Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкоди в здійсненні права власності на частку квартири. В обґрунтуванні позовних вимог зазначила, що вказана квартира належить їй та членам її сім'ї відповідачам по справі на праві власності. В 2012 році, відповідачі добровільно виселилися з квартири та до теперішнього часу в ній не проживають. Ніяких речей, належних відповідачам в квартирі не має. Відповідачі створюють їй перешкоди, так як не бажають знятися з реєстраційного обліку, тому вона вимушена платити комунальні послуги за них. Просила суд усунути перешкоди в здійсненні права власності на частку квартири, шляхом зобов'язання відповідачів знятися з реєстраційного обліку. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій просила розглядати справу за участю її представника, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Представник позивачки в судове засідання не з'явився, надав через канцелярію суду заяву, в якій просив справу закінчувати без його участі, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Третя особа в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату місце та час проведення судового засідання. За таких обставин суд вважає можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України - фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого іншим працівником апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Ознайомившись зі змістом позовної заяви та досліди письмові докази по справі, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Так судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 31.08.1998 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками [ADDRESS] (а.с. 6). 14.09.2015 року, депутатом Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області за участі свідків [PERSON], [PERSON], складено акт № 1310 про те, що в [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON], які не проживають більше трьох років (а.с. 5). Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Право на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, гарантує ст. 33 Конституції України. Згідно положень ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як в судовому порядку і на підставі закону. Виходячи зі змісту ст. 13 Конституції України, ст.ст. 355, 358, 319 ЦК України всі співвласники квартири мають рівні права на користування, володіння та розпорядження майном. Вселення інших осіб має відбуватись за взаємною згодою. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, внаслідок чого кожен із співвласників зобов'язаний реалізовувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. У відповідності до приписів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Зміст права власності саме і складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Оцінивши вищевказане, встановивши обставини справи, перевіривши правові підстави позову, з'ясувавши характер спірних правовідносин між сторонами, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що відповідачі являються співвласниками квартири, а отже володіють тими ж правами щодо володіння, користування та розпорядження щодо належного їм майна - квартири, як і позивач, а обмеження їх в цих правах є незаконним. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed