Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, вчиненими під впливом обману, зобовязання приватного нотаріуса виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, стягнення суми та моральної шкоди. Свої доводи мотивує тим , що 27 жовтня 2006 року між нею та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено кредитний договір №11066273000, за яким , відповідно до п.п.1.1-1.3 договору відповідач взяв на себе зобовязання надати їй грошові кошти в сумі 26 000,0 доларів США строком з 27.10.2006 року до 25.10.2016 року зі сплатою процентів у розмірі 11,8% річних. Також, між ними укладено і іпотечний договір до кредитного договору №27728 від 27.10.2006 року , згідно якого для забезпечення виконання зобовязання по кредитному договору в іпотеку передана двокімнатна квартира , яка знаходиться за адресою м . Черкаси , [ADDRESS]. За умовами укладеного договору сторонами визначено порядок надання і погашення кредиту, а також порядок внесення змін до його змісту. Вважає, що відповідач не виконав та грубо порушив встановлені вимоги законодавства про дотримання істотних мов договору щодо надання позичальнику обєктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору, банк приховав фактичне значення реальної відсоткової ставки та фактичне значення подорожчання кредиту. Крім того, за змістом кредитного договору про надання споживчого кредиту №11066273000 від 27.10.2006 року та додаткової угоди №1 до нього у них відсутні встановлені законодавством обовязкові умови, які необхідні для їх укладання: -не встановлено умов надання кредиту, зокрема, про можливі настання валютних ризиків для позичальника -не розкрито та є відсутніми обовязкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу шляхом оприлюднення їх у письмовій формі щодо укладання такого договору -не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості відносно домовленості про розрахунки індексації, інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості -не розписано суми, з яких складаються щомісячні платежі \\ погашення тіла кредиту, погашення відсотків, загальна сума щомісячного платежу \\. Таким чином , на її погляд, графік погашення кредиту не відповідає вимогам п.3.2 Правил надання інформації про умови кредитування. Це дає їй підстави вважати , що при укладенні кредитного договору її не було повідомлено про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, графіки погашення кредиту, а отримана нею інформація при укладенні була неповною та недостатньою для здійснення свідомого вибору запропонованих послуг. Вважає, що кредитний договір укладений під впливом обману. Також, вважає, що договір встановлює процентну ставку на перші 30 днів -11,8% річних і по закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду \\ п.9.2 умов договору\\ . Крім того , банк може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення. За змістом ч.5 ст.ст.11.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець \\ виконавець, виробник \\ не повинен включати у договори із споживачем умови , які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими , включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Також, за її баченням , відповідач створив свою, змішану схему погашення відсотків, що удорожчує кредит, та на підтвердження вказаного надається власний розрахунок, який вказаний в позовній заяві. За її розрахунком , на теперішній час вона виплатила банку 36 946,38 доларів США, згідно додатку 2. Це 142,31 % від суми, що вона отримала. Тобто, переплата становить 42,31%, що складає 10946,38 доларів США . У національній валюті вона виплатила 272\~455,15 грн. \\ фактична сума більша, бо в додатку вказано приблизний курс долара США за курсом НБУ , фактично валюта куплялась в банку за комерційним курсом \\ , це 207,50% від еквіваленту кредиту. Переплата становить 107,50%, тобто, 141 155,15 гривень. Їй,як позичальнику, з боку банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання продукції \\ кредиту \\ , яка не має потрібних властивостей, а саме , стійкої вартості оплати за кредит. Умовами п.4.8 кредитного договору її зобовязано застрахувати за свій власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком компанії на строк не менше одного календарного від настання наступних страхових ризиків, а саме , на випадок пошкодження, втрати або знищення майна, що вимагали наступних сім років , і що вона добросовісно платила. Згідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», що визначає регулювання відносин банку з клієнтом, вказує, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи повязаної особи банку як обовязкову умову надання банківських послуг. Її також не попереджали про валютні ризики, станом на час укладення кредитного договору курс української гривні до долара США становив 505 грн. за 100 доларів США та значно зріс на теперішній час. У квітні 2015 року вона звернулася в усній формі до працівників банку з тим , що не має можливості здійснювати оплату за кредитним договором, після чого ще два рази зверталась письмово з поясненнями та проханнями від 18.05.2015 року та від 9.06.2015 року. На свої звернення вона згодом отримала численні телефонні дзвінки \\ до 32 разів на день \\ з погрозами працівників банку, отримувала СМС повідомлення від PRISTAV про передачу боргу в «БА Пристав», про термінову сплату заборгованості, про підготовлений виїзд за її адресою, тощо. До кредитного договору не включено її дозволу на розголошення відповідачем та іншим особам , відомостей про банківські рахунки, фінансово економічний стан, сімейний стан, а також даних про адресу, дату і місце її народження, тощо. Порушуючи норми чинного законодавства, цим самим, відповідач завдав їй моральних страждань та переживань, оскільки її персональні дані стали відомі третій особі. Просила суд визнати кредитний договір №11066273000 від 27.10.2006 року недійсним з моменту його заключення. При цьому , вказує, що кредитний договір має бути визнаний недійсним з підстав обману у відповідності до ст.230 ЦК України. Також, просила суд зобовязати приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна,яке було передано в іпотеку за договором іпотеки №277728 від 27.10.2006 року , а саме , двокімнатну квартиру за адресою м . Черкаси, [ADDRESS]. Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати односторонню реституцію, а саме , зобовязати відповідача повернути їй сплачені за кредитним договором відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії,тощо, зобовязати повернути всі документи на нерухомість, а саме , на вищевказану квартиру, визнати її право на відшкодування моральної шкоди. В послідуючому [PERSON] неодноразово уточнювала свої позовні вимоги заява від 1.10.2015 року , заява від 6.11.2015 року, від 2 березня 2016 року та в кінцевому варіанті просила суд : -визнати кредитний договір №11066273000 від 27.10.2006 року , іпотечний договір до кредитного договору №27728 від 27.10.2006 року та договір поруки 54107 від 27.10.2006 року недійсними, вчиненими під впливом обману, застосувати наслідки недійсності правочину згідно статей 215,216,228,230 ЦК України -зобовязати приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки №27728 від 27.10.2006 року квартиру [ADDRESS] в м . Черкаси -зобовязати відповідача повернути їй всі документи на нерухомість - на вищевказану двокімнатну квартиру -стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» на її користь 22 932,76 доларів США або еквівалент цієї суми в національній валюті -стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 17000,0 гривень. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги , викладені нею в кінцевому варіанті, підтримала. Представник ПАТ «УкрСиббанк» [PERSON] позовні вимоги не визнав, надавши також письмові заперечення на позов. Заслухавши пояснення сторін , дослідивши письмові матеріали справи , матеріали кредитної справи, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у суду не має. За обставинами справи , встановлено , що 27 жовтня 2006 року між [PERSON] та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено кредитний договір №11066273000, за яким , відповідно до п.п. 1.1-1.3 договору відповідач взяв на себе зобовязання надати їй грошові кошти в сумі 26 000,0 доларів США строком з 27.10.2006 року до 25.10.2016 року зі сплатою процентів у розмірі 11,8% річних. Також, між сторонами укладено і іпотечний договір до кредитного договору № 27728 від 27.10.2006 року , згідно якого для забезпечення виконання зобовязання по кредитному договору в іпотеку передана двокімнатна квартира , яка знаходиться за адресою м . Черкаси , [ADDRESS]. За умовами укладеного договору сторонами визначено порядок надання і погашення кредиту, а також порядок внесення змін до його змісту. Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені статтею 230 ЦК України , оскільки саме на цю норму матеріального права , як на підставу своїх позовних вимог і посилається позивачка [PERSON] у своєму позові. А тому , суд має зазначити , що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел, особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те , що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман має місце також і тоді , якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивач , як сторона , яка діяла під впливом обману , повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається , що мала місце помилка. Обман стосовно мотиву, тобто , внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема , обман щодо фінансового становища контрагента , як мотиву правочину, не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Суд вважає, що позивачка [PERSON] ніяким чином не підтвердила та не довела в судовому засіданні , як сам умисел ПАТ «УкрСиббанку» - обставини навмисного цілеспрямованого введення її, як сторони за договором, в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину, так і сам факт обману та істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману. Також, окремо слід зазначити і щодо обґрунтованості застосування положень Закон України «Про захист прав споживачів» до кредитних відносин,як на це вказує позивачка [PERSON] Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», визначено, послуга - діяльність виконавця з надання \\ передачі \\ споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст.1 даного Закону зазначено , що споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем \\ банком або іншою фінансовою установою \\ споживачеві на придбання продукції. Відповідно до п.11 вказаного Закону , також вказано , що такий договір укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти \\ споживчий кредит \\ або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У цьому Закону чітко прописана процедура укладання договору, в якій йдеться й про питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування : мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту , строк, на який кредит може бути одержаний та варіанти його повернення. При цьому , в разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Разом з тим , Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають ЗОБОВЯЗАЛЬНІ відносини, тому, до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються. Повністю спростовуються доводи позивачки [PERSON] в частині того , що банком не дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в момент укладення кредитного договору банк не попередив позичальника про різні умови кредитування, ризики та не надано інформацію про орієнтовану сукупну вартість кредиту,тощо. Так, відповідно до п.п.8.2., 9.13 кредитного договору позичальник підписанням даного договору підтвердив свою здатність виконувати умови даного договору, що кредитний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обовязковими для позичальника, що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обовязки за цим договором, і погоджується з ними, всі умови даного договору йому цілком зрозумілі, і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Перед підписанням даного договору позичальником отримано Інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Підтвердженням зазначених пунктів кредитного договору є наявність Інформаційного листа підписаного 27.10.2006 року власноручно [PERSON], яким відповідно до вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», АТ «УкрСиббанк» повідомив позичальника про відомості, що були суттєвими для обрання найбільш привабливої програми кредитування та особливостей умов кредитування фізичних осіб. Зі змісту Інформаційного листа банк повідомив позивача про наявність інших умов кредитування, а саме, кредитування в національній валюті та іноземних валютах \\ євро, долари США, швейцарські франки \\ , основна відмінність полягає у різниці процентних ставок, виходячи із прогнозів стабільності обраної позивачем валюти кредиту. Щодо сукупної вартості кредиту, то кредитний договір був укладений 27 жовтня 2006 року, натомість постанова Правління НБУ №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», була постановлена 10.05.2007року, тобто , за півроку до державної реєстрації Правил в Міністерстві юстиції України. Таким чином, кредитний договір не повинен відповідати вимогам цих правил, а лише ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції на момент укладення договору. Таким чином , що стосується посилань позивачки у позові та у судовому засіданні на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року , як на правову підставу позовних вимог, то [PERSON] відповідно до її власноручно підписаного інформаційного листа 27.10.2006 року, підтвердила , що із основними умовами надання кредиту вона ознайомлена. Сам кредитний договір №11066273000 укладено 27.10.2006 року , а вищевказані Правила … , затверджені постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, постанова Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року набрала чинності 5.06.2007 року, тобто, фактично за спливом більше півроку після укладення сторонами кредитного договору. Крім того, згідно наданої суду заяви від 23.10.2006 року на отримання кредиту позивачка підтвердила своїм підписом , що із основними умовами надання кредиту вона ознайомлена. Вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені ЦК України \\ статті 215, 1048-1052, 1054,1055 \\ , Законом України від 12 липня 2001 року № 2499-VI «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуги», ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, суди повинні встановлювати такі обставини: -досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору: мета , сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види \\ способи \\ забезпечення зобовязань позичальника, відсоткові ставки , порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору -кредитний договір має укладатись обовязково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що