Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітнім дітям за кордон без згоди батька, мотивуючи тим, що 10 серпня 2002 року вона [PERSON], [INFO] уклала шлюб з [PERSON], [INFO] про що виконавчим комітетом Новоданилівської сільської ради Якимівського району Запорізької області 10 серпня 2002 року зроблено відповідний актовий запис в книзі реєстрації актів про одруження за №11. Вона - [PERSON] та відповідач мають двох спільних дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В липні 2015 року позивачка має намір разом з дітьми виїхати на відпочинок до Російської Федерації. Однак відповідач не дає дозволу на виїзд дітей за кордон. Враховуючи наведене вона вирішила звернутись до суду, з позовною заявою про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон. Факт того що відповідач не надає дозволу на виїзд дітей за кордон буде підтверджено показами свідків у судовому засіданні. Відповідно до ч. 7 ст. 6 Сімейного кодексу України дитина мас бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією Укрити. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 p., ратифікованої 27.02.1991 р . за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного .життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та п людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі. зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Виїзд з матір»ю дітей за кордон сприятиме розширенню світогляду дітей, добре позначиться па їх духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, так як діти цікавляться багатьма речами, фізично та морально зміцнить їх, пристосує їх до комунікабельності, розширить їх кругозір. Вона - [PERSON], [INFO] гарантує повернення дітей до України до постійного місця проживання. Таким чином позивачка просить надати [PERSON], [INFO] дозвіл на виїзд неповнолітнім [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER] та [PERSON] [INFO], ідентифікаційний номер - [NUMBER] за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] [INFO] до повноліття дітей; Дозволити [PERSON], [INFO] або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON] [INFO], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітніх [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER] та [PERSON] [INFO], ідентифікаційний номер - [NUMBER] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ними повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання надала письмову заяву, в якій просить розглянути дану справу без її участі. Позовні вимоги просить задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать розписки про одержання судової повістки, долучені до матеріалів справи, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В звязку з тим, що у справі наявні документи, які підтверджують те, що сторони до судового засідання не з»явились, на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані, та такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Небажання відповідача надавати докази, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, а саме: заявою позивачки [PERSON]; копією свідоцтва про одруження; копією свідоцтва про народження дитини [PERSON]; копією свідоцтва про народження дитини [PERSON]; поштовими повідомленнями. Дослідивши матеріали справи, на основі повно і всебічно з'ясованих судом обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] уклала шлюб з [PERSON], [INFO] про що виконавчим комітетом Новоданилівської сільської ради Якимівського району Запорізької області 10 серпня 2002 року зроблено відповідний актовий запис в книзі реєстрації актів про одруження за №11. Вона - [PERSON] та відповідач мають двох спільних дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В липні 2015 року позивачка має намір разом з дітьми виїхати на відпочинок до Російської Федерації. Однак відповідач не дає дозволу на виїзд дітей за кордон. Так, ст. 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01. 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного із батьків може здійснюватися без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня і 995 року, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Зі змісту зазначених нормативно-правових актів вбачається, що законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон. З матеріалів справи вбачається, що всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, які зобов'язують відповідача доводити свої заперечення проти позову належними та переконливими доказами, відповідач доказів того, що виїзд дітей разом з матір»ю суперечить інтересам дітей або позбавляє батька дітей можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з ними, суду не надав. Так, згідно «Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок», затвердженої Постановою Верховної Ради № 475-XIV від 05.03.1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Враховуючи вищевикладені встановлені в судовому засіданні обставини справи та норми чинного законодавства, що регулює вирішення даного спору, суд приходить до висновку, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дітей за кордон, при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування, відповідач не надав доказів щодо оспорювання місця проживання дитини, а тому суд з урахуванням інтересів дітей дійшов висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд дітей за межі України без згоди батька. Крім того, із змісту вищенаведених норм права не вбачається, що на підставі рішення суду про надання дозволу, на виїзд з України дитині, яка не досягла 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків, дозволяється разовий виїзд дитини, і що для кожної наступної короткострокової поїздки необхідно отримання нового рішення у разі, якщо батько відмовляється від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України. На цих підставах, суд виходить з принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах та обов'язків відносно своїх дітей. Відповідач не називає об'єктивні причини, якими відмовляє позивачці у надані згоди на виїзд дитини, тим самим зловживаючи своїми правами і завдаючи моральній травми власній дитині. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування, суд вважав доцільним з урахуванням інтересів дітей, надати дозвіл на виїзд дітей, за межі України до Російської Федерації. На підставі викладеного,

Outcome: approved