Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення останнього батьківських прав. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вона з відповідачем була у шлюбі, зареєстрованому 26 червня 2004 року відділом РАЦС Пологівського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 50. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 27 листопада 2007 року відділом РАЦС Пологівського районного управління юстиції Запорізької області їх шлюб розірвано, актовий запис № 27. Шлюбні відносини між ними припинено тому, що відповідач зловживав спиртними напоями, бив її, знущався, до дітей відносився агресивно, кричав на них, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння. Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 16.01.2016 року з відповідача було стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів щомісячно на утримання дітей. Після розірвання шлюбу до дітей жодного разу не навідався. Примусово за виконавчим листом сплатив аліменти 2 місяці, і почав ховатись. 30.04.2008 року Заводським районним судом м.Запоріжжя за поданням Заводського відділу державної виконавчої служби Запорізького управління юстиції було оголошено розшук боржника [PERSON] Станом на 01.01.2018 р. заборгованість по аліментам становить 76844,56 грн. Станом на 01.04.2018 заборгованість становить 81780,19 грн. Позивач вважає, що відповідач злісно ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку. Позивач також зазначає, що діти весь цей час проживають з нею, знаходяться на повному її утриманні. До теперішнього часу відповідач [PERSON] ні разу за місцем проживання дітей не з`являвся, аліменти не сплачує, добровільної допомоги в утриманні та вихованні дітей не здійснює, не надає ніяких коштів на їх утримання, не цікавиться їх фізичним та духовним станом, та взагалі самоусунувся від виховання та спілкування з дітьми, чим грубо порушує свій батьківський обов`язок, встановлений ст.108 СК України, у якій вказано, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позивач та представник позивача подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Третя особа - служба у справах дітей Томаківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області в судове засідання не з`явилася, при цьому надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, просить вирішити питання на розсуд суду. За таких обставин, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи, та дослідивши надані докази в їх сукупності, вважає, що даний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, зареєстрованому 26 червня 2004 року відділом РАЦС Пологівського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 50, який 27 листопада 2007 року відділом РАЦС Пологівського районного управління юстиції Запорізької області розірвано, актовий запис № 27, що підтверджується відповідними свідоцтвами ( а.с. 7,10). Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі мають двох двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження, виданими 23.11.2004 виконкомом К-Роздорівської сільської ради Пологівського району Запорізької області (а.с.8-9). Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 16.01.2016 року з відповідача було стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів щомісячно на утримання дітей, що підтверджується копією виконавчого листа (а.с.11). 30.04.2008 року Заводським районним судом м.Запоріжжя за поданням Заводського відділу державної виконавчої служби Запорізького управління юстиції було оголошено розшук боржника [PERSON] (а.с. 15). Станом на 01.01.2018 р. заборгованість по аліментам становить 76844,56 грн. ( а.с. 20). Станом на 01.04.2018 заборгованість становить 81780,19 грн. (а.с. 21). 10.01.2008 року року відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління у Дніпропетровській області надав позивачу відповідь на її звернення за №К-825-09п , де зазначено, що ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.07 року оголошено розшук боржника [PERSON] ( а.с.12). 06.02.2018 року позивач отримала відповідь Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за №Г-160-02 на її скаргу на бездіяльність виконавчої служби щодо стягнення аліментів з відповідача на її користь ( а.с.25). 10.07.2008 року зам. начальника Томаківського РВ УМВС України в Запорізькій області позивачу було повідомлено, що матеріал стосовно злісної несплати аліментів [PERSON] направлено по територіальності для прийняття рішення в порядку с.97 КПК України. ( а.с. 16). 24.10.2008 року Хортицький ВДВС ЗМУЮ надіслав позивачу повідомлення про направлення розпорядження та виконавчого листа №2-130 для примусового стягнення аліментів із заробітної плати [PERSON] ( а.с. 17-18). 26.08.2008 року Заводським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (лист №19379) позивачу повідомлено, що 24.01.2008 року до ВДВС з ВДВС Томаківського РУЮ надійшов виконавчий лист №2-130 виданий 16.01.2006 року Пологівським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей, і згідно ухвали Заводського районного суду м.Запоріжжя від 30.04.2008 року [PERSON] оголошено в розшук. ( а.с.14). Тобто, з огляду на вищевикладене вбачається, що не зважаючи на всі звернення позивача питання стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей до цих пір залишилось невирішеним. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 Сімейного кодексу України визначено перелік осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Такими особами є один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вказаної статті Сімейного кодексу України позивач і звернулася до суду з даним позовом. Підставою позбавлення батьківських прав, як зазначає позивач є те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню їх дітей. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки, де б вони не перебували, зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами. Все вищезазначене, та як зазначає позивач, свідчить про те, що батько [PERSON] дійсно самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає по цей час, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дітьми взагалі, тобто не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі. Не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. ст.12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідоме нехтування ними своїх обов`язків. Враховуючи вищевказане, суд з`ясував, що відповідач [PERSON] ніяких дій, щодо утримання та виховання своїх дітей не проводить, він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей, діти перебувають на утриманні позивача, що підтверджується вищевказаними документами. Таким чином, відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, викладені обставини дають суду підставу задовольнити позов щодо позбавлення відповідача батьківських прав. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Згідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Тому, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до дітей знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Згідно ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. А тому, враховуючи, що аліменти на утримання дітей уже стягуються з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей на підставі виконавчого листа Пологівського районного суду Запорізької області від 16.01.2006 р., тому суд вказане питання не вирішує. У відповідності до ч. 5 ст. 164 СК України, рішення суду після набрання ним законної сили необхідно надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат, понесених позивачем на оплату правової допомоги суд вважає, що слід відмовити з наступних підстав. Постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року „Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Тобто зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Перевіривши матеріали справи судом встановлено, що в матеріалах справи наявні наступні документи: копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ( а.с32), договір про надання юридичних послуг (без номеру та дати) (а.с. 33); ордер на надання правової допомоги ( а.с. 34); квитанція від 06.08.2018 р., де зазначено, що адвокатом [PERSON] прийнято від [PERSON] гонорар 4000 грн. (а.с.31). Разом з тим, будь-яких розрахунків витрат на правову-допомогу позивачем не надано, та вказана сума не обґрунтована. Матеріали справи не містять доказів, що правова допомога надавались саме щодо позбавлення батьківських прав в даній справі, а не в інших цивільних справах. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial