доларів США (п. 1.3 Договору). Також даним Договором узгоджено сплату процентів за користування кредитом, сплату пені за прострочення повернення кредиту та процентів, розмір боргових зобовязань, виконання зобовязань в іншій валюті (п.п. 1.3. (б), (в); 2.2; 3.10 Договору) (а.с.35-36). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 5 лютого 2014 р. у справі за № 6-152цс13, згода поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлене шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки, не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності та не суперечить ч. 1 ст. 559 ЦК. Таким чином, при укладенні 12 листопада 2013 року Додаткового договору до Договору поруки позивачу були відомі всі суми щодо розміру боргових зобовязань перед банком. Згідно частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством -4- встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Поряд з цим, як вбачається з вимог статтей 256-257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України і згідно до статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, позивачу було відомо про зміну боргових зобовязань ще у листопаді 2013 року, до суду з вказаним позовом вона звернулася у травня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Однак, суд не бере до уваги доводи відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки, з огляду на зміст статей про строки позовної давності суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed