Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним: - договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами від 29 березня 2017 року серія та номер 434, укладеного між [PERSON] та [PERSON] стосовно будинку за адресою: [ADDRESS] та державну реєстрацію вказаного договору; - договору дарування земельної ділянки від 29 березня 2017 року серія та номер 436, укладеного між [PERSON] та [PERSON] стосовно земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та державну реєстрацію вказаного договору; - договору дарування житлового будинку серія та номер: реєстр №3212, укладеного між [PERSON] та [PERSON], 13.09.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON] стосовно будинку за адресою: [ADDRESS] та державну реєстрацію вказаного договору; - договору дарування земельної ділянки серія та номер: реєстр №3217, укладеного між [PERSON] та [PERSON], 13.09.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON] стосовно земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та державну реєстрацію вказаного договору; - договору дарування магазину від 31 травня 2017 року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та зареєстровано в реєстрі за №482 та державну реєстрацію вказаного договору. - договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року, цільове призначення: іншої комерційної діяльності, площею 0,0317 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та зареєстрованого в реєстрі за №485 та державну реєстрацію вказаного договору; - договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року, цільове призначення: для будівництва та обслуговування закладів торгівлі, площею 0,0300 га., кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та зареєстрованого в реєстрі за №491, державну реєстрацію вказаного договору; - договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2017 року, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,0318 га., кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та зареєстрованого в реєстрі за №488 та державну реєстрацію вказаного договору. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що для подачі даного позову послужили події, які мали місце продовж 2016-2017 років. Протягом даного терміну її дочка [PERSON] та її подруга [PERSON] вчиняли стосовно неї постійний психологічний вплив, переконали її у недобросовісності намірів її сина - [PERSON]. Систематично [PERSON] разом із [PERSON] навіювали їй, що її син [PERSON] здійснить перереєстрацію сімейного майна, яке на той час було зареєстроване на неї, на його нову дружину, яка народила від нього дитину. Неодноразово переконували, що її син буде спонукати різними способами її до передачі майна йому, а згодом забере майно та виселить її з домоволодіння у [ADDRESS]. Вони часто повторювали та