Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить розірвати з відповідачем [PERSON], покликаючись на припинення сімейних стосунків. Ухвалою судді від 2 липня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 1 серпня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просить задоволити. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча в порядку ст.130 ЦПК України був повідомлений про дату, час і місце такого, причин неявки не повідомив та не подав суду відзив на позовну заяву. З урахуванням відсутності заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч.4 ст.223, ст.280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що постановлено відповідну ухвалу. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. У ч.3 ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу - позов про розірвання шлюбу може бути пред*явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 17 липня 2004 року у Тетевчицькій сільській раді Радехівського району Львівської області, актовий запис № 5, в якому мають двої неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (ст.21 СК України). Отже можна зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності згоди чоловіка чи жінки на такий союз не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. З пояснень в суді позивача встановлено, що з 2013 року між сторонами постійно виникали конфлікти та сварки, що призвели до розпаду сім'ї у лютому 2015 року. Сторони не ведуть спільне господарство та не підтримують подружні відносини, проживають окремо. Позивач запевнила суд, що вживати заходів для відновлення сімейних стосунків не буде. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.112 СК України). Наведені обставини свідчать, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, суперечать інтересам сторін, а шлюб існує формально, який слід розірвати, задоволивши вимоги позивача. Також в порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, а саме 704,80 грн. судового збору.

Outcome: approved