повязана з його нікчемністю -сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності -волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. При вирішенні судом справ про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати розяснення,наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Про це вказано у постанові № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Відповідно до вищевказаної постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними , суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини та на підставі цих норм вирішувати справи. Цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються ЦК України, ЗК України, СК України, Законом України «Про захист прав споживачів» та іншими актами законодавства. Також, в постанові Пленуму ВС України вказується , що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 і 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України,які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам КМ України, актам інших органів державної влади України, у випадках в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших , крім актів цивільного законодавства, нормативно правових актів, прийнятих відповідно до конституції України \\ ст.ст.1,8 Конституції України \\ . Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. \\ ст.2 постанови \\ Відповідно до п.4 постанови судам відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом \\ ч.1 ст.219, ч.1 ст.220 , тощо \\ та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом \\ частина друга статті 222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК , тощо \\ . Відповідно до п.7 вказаної постанови Пленуму ВС України встановлено , що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та їх застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пунктом 8 постанови визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною \\ сторонами \\ вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною \\ сторонами \\ вимог , які встановлені статтею 203 ЦК , саме на момент вчинення правочину. Позивачка [PERSON] за власним волевиявленням звернулася до банку відповідача з метою отримання кредиту та згідно пунктів 1.1 8.2 розділів підтвердила всі умови договору , визнала їх як справедливі , власноручно підписала кредитний договір та виконує умови цього договору по теперішній час . Відповідно до обставин справи та пояснень позивача підписання даного договору свідчить про те , що : -всі умови даного договору їй були цілком зрозумілі і вона вважала їх справедливими по відношенню до неї, 17.03.2015 року нею сплачено останній платіж за договором, проте, ознайомившись більш детально з обставинами укладення договору в 2015 році , вона встановила, що даний договір значно погіршує її матеріальне становище , що їй при укладенні договору мали пояснити та повідомити у письмовій формі про послуги, що ним надаються відповідно до ст.ст. 6,11 Закону України «Про захист прав споживачів» та цей договір має бути визнаний недійсним, а тому , вона і звернулася до суду. 27 жовтня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту №11066273000 відповідно до якого позивачка отримала кредит у розмірі 26 000,0 доларів США , що дорівнює еквіваленту на день укладення договору за курсом НБУ 131 300,00 гривень. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа \\ кредитодавець\\ зобовязується надати грошові кошти \\ кредит \\ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю кредит у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором. Пунктом 1.5 кредитного договору сторони домовились, що банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № 26201056924400 у АКІБ «УкрСиббанк», код банку \\ МФО \\ 351005, для подальшого використання за цільовим призначенням: на поточні потреби. Зазначена умова договору є результатом домовленості сторін, міститься в умовах договору та є обовязковою в силу наведених норм цивільного законодавства. Також, встановлено , що 27.10.2006 року банком було перераховано грошові кошти у сумі 26 000 \\ двадцять шість тисяч \\ доларів США на рахунок № 26201056924400 [PERSON] з призначенням платежу: кредитні кошти згідно кредитного договору №11066273000 \\ ордер - розпорядження №1). Також, заявою на видачу готівки № 11 від 27.10.2006 року підтверджується видача з поточного рахунку № 26201056924400 та отримання позичальником суми кредиту \\ грошових коштів \\ . Банком виконано умови кредитного договору, а саме, перераховано на поточний рахунок позичальника кредитні кошти у іноземній валюті згідно з умовами кредитного договору та отримання позичальником на те, що він розраховував грошові кошти для поточних потреб. Банк виконав свої зобовязання перед позичальником за кредитним договором надавши кредит, зі свого боку позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит. Вищевикладене підтверджує обставини видачі позивачці [PERSON] кредиту в доларах США. Не відповідають фактичним даним і посилання [PERSON] про недотримання банком ліцензійних умов діяльності, використання іноземної валюти та видача доларів США. Частиною 2 статті 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, тому, укладення між сторонами договору про надання кредиту в іноземній валюті не суперечить законодавству, чинному на час укладення цього договору. Суд вважає обгрунтованими твердження представника відповідача про те , що банк, як фінансова установа, відповідно до ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за наявності ліцензій на здійснення валютних операцій або письмового дозволу на здійснення операцій із валютними цінностями, який, до переоформлення [PERSON] Банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України № 3024-УІ від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків», є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Згідно до п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави \\ підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання \\, суд має виходити з того, що [PERSON] Банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про [PERSON] України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі [PERSON] Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління [PERSON] банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 \\ зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028 \\. Відповідно до п 1.5 вказаного Положення, використання іноземної валюти, як засобу платежу, без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк \\ ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення [PERSON] Банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій \\. У зв'язку з наведеним, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, у жодної зі сторін кредитного договору. 21 грудня 2001 року [PERSON] Банком України видана банківська ліцензія за № 75 акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» та 19 листопада 2005 року [PERSON] Банком України видано дозвіл № 75-2 та додаток до дозволу, згідно з якими банку було надано право на здійснення операцій з валютними цінностями. АКІБ «УкрСиббанк» на момент укладення кредитного договору мав всі відповідні ліцензії та дозволи на проведення валютних операцій, у тому числі, й укладення кредитного договору із позивачем. Таким чином, банк мав право видавати позичальнику [PERSON] кредит в іноземній валюті, та при цьому волевиявлення було на отримання коштів в іноземній валюті за її власним бажанням. Щодо посилання [PERSON] на валютні ризики, зокрема, про істотну зміну курсу долара США. Встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют проводиться щоденно [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, у відповідності до ст.36 Закону України «Про [PERSON] банк України», ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Положення «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів». Таким чином, відповідач ПАТ «УкрСиббанк» не впливає на зміну курсу валют і не може прогнозувати чи встановлювати офіційний курс гривні до іноземних валют та відповідно нести відповідальність за валютні ризики на які посилається позивачка. Пунктом 13 та п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про практику\~\~застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, а саме, те, що для визнання кредитного договору недійсним з підстав\~\~надання \\ отримання \\ споживчого кредиту в іноземній валюті, можливе лише якщо даний договір було укладено після набрання чинності Закону України\~\~від 22.09.2011 року\~\~«Про внесення\~\~змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживача фінансових послуг». Разом з тим , встановлено, що\~\~кредитний договір між сторонами укладено в 2006 році, а тому, норми вищевказаного Закону на дані правовідносини не поширюються. Крім того, саме по собі зростання \\ коливання) курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходити з\~\~динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити\~\~в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість\~\~отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобовязання по відношенню до іншої сторони правочину \\ ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обовязок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож, стає зрозумілим, що валютні ризики несе позичальник , як сторона, яка має невиконані зобов`язання за кредитним договором. Також, судовому засіданні піднімалося питання в частині обставин видачі кредиту у відділенні банку. Положенням про відділення № 362 АКІБ «УкрСиббанк » від 15.11.2004 року № 39, що погоджено Рішенням Комісії з питань нагляду те регулювання діяльності банків при управлінні [PERSON] Банку України в Черкаській області встановлено, п.1.6 «Відділення виступає від імені АКІБ «УкрСиббанк» в межах повноважень довіреності начальника відділення». Пунктом 4.4 вказаного Положення визначено, що начальник відділення «здійснює юридичні дії з юридичними та фізичними особами у відповідності з цим Положенням та в межах своїх компетенцій згідно довіреності». Рішенням Комісії з питань нагляду те регулювання діяльності банків при Управлінні НБУ в Черкаській області № 138 від 28.04.2004 року призначено на посаду начальника відділення, де і видавався кредит, [PERSON] Дозволом заступника Голови Правління АКІБ «УкрСиббанк» [PERSON] від 25.11.2004 року за № 7840 надано право відділенню № 362 АКІБ «УкрСиббанк» виконувати операції щодо п.2 «Розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, у частині надання кредитів юридичним і фізичним особам від імені та на умовах, визначених АКІБ «УкрСиббанк». Щодо посилання в позовній заяві та в судовому засіданні на метод «факт/360» нарахування відсотків \\ п.1.3.3 \\ , про створення змішаної схеми погашення відсотків, що за поясненнями позивачки удорожчує кредит. Положення про регулювання [PERSON] банком України ліквідності банків \\ п.6, розділ 1\\ , затвердженого постановою Правління НБУ № 378 від 26.09.2006 року, базовою кількістю днів для нарахування процентів за операціями вважається 365 днів, вказане не обмежує використання і інших методів нарахування. Кредитним договором нарахування процентів за договором здійснюється щомісяця, методом «факт/360», отже , сторони погодили такий порядок нарахування. У звязку із вищевикладеним, встановлено, що підстави для визнання кредитного договору №11066273000 від 27.10.2006 року недійсним відсутні , а тому , всі інші позовні вимоги, які безпосередньо стосуються обставин його укладення та є похідними, також не підлягають до задоволення, а саме , про визнання іпотечного договору до кредитного договору № 27728 від 27.10.2006 року, договору поруки 54107 від 27.10.2006 року - недійсними, вчиненими під впливом обману, про застосування наслідків недійсності правочину згідно статей 215,216,228,230 ЦК України, про зобовязання приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки №27728 від 27.10.2006 року квартиру [ADDRESS] в м . Черкаси, про зобовязання відповідача повернути позивачці всі документи на нерухомість - на вищевказану двокімнатну квартиру, про стягнення з ПАТ «УкрСиббанк» на користь позивачки 22 932,76 доларів США або еквіваленту цієї суми в національній валюті та стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди 17000,0 гривень. Фактично за позовними вимогами позивачки вказується на обставини , які, на погляд позивачки, є підставами для визнання саме кредитного договору недійсним , решта ж вимог щодо визнання іпотечного договору та договору поруки фактично ніякими доказами не обґрунтовуються та робиться лише посилання , що вони також є недійсними. Оскільки позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, до задоволення не можуть підлягати і вимоги про виключення з реєстру іпотек та заборон відчуження запису про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки №27728 від 27.10.2006 року квартиру [ADDRESS] в м . Черкаси, про зобовязання відповідача повернути позивачці всі документи на нерухомість , про стягнення з ПАТ «УкрСиббанк» на користь позивачки 22 932,76 доларів США або еквіваленту цієї суми в національній валюті та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги [PERSON] базуються на власному тлумаченні нею законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин , даних мережі Інтернет та частковому вибору судових рішень у питаннях вирішення спорів даної категорії за окремо взятими обставинами справ та намаганні їх використати до обставин , що склалися між нею та відповідачем за кредитним договором №11066273000 від 27.10.2006 року. Відповідно до ст. 658 ЦК України договір є укладеним , якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору . Істотними є умови про предмет договору , умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови , щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди . Встановлено , що позивачкою підтверджена обізнаність з умовами кредитного договору №11066273000 від 27.10.2006 року та обставини вільного волевиявлення на укладення кредитного договору . За таких обставин посилання позивача в позові та в судовому засіданні на порушення прав позивачки необґрунтоване ні з точки зору закону , ні з точки зору обставин справи , оскільки відповідачем ніяким чином не порушено ні умов договору від 27.10. 2006 року, ні вимог чинного законодавства . Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність « визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України , нормативно правовими актами [PERSON] банку України та угодами \\ договорами \\ між клієнтом та банком . Розмір процентної ставки за кредитом залежить від певних факторів , зокрема рівня кредитного ризику , наданого позичальником забезпечення , попиту і пропозиції на ринку кредитних ресурсів , строку кредиту , облікової ставки НБУ. Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд . Згідно до цієї ж ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства , якщо в цих актах прямо вказано про це , а також у разі , якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами . Таке положення закону повністю відповідає правилам ст.ст. 627,628,629 ЦК України , які передбачають , що сторони є вільними в укладанні договору та у визначенні умов договору . Зміст договору становлять умови , визначені на розсуд сторін і погоджені ними , які є обовязковими для сторін . При вирішенні даного спору щодо визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним, суд враховує вимоги законодавства , що стосуються їх чинності ЦК України, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема , це: - досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види \\ способи \\ забезпечення зобовязань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. - кредитний договір має укладатись обовязково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що повязані з його нікчемністю - сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. - волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. В судовому засіданні встановлено та підтверджено відповідачем , що [PERSON] допустила порушення кредитної дисципліни , умов кредитування. Також встановлено , що відповідач діяв у відповідності до умов кредитного договору №11066273000 від 27.10.2006 року , не допустив порушення умов цього договору та вимог чинного законодавства . За таких обставин , коли відповідачем чітко підтверджено обставини порушення [PERSON] кредитної дисципліни , а також те , що [PERSON] більше девяти років виконувала взяті на себе зобовязання перед банком, кредитний договір за таких обставин не може визнаватися недійсним , а даний позов є фактично надуманим та направлений з метою уникнення від цивільно правової відповідальності. [PERSON] 27.10. 2006 року власноручно підписала вказаний договір, та вбачається , що умови кредитного договору позивачці зрозумілі та доведені до неї , тлумачаться і розуміються нею вірно , що може свідчити про надуманість таких посилань. В судовому засіданні позивачка визнала, що станом на час підписання кредитного договору , тобто , 27 жовтня 2006 року вона була згідна з усіма умовами цього кредитного договору та лише за збігом більше 9 \\ девяти \\ років, вона дізналася про порушене право , що вказаний договір , на її погляд , є несправедливим, ущемляє її права, суперечить принципу добросовісності та має бути визнаний недійсним. В порядку ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами, а саме, зобовязання згідно ст. 526 ЦК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших нормативно правових актів . Загальні вимоги дійсності правочину визначені ст. 203 ЦК України. Укладений сторонами кредитний договір повністю відповідає цим вимогам . Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними, суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права , якими регулюються відповідні відносини , та на підставі цих норм вирішувати справи . Відповідно до обставин, встановлених в судовому засіданні , позивачці [PERSON] працівниками банку доводилась до відому інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а також про ту , яка йдеться в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та на яку посилається позивачка. При цьому , представником відповідача підтверджено , що банком чітко дотримана процедура укладання договору, яка включає питання надання інформації споживачеві про кредитодавця, щодо умов кредитування, мету, для якої кредит може бути використаний, форми його забезпечення , сукупну вартість кредиту, тип відсоткової ставки, вартість послуги з оформлення договору , строк, на який кредит може бути одержаний , варіанти його повернення, і таке інше. Всі ці питання були обєктом доведення до відому [PERSON] та обговорювались сторонами. При цьому, договір укладено у письмовій формі , один примірник якого знаходиться у позивачки. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав , визначених законом , та із застосуванням наслідків недійсності , передбачених законом . Також, відповідно до судової практики відносно даної категорії справ, вбачається , що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики , процедура виконання договору, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому , до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Суд вважає, що позивачем [PERSON] пропущено строк позовної давності , відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Встановлено, що [PERSON] власноручно підписала кредитний договір 27.10.2006 року , достовірно знала про всі умови цього договору, частково виконувала умови цього договору, проте , до суду звернулася лише 28.07.2015 року. Крім того, встановлено , що на час укладання кредитного договору Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не діяли. Узагальнюючи вищенаведене , підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у суду не має. На підставі наведеного , ст.ст. 11, 60, 213-215 ,88 ЦПК України ,

Outcome: dismissed