Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання втратившим право користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог вказала, що 15.11.2018 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, укладеного між нею та представником відповідача, вона набувала права власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], в якій до теперішнього часу залишається зареєстрованим відповідач. Зазначаючи на те, що колишній власник квартири - відповідач [PERSON] за вказаною адресою з 2014року не проживає, так як виїхав до Російської Федерації і квартирою не користується, хоча після припинення права власності залишається бути в ній зареєстрованим, що створює їй перешкоди у повноцінному розпорядженні об'єктом власності, позивач просить суд визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням в зазначеній квартирі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, обґрунтовуючи їх викладеним в позовній заяві обставинами, і просила суд позов задовольнити. Позивач [PERSON] до судового засідання не прибула, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач, будучи повідомленим про час і місце судового розгляду у спосіб, визначений процесуальним законом, до судового засідання не з'явився, що дає суду підстави для розгляду справи у заочному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 15.11.2018 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу, придбала у відповідача [PERSON] двокімнатну квартиру загальною площею 41,01кв.м, в тому числі житловою 25,9кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (арк.спр.3,4). Згідно довідки відділу ведення Реєстру територіальної громади виконавчого комітету Мирноградської міської ради, на позивача, як на власника квартири згідно договору купівлі-продажу від 15.11.2018 року, реєстр № 460, відкрито особовий рахунок. Відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим у вказаній квартирі з 22.01.1998 року по теперішній час (арк.спр.7). Відповідно до акту об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Угольок» м.Мирнограда від 09.11.2018 року, відповідач у квартирі [ADDRESS] не проживає з 2014 року (арк.спр.8). Вказана обставина була підтверджена в судовому засіданні і показаннями свідків [PERSON] - голови ОСББ та [PERSON], яка проживає в сусідній квартирі, розташованій поряд зі спірною квартирою. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право приватної власності є непорушним. Це означає, що особа згідно з вимогами ст.ст.316,317,319 Цивільного Кодексу має право на безперешкодне володіння, користування і розпорядження належним йому майном, в тому числі на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 Цивільного Кодексу та ст.150 Житлового Кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з частиною 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і відповідно до ст. 391 цього Кодексу має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Таким чином, здійсненням відчуження квартири шляхом укладання договору купівлі-продажу відповідач [PERSON] припинив своє право власності на спірну квартиру. Приймаючи до уваги вищевказані обставини та відсутність між сторонами договорів на проживання у спірному житловому приміщенні або домовленостей щодо порядку його використання, суд дійшов висновку, що, залишаючись зареєстрованим у спірній квартирі, відповідач, який є сторонньою для позивача особою, перешкоджає йому належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує його права, як власника, що є підставою для визнання його втратившим право користування цим житлом.

Outcome: approved