Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним вище позовом до відповідача, який в подальшому уточнювала. В обґрунтування своїх позовних вимог (а.с.2, 47, 203) посилалася на те, що вона є власником земельної ділянки (кадастровий номер 7324586500:03:003:0171) площею 0,200 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в селі Михальча Сторожинецького району Чернівецької області, що підтверджується державним актом, однак відповідач самовільно зайняв та неправомірно використовує частину її земельної ділянки площею 0,0172 га на якій здійснює будівництво будівель та веде городництво. Факт самовільного захоплення відповідачем частини її земельної ділянки зафіксовано актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 05.07.2016 року інспекторами Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області і за вказані самовільні дії відповідач притягувався до адміністративної відповідальності згідно постанови № 25 від 07.07.2016 року за ст.53-1 КУпАП. Однак не дивлячись на це та на її неодноразові вимоги, а також на припис інспектора Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області з вимогою звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, відповідач ділянку не звільнив і продовжував і продовжує користуватись нею. Посилаючись на норми Земельного та Цивільного кодексів України, позивач в кінцевому варіанті своїх позовних вимог просила зобовязати відповідача усунути перешкоди в користуванні нею самовільно зайнятою ним земельною ділянкою кадастровий номер 7324586500:03:003:0171 площею 0,0172 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, яка розташована в селі Заволока Сторожинецького району Чернівецької області та належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 110071 шляхом звільнення цієї земельної ділянки від будівель (демонтажу частини будівель: будівля позначена на ситуаційному плані цифрою «1» площею 0,0008 га та будівля позначена на ситуаційному плані цифрою «2» площею 0,0008 га) та привести дану земельну ділянку до стану придатного для використання за цільовим призначенням. В судовому засіданні, представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини зазначені в позові. Пояснив, що поновлювати строк позовної давності, з огляду на подану відповідачем заяву про це, не буде просити суд так як строк [PERSON] не пропустила так як фактично їй стало відомо про порушення її права коли шевчука В.Д. притягнули до адміністративної відповідальності. Відповідач та його представник [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю посилаючись на те, що побудовані [PERSON] споруди відповідають вимогам ДБН, що підтверджується відповідною Декларацією про готовність обєкта до експлуатації. Крім того рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки [PERSON] було прийнято на кілька місяців раніше від аналогічного рішення сільської ради по [PERSON], а відповідно постраждалим може бути саме він а не позивач. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог, як по суті так і внаслідок пропуску строку позовної давності оскільки [PERSON] було відомо про забудову ще у 2008-2009 роках і саме відтоді заявлялися усні претензії з цього приводу. Дослідивши надані докази, в тому числі висновок судової земельно-технічної експертизи № 55/03-18 (а.с.168-177), суд приходить до наступних висновків. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані із позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності, згідно Державного акту від 20.09.2007 року № ЯЕ 110071 (а.с.7) та витягу з Державного земельного кадастру № НВ-7301657812016 (а.с.17), земельна ділянка площею 0,2000 га, кадастровий \~ \~ \~ \~ номер 7324586500:03:003:0171, для будівництва і обслуговування житлового будинку, а також будинковолодіння, яка розташована в с.Михальча Сторожинецького району Чернівецької області. Сусідньою із вказаною земельною ділянкою, розташована також земельна ділянка [PERSON], яка належить йому на підставі Державного акту серії ЯЕ № 361954, площею 0,1657 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7324586500:03:005:0291, що в с. Заволока, Михальчанської сільської ради Сторожинецького району. Чернівецької області. Земельні ділянки межують між собою по межових знаках від літ. «А» до літ. «Б» ділянки [PERSON] та від літ. «Г» до літ. «А» земельної ділянки [PERSON] Із наданого суду висновку експертного земельно-технічного дослідження від 02.06.2016 року за № 397 (а.с.8), вбачається, що частина земельної ділянки [PERSON] площею 0,0172 га накладається на земельну ділянку [PERSON] В липні місяці 2016 року державним інспектором сільського господарства було складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства [PERSON] (а.с.20), яким виявлено самовільне захоплення [PERSON] земельної ділянки [PERSON] за що 07.07.2016 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.53-1 КУпАП. Припис Державного інспектора сільського господарства від 05 липня 2016 року (а.с.24) щодо усунення порушень земельної ділянки [PERSON], [PERSON] виконаний не був, що додатково було встановлено цим же Державним інспектором 08 серпня 2016 року (а.с.27) Частиною 6 статті 82 ЦПК України встановлено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Із матеріалів цивільної справи вбачається, що постанова про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки площею 0,0172 га, яка належить [PERSON], набрала законної сили. [PERSON] був присутній при розгляді адміністративного протоколу щодо нього, постанову отримав але не оскаржував її та погодився з нею сплативши накладений на нього штраф в сумі 170 гривень. Таким чином правовими наслідками самоправних дій відповідача є те, що дії по самовільному захопленню частини земельної ділянки позивача [PERSON] площею 0, 0172 га мали місце і ці дії були скоєні відповідачем по дійсній цивільній справі [PERSON], що доведено в суді і додатковому доказуванню, до скасування постанови Державного інспектора сільського господарства від 07.07.2016 року (а.с.26), не підлягає. Разом з тим, перевіряючи доводи відповідача щодо правильності, в межах норм і межових знаків, користування ним земельною ділянкою та наявності у нього відповідного свідоцтва про право власності на нерухоме майно в т.ч. гараж літ. «Б» та сарай літ. «Г», та їх вплив на правомірність позовних вимог позивача, суд призначав судову земельно-технічну експертизу. Згідно висновку № 55/03-18 судової земельно-технічної експертизи від 19-30.03.2018 року, яка проводилась за ухвалою суду від 17.11.2017 року за клопотанням відповідача [PERSON], який не погодився із доводами позивача щодо самовільного захоплення ним частини її земельної ділянки встановлено, що земельна ділянка [PERSON] зміщена в бік суміжного землекористувача [PERSON] та накладається на земельну ділянку [PERSON] Інші питання, в т.ч. і щодо площ земельних ділянок перед експертом не ставилися, а тому висновок експертизи в цій частині до уваги не приймається. Що стосується наявного у відповідача [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.98), в т.ч. і на те, що знаходиться частково на земельній ділянці позивача [PERSON], то суд знаходить, що наявність такого нерухомого майна не впливає на неправомірні дії відповідача по зайняттю сусідньої земельної ділянки. До того ж очевидним є те, що спірні будівлі гараж літ. «Б» та сарай літ. «Г», які частково збудовані на земельній ділянці [PERSON] зазначені в схематичному плані технічного паспорту на садибний будинок [PERSON], як самовільно і суду не дано ні пояснень з цього приводу ні будь-яких доказів переведення самовільно побудованих обєктів в не самовільні. Спростувань зі сторони відповідача площ земельної ділянки на яких збудовані обєкти нерухомості, до суду не надано, а тому суд використовує площі зазначені в ситуаційному плані який до суду було подано представником позивача в ході уточнення позовних вимог (а.с.204) проти якого до суду також не надходили заперечення. Виходячи із зазначеного очевидною є неправомірність дій відповідача, який здійснив безпідставне захоплення частини земельної ділянки, яка йому не належить, здійснив на цій земельній ділянці будівництво обєктів нерухомості та фактично порушив право сусіда [PERSON] на володіння, користування і розпорядження своєю земельною ділянкою. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Доводів відповідачів щодо такої неправомірності, які б спростували висновок судової земельно-технічної експертизи, а відповідно і висновки суду, який прийняв вказаний доказ, суду не надано. Позивач скористався своїм правом на усунення йому перешкод в користуванні земельною ділянкою подавши даний позов до суду і вказані позовні вимоги, суд знаходить, правомірними так як належними доказами доведено створення перешкод [PERSON] зі сторони [PERSON] в користуванні нею своїм майном. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню. Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності, суд знаходить, що позивачем такі строки не пропущені. Згідно положень ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Перебіг позовної давності, у відповідності до вимог ч.1 ст.161 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зазначаючи про те, що спірні земельні відносини та претензії з приводу цих відносин існують з 2008-2009 років, відповідач не довів вказані твердження належними і допустимими доказами, а тому суд використовує наявні в справі докази існування таких відносин. Із акту прийому передачі та закріплення межових знаків зовнішніх меж землекористування в натурі (на місцевості,) від 12.06.2015 року (а.с.15) вбачається, що закріплення меж земельної ділянки яка належить [PERSON] було проведено саме 12.06.2015 року. Про інше, більш раннє закріплення таких меж в натурі і передачу межових знаків землевласнику на зберігання ні в цьому акті ні в будь-якому іншому документі не зазначено. Таким чином, на думку суду, слід вважати, що про порушення права користування земельною ділянкою зі сторони сусіда [PERSON] землевласнику [PERSON] стало офіційно відомо 12.06.2015 року. З того часу позивач зверталася до експертів для проведення досліджень її земельної ділянки (заява згідно висновку № 397 від 17.05.2016 року) (а.с.8) та до Державних інспекторів сільського господарства, які складали акт перевірки (а.с.20), припис (а.с.24) та протокол про адміністративне правопорушення від 05.07.2016 року (а.с.23), виносили постанову про накладення адміністративного стягнення від 07.07.2016 року (а.с.26) та давали відповідь від 11.07.2016 року на її звернення (а.с.28). До суду [PERSON] звернулася 07 листопада 2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності на пропуск якого посилається відповідач та просить застосувати наслідки такого пропуску, що з огляду на викладене задоволенню не підлягає. На підставі ст.41 Конституції України, ст.ст. 125, 152, 212 Земельного кодексу України ст.ст. 321, 391 ЦК України та

Outcome: approved