Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Зазначені позовні вимоги обґрунтовує тим, що шлюб зареєстровано 14 травня 2015 року, про що зроблено актовий запис №564 відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції. Від шлюбу в подружжя народився син [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки кожен із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, у звязку із чим між ними припинилися подружні стосунки, вони перестали вести спільне господарство та вирішили розірвати шлюб. Відзиву на позов та будь-яких заперечень по суті спору від відповідача не надходило. У судове засідання позивач [PERSON] подала заяву, згідно з якою заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розглянути справу в її відсутності, не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позовну заяву не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач згідно з поданою нею письмовою заявою не заперечила проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 14 травня 2015 року сторони зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис №564 відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції. Від шлюбу в сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ИД №224674. Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги, спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки кожен із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, у звязку із чим між ними припинилися подружні стосунки, вони перестали вести спільне господарство та вирішили розірвати шлюб. Сім'я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя - проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За вказаних обставин судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, тому відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 110, 112, ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved