Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування вимог вказує, що 13 листопада 2015 року між нею та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичив в неї грошові кошти в сумі 126500 грн., про що надав письмову розписку та зобов`язувався повернути позичені кошти до 01 березня 2016 року. Станом на 01 березня 2016 року між нею та [PERSON] було укладено додаткову угоду, за якою було змінено строк повернення коштів до 31 серпня 2016 року. До теперішнього часу відповідач позичені грошові кошти не повернув, ухиляється від контактів з нею. Крім того, згідно з п.7 договору позики, позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також десять процентів річних від простроченої суми. Однак, по даний час [PERSON] не виконав взятого на себе обов`язку та не повернув їй позичені кошти, тому просить стягнути із [PERSON] суму боргу за договором позики з врахуванням індексу інфляції і десятьох відсотків річних в розмірі 179780 грн., понесених судових витрат в розмірі 1797 грн. та 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Миронова Л.Ю. в судове засідання не з`явилися, однак представник позивача направила до суду клопотання, згідно якого позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити та проводити розгляд справи у їх відсутності.. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подавав. Ухвалою суду від 03 квітня 2020 року постановлено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, передано на розгляд до Старосинявського районного суду Хмельницької області за підсудністю. Представником позивача направлено до суду інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з підтвердженням належності відповідачу [PERSON] нерухомого майна за адресою [ADDRESS] . Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики від 13 листопада 2015 року, відповідно до умов якого [PERSON] (позикодавець) передала, а [PERSON] (позичальник) прийняв у власність грошові кошти в сумі 126500 (сто двадцять шість тисяч п`ятсот) гривень, що є еквівалентом 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на момент укладання даного договору, та зобов`язується повернути позикодавцеві позику в строк до 01 березня 2016 року у вигляді суми коштів у такій самій сумі еквівалентній доларам США за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів, що також підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 13 листопада 2015 року. 01 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору позики від 13 листопада 2015 року, згідно якої було змінено п.1 Договору позики від 13.11.2015, а саме, що [PERSON] зобов`язується повернути позикодавцеві ( [PERSON] ) позику у вигляді грошової суми коштів у гривнях, що на момент повернення грошових коштів за офіційним курсом Національного банку України буде еквівалентна 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларам США та змінено п.2, а саме строк повернення [PERSON] позиченої суми до 31 серпня 2016 року, про що також було надано [PERSON] письмову розписку від 01 березня 2016 року. В узгоджений сторонами строк до 31 серпня 2016 року відповідач позивачу позичені кошти не повернув. Позивач [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача [PERSON] з проханням повернути борг в добровільному порядку, однак врегулювати спір мирним шляхом їй не вдалося, оскільки останній всіляко уникає зустрічей та телефонних дзвінків від позивача. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника. За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, зробленого Верховним Судом України в постанові від 18.09.2013 р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошових коштів позичальнику. На підтвердження укладення договору позики позивач представив суду розписки, які свідчать про передання [PERSON] у позику [PERSON] грошових коштів в сумі 126500 грн. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При обрахунку десятьох процентів річних за основу береться розмір простроченої суми, визначеної у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Отже, позивач має право на отримання десятьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання. Загальний розмір 10% річних за прострочення виконання зобов`язання по даному договору позики за період з 01.03.2016 року по 28.08.2019 року (365 днів) становить 41400 грн. відповідно до розрахунку позивача наданому до позовної заяви. Даний розрахунок перевірений судом та суд вважає його вірним. Відповідно до положень статті 1048 ЦК України, позивачем правомірно розраховано проценти від суми позики із застосуванням облікової ставки НБУ. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по договору позики 179 780 (сто сімдесят дев`ять тисяч сімсот вісімдесят) грн., а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Згідно ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі, на професійну правничу допомогу. Частиною 2 статті 137 ЦПК встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Відповідно до роз`яснень п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з тим, позивачем [PERSON] не надано доказів, які свідчать про обсяг наданих послуг і виконаних робіт, зокрема відсутні розрахунки витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного, відсутні підстави для відшкодування [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу. Судові витрати стягнути з відповідача відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: partial