Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, уточненим під час розгляду справи, посилаючись на те, що працювала з 8.09.1971 року по 31.12.2009 року в ПАТ «МК «Азовсталь». З березня 2003 року їй не виплачувались суми індексації заробітної плати. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по індексації заробітної плати за період з 01 березня 2003 року по 30 вересня 2005 року у сумі 10,05 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати з 1.03.2003 року по 31.10.2007 року у розмірі 31,72 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з 1 січня 2010 року по 7 серпня 2014 року в сумі 226424,72 грн., компенсацію моральної шкоди у розмірі 1000 грн. та оплачені витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву з проханням вирішити справу за її відсутності, в якій наполягала на задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні послідовно наполягала на задоволені позову на підставах зазначених в позовній заяві. Представник відповідача Чайкіна К.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні посилаючись на наступне. У спірний період відповідач неодноразово підвищував заробітну плату позивачу з урахуванням прогнозованого рівня інфляції, таким чином позовні вимоги щодо стягнення суми індексації є неспроможними. Внаслідок відсутності боргу з індексації заробітної плати у позивача відсутнє право на отримання компенсації за затримку у її виплаті. Крім того, оскільки відсутній факт несвоєчасної виплати заробітної плати, то й відсутні передбачені ст.117 КЗпП України підстави для стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Підставою відмови в задоволені позову є й те, що позивач пропустив трьохмісячний строк звернення до суду. Суд, заслухавши показання учасників судового розгляду справи, дослідивши письмові докази та матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. При вирішенні спірних правових відносин суд, перш за все, керується вимогами ст.11 ЦПК України, за якими, суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що [PERSON] з 8.09.1971 року по 31.12.2009 року перебувала у трудових відносинах із ПАТ «МК «Азовсталь», що підтверджується копією трудової книжки позивача, відповідними довідками, наказом. 31.12.2009 року позивача було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію за віком. (а.с. 7,46-47) Судом також установлені наступні обставини, сторони погоджуються з : розрахунком індексації заробітної плати за період з 01 березня 2003 року по 30 вересня 2005 року у сумі 10,05 грн. та компенсації втрати частини заробітної плати з 1.03.2003 року по 31.10.2007року у сумі 31,72 грн.; розміром середньомісячної заробітної плати позивача у сумі 196,72 грн.; кількістю робочих днів з 1.01.2010 року по 7.08.2014 року за умови роботи позивача у відповідача; та з тим, що в останній день звільнення позивач працювала. Наведені судом обставини, визнані сторонами та за вимогами ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. За ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в редакції від 1 січня 2003 року. Відповідно до ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Індекс споживчих цін є показником, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а порогом індексації є величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення. Згідно ст.3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. За ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. За ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників та компенсації втрати частини заробітної плати входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з п. п. 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України своїм рішенням від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 визначив, що положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Таким чином, суд вважає, що суми індексації заробітної плати є складовими частинами заробітної плати (додатковою заробітною платою), а тому в разі порушення законодавства про оплату праці в частині виплати індексації заробітної плати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належних йому до виплати сум індексації та компенсації без обмеження будь-яким строком. Згідно до ч.ч.1-4 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101%. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. На підставі ч. 5 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому за ч.1 ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Визначення правил обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, закріплено у «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. Згідно до п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з 6 березня 2003 року (дати опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). При звільненні [PERSON] не була виплачена сума індексації заробітної плати в розмірі 10,05 грн. та сума компенсації втрати частини заробітної плати в розмірі 31,72 грн., всього 41,77 грн., що підтверджується розрахунком відповідача, помісячними розрахунковими листами заробітної плати позивача з березня 2003 року по грудень 2009 року., та не заперечувалося представником позивача. (а.с. 48-51, 59-80). Одночасно суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що підвищення позивачу заробітної плати ПАТ «МК «Азовсталь» проводив випереджаючим шляхом за період з 1 березня 2003 року по 30 вересня 2005 року з урахуванням прогнозованого рівня інфляції. До такого переконання суд приходить з огляду на те, що ч. 5 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» набрала чинності 31 березня 2005 року на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законодавчих актів України». При цьому зміни до «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, в частині можливості нараховувати заробітну плату випереджаючим шляхом, враховуючи прогнозований рівень інфляції, були внесені на підставі Постанови Кабінету Міністрів від 17 травня 2006 року № 690 «Про внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення», що набрала чинності 25 травня 2006 року, та за якою було «Порядок проведення індексації