Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом з матір'ю, без згоди та супроводу батька та виготовлення проїзного документу без згоди батька, у якому просить суд надати дозвіл дитині - [PERSON], [INFO] на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом з нею, без згоди та супроводу батька - [PERSON], [INFO], уродженця міста Калуш, Івано-Франківської області, громадянина України, на строк сім років, а саме з 30 липня 2018 року по 07 серпня 2025 року, яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну свого сина [PERSON] [INFO]. А також, надати їй дозвіл на виготовлення паспорту для виїзду за межі України малолітнього сина [PERSON] [INFO], без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], [INFO], уродженця міста Калуш, Івано-Франківської області, громадянина України. В обґрунтування свого позову позивач [PERSON] посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] На даний час шлюб між ними розірвано. Від шлюбу з відповідачем має малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позивач має на меті організувати для своєї дитини відпочинок в інших країнах світу з метою розширення її світогляду, спрямувати дитину на розвиток її історичних і культурних цінностей інших народів, підготовити дитину до свідомого життя у суспільстві. Однак, через напружені стосунки із батьком дитини [PERSON], останній відмовляється надавати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон разом з нею, та посилається на те, щоб було рішення суду з приводу даного питання. Позивач вважає, що його дії суперечать інтересам нашої дитини, в результаті чого їх син позбавлений тих можливостей, про які вона вказала раніше. У зв'язку з чим позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом. В підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, у наданій суду заяві просила суд розглянути справу без її участі та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В підготовче судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, надав суду заяву, в якій визнав позовні вимоги в повному обсязі та просив розглянути справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. На даний час шлюб між ними розірвано. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. На теперішній час син проживає разом з позивачем та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач жодної участі у житті дитини не приймає, матеріально не допомагає, фактично самоусунувся від виховання дитини. Вона має можливість забезпечити повноцінний відпочинок сину за кордоном, адже це необхідно для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Відповідно до ст. 25, 33 Конституції України, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами. Кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З вказаними нормами кореспондуються положення ст.313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишати територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню, оскільки діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків.

Outcome: approved