Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання та визначення місця проживання малолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.09.2010 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Подружнє життя не склалося, через суперечки та конфлікти, що призвели до напруженості у їх відносинах та припинення шлюбних стосунків. Відповідач не цікавиться потребами сім»ї, не приймає належної участі в матеріальному забезпеченні сім»ї, живе лише своїми інтересами, крім того свідком усіх конфліктів є їх донька, яка любить і маму і тата і через їх суперечки страждає і дуже хвилюється, тому просила суд про розірвання шлюбу між нею та відповідачем. Крім того, їх донька з грудня 2016 року проживає фактично з нею, вона виявляє турботу про неї та забезпечує належні умови проживання та виховання для дитини, а також її нормальний психологічний та інтелектуальний розвиток. Тоді як відповідач при дитині влаштовує сварки, в ході яких припускається до аморальних вчинків, фізично та словесно ображає її, принижує в присутності дитини. Вона має стабільну оплачувану роботу, достатній дохід та постійне місце проживання. Оскільки відповідач фактично усунувся від своїх обов»язків по матеріальному забезпеченню сім»ї, матеріально дитину не забезпечує, вважає, що в її інтересах проживати саме з нею, оскільки вона може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку своєї доньки, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Просила суд постановити рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання доньки в розмірі ? частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно до її повноліття, а також визначення місця проживання доньки разом з нею. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі за вищевикладеними обставинами та просили їх задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позову своєї довірительки та просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення. Пояснив, що заперечує проти викладеного позивачем в позовній заяві. Зазначив, що те, що викладено позивачем в позові є неправдою та надуманими нею вигадками, він завжди цікавився сім»єю, донькою, матеріально допомагав, після народження дитини став жити її інтересами і потребами, з малечку постійно з нею грався та купав, приділяв набагато більше уваги ніж позивачка. Дійсно в їх сім»ї бувають конфлікти, проте причина розладу їх сімейного життя не бажання дружини жити сім»єю, сім»я для позивачки велике навантаження, зайвий клопіт. Крім того, ніякого фізичного насилля до дружини він не застосовував і у позивачки жодного доказу про це не має. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явилася, в своєму листі просила суд вирішити спірне питання на розсуд суду з урахуванням інтересів малолітньої дитини. Вислухавши пояснення позивача, її представника та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає , що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного . Як достовірно встановлено в судовому засіданні, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10.09.2010 року. Шлюбні відносини між подружжям не склались, через несумісність характерів, різні погляди на шлюб та сім'ю, відношенням до сімейних цінностей, таких як повага один до одного, піклування про створення в сім»ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери, на момент розгляду справи в суді не підтримують сімейно-шлюбні відносини. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім'ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зважаючи на те, що відповідач в судовому засіданні визнав вимоги позову про розірвання шлюбу, з урахуванням всього вище викладеного, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову в цій частині. Щодо вимог позову про стягнення аліментів на утримання дитини, то судом було встановлено наступне. Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON], [INFO]. Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені ст. 182 СК України, а саме: - стан здоров'я та матеріальне становище дітей; - стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - інші обставини, що мають істотне значення. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Поряд з цим, судом встановлено, що у відповідача стан здоров'я задовільний, він є працездатною особою, яка офіційно працює, а тому у нього не існує перешкод для виконання ним обов'язку по утриманню власної дитини у повному обсязі і сплати аліментів в розмірі ? частини від всіх видів доходу (заробітку) відповідача, щомісячно, який є достатнім для забезпечення дитині можливості нормального розвитку. Враховуючи вище викладене, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача на утримання дитини аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу відповідача, щомісяця, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Сторони не позбавлені можливості у разі зміни матеріального стану звернутися до суду з позовом про збільшення або зменшення розміру аліментів. Щодо вимог про визначення місця проживання дитини, то судом було встановлено наступне. У відповідності до вимог ст. 150 СК України, батьки зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов'язані поважати дитину . В судовому засіданні достовірно встановлено, що між батьками дитини - сторонами по справі, склалися напружені стосунки між собою . В даний час відповідач проживає окремо від позивача. Неповнолітня дитина проживає на даний час спільно з матір»ю, де забезпечується всім необхідним, умови для виховання, розвитку та проживання дитини відповідають вимогам. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї,посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Як вбачається з положень ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтями 150-157 цього Кодексу передбачені обов'язки та права батьків щодо виховання, спілкування та розвитку дитини, які є рівними. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли ….. батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 161 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність ухвалення рішення про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір»ю, оскільки таке рішення максимально відповідає її інтересам, крім того, відповідач по справі не заперечував проти задоволення позову в цій частині. Також позивачем в судовому засіданні не заперечувалося те, що батько дитини бажає спілкуватися з донькою і вона не буде цьому заважати. За наведеного вище, враховуючи інтереси дитини, її вподобання, вік, стан її здоров»я, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині щодо визначення місця проживання дитини спільно з нею, як з матір»ю є обґрунтованими та підлягають також задоволенню, оскільки не суперечать інтересам дитини.

Outcome: approved