грошових доходів населення» доповнено абзацами 4, 5, 6 та 7, де було визначено порядок підвищення грошових доходів населення випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції. Таким чином, механізм реалізації положень ч. 5 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» було введено у дію лише з 25 травня 2006 року. На підставі наведеного суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що заробітна плата позивача підвищувалась відповідачем випереджаючим шляхом за період з 1 березня 2003 року по 30 вересня 2005 року із урахуванням прогнозного рівня інфляції при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією. Зазначене свідчить про наявність факту порушення трудового законодавства в частині невиплати позивачу індексації заробітної плати з компенсацією за затримку у її виплаті за цей період. Таким чином суд встановив, що розмір заборгованості з індексації заробітної плати за період з 01 березня 2003 року по 30 вересня 2005 року становить 10,05 грн., а компенсація втрати частини заробітної плати за період з 1.03.2003 року по 31.10.2007 року - 31,72 грн., всього 41,77 грн. Враховуючи, що згідно положень наведених нормативних актів індексація заробітної плати разом із компенсацією входять до структури заробітної плати, з якої проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, які не зазначені у наданому представниками відповідача розрахунку, то суд приходить до висновку, що при виплаті відповідачем позивачу відповідних сум належить утримати з вказаних сум передбачені законом податки і обов'язкові платежі. Що стосується стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, то суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки при розгляді справи встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед [PERSON] при її звільненні, остання в день звільнення працював, а зазначені суми мають бути виплачені в день звільнення, суд вважає, що відповідальність відповідача повинна настати з 1.01.2010 року, оскільки саме з цього часу відповідач не сплатив позивачу належну їй суму індексації заробітної плати та компенсації втрати її частини. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки відповідача, наданої суду представником відповідача, середньоденна заробітна плата позивача за останні повні два місяці роботи перед її звільненням, складала 196,72 грн. (а.с.52) З 1.01.2010 року по 7.08.2014 року (по день ухвалення судового рішення), минуло 1151 робочих днів. На підставі довідки-розрахунку, наданої суду представником відповідача щодо середньоденного заробітку позивача, вбачається, що сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 1.01.2010 року по 7.08.2014 року складає (1151 роб. днів х 196,72 грн.) 226424,72 грн. При вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 3 липня 2013 року (справа № 6-60цс13) та від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13), в яких встановлено, що в разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. На підставі наведеного суд зазначає, що з довідки-розрахунку ПАТ «МК Азовсталь» вбачається, що за період роботи позивача на комбінаті з 01.03.2003 року по 30.09.2005 року [PERSON] була нарахована заробітна плата, яка підлягала індексації за загальним розміром 37787,81 грн. При цьому позивачу не було доплачено встановлену судом суму індексації та компенсації на загальну суму 41,77 грн., що дорівнює 0,11% від нарахованої [PERSON] суми заробітної плати, яка підлягала індексації за цей період (41,77 x 100% : 37787,81). Також суд встановив, що розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 1.01.2010 року по 7.08.2014 року, складає 226424,72 грн. Враховуючи, що сума індексації заробітної плати позивача з компенсацією, яка не була виплачена відповідачем у добровільному порядку складає лише 41,77 грн., а також виходячи з принципу розумності, справедливості та співрозмірності задоволення позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати пропорційну до суми індексації заробітної плати з компенсацією, яка не була виплачена відповідачу, але підлягала виплаті, що складає (226424,72 грн. х 0,11% : 100%) 249,07 грн. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що непроведения розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Відповідно до Рішення Конституційного суду від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012, 4-рп/2012 для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки лише рішенням суду у даній справі з відповідача на користь позивача стягнуто невиплачену при звільненні суму індексації заробітної плати, тому суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Встановлено, що відповідач порушив право позивача на отримання повного розрахунку, який до теперішнього часу не проведений, чим спричинив йому моральну шкоду. Тому суд вважає необхідним з урахуванням наведеного обґрунтування спричиненої шкоди, розміру невиплаченої при розрахунку грошової суми, а саме лише 41,77 грн. та тривалого строку невиплати, позовні вимоги в цій частині з урахуванням принципу справедливості та розумності, передбаченого ст.3 ЦК України, задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 200 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу згідно із наданою квитанцією адвоката, суд керується наступним. У відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зі справи вбачається, що правова допомога надавалася [PERSON] адвокатом [PERSON] На підтвердженя оплати правової допомоги в розмірі 1000 грн. позивачем надана квитанція, в якій адвокатом [PERSON] зазначено про отримання вказаної суми. (а.с.14-18) Отже пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати на правову допомогу у розмірі 2,10 грн. (заявлені позовні вимоги у розмірі 227466,49 грн. (41,77+226424,72+1000), задоволено на суму 490,84 грн., що становить 0,21%) З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та у зв'язку із тим, що позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову, з ПАТ МК «Азовсталь» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 365,40 грн. ( 243,60 грн. та 121,80 грн.)

Outcome: partial