Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Димитровський експериментально-механічний завод», третя особа Мирноградське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю особи на виробництві, в обґрунтування якого вказала, що вона є матір'ю [PERSON], [INFO], який [INFO] року загинув на виробництві при виконанні трудових обов'язків, що встановлено судовим рішенням про встановлення факту нещасного випадку на виробництві. Вказуючи на те, що в результаті втрати сина, якому на час смерті було всього 18 років, вона зазнала глибоких душевних і моральних страждань, які тривають до теперішнього часу, що змушує її докладати додаткових заходів і зусиль для організації свого життєвого укладу, позивачка просить суд стягнути з відповідача, з вини якого сталася смерть сина, на її користь компенсацію в відшкодування моральної шкоди в розмірі 500000грн. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги підтримали і зазначаючи на невідворотність наслідків та тяжкість душевних і моральних страждань позивачки, спричинених їй загибеллю сина, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечувала, вважала позовні вимоги щодо спричинення позивачці моральної шкоди не обгрунтованими та недоведеними і просила суд в задоволенні позовних вимог повністю відмовити. Представник третьої особи Мирноградське міське відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України до судового засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність. Дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с.11). Згідно свідоцтва про смерть, [INFO] у віці 18 років син позивачки [PERSON] помер (а.с.12). Згідно рішення Димитровського міського суду від 21 грудня 2016 року, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 08.02.2017року, смерть [PERSON] настала в результаті нещасного випадку на виробництві, що стався з ним [INFO] року о 12.15 год. під час перебування в трудових відносинах з відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Димитровський експериментально-механічний завод» (а.с.30-46). Згідно акту №1 про нещасний випадок на виробництві від 10.03.2017року, складеного на виконання рішення суду, та акту проведення спеціального розслідування нещасного випадку на виробництві, смерть [PERSON] настала внаслідок ураження електричним струмом під час виконання ним робіт з відвантаження металобрухту при виході з ладу вантажопідіймального крану. Причиною настання нещасного випадку є незадовільне функціонування системи управління охороною праці в частині допуску працівників до виконання робіт без навчання, перевірки знань та інструктажу з питань охорони праці, контролю за безпечним виконанням робіт та констатовано порушення вимог ст.ст. 13,18 Закону України «Про охорону праці», п.3.1 «Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці» ( а.с.141-156). Частиною 1 ст. 3 Конституції України життя і здоров'я людини визнані в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях мають створюватися створюватися безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Ця норма закону кореспондується з нормою, викладеною у ст.13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок душевних страждань, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Тобто, даною нормою передбачено право батьків потерпілого на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого. Обгрунтовуючи моральну шкоду, позивачка зазначає на розпач, пригнічення і відчай матері, що раптово і несподівано втратила свою дитину, якій на час смерті виповнилося всього 18 років. Смерть найдорожчої людини і розуміння невідворотної втрати призвели до глибоких материнських страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від неї додаткових зусиль для подолання емоційного стресу і організації свого повсякденного життя. Суд приймає до уваги ці доводи позивачки, визнаючи їх достатньо обгрунтованими і доведеними і не приймає твердження представника відповідача про відсутність будь-яких доказів перенесених позивачкою моральних страждань та спричинення їй моральної шкоди у зв'язку зі смертю сина через їх повну безпідставність. При визначенні розміру компенсації суд виходить зі змісту зобов'язання з відшкодування моральної шкоди як форми цивільно-правової відповідальності її заподіювача, яка не ставиться в залежність від висновку експертизи, на що в судовому засіданні вказував представник відповідача, так як будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Враховуючи встановлені судом обставини, приймаючи до уваги, що втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка за жодних обставин не може привести до відновлення попереднього стану життя позивача, суд, користуючись внутрішнім переконанням та приймаючи до уваги засади розумності і справедливості, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки в відшкодування моральної шкоди 120000 грн., що буде їй справедливою сатисфакцією. Вимоги позивачки щодо компенсації їй моральної шкоди в розмірі 500000грн. суд вважає завищеними. Вирішуючи питання судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі викладеного, ст.3 Конституції України, ст.153 КЗпП України, ст.13 Закону України «Про охорону праці», ст.ст.23, 1168 ЦК України,

Outcome: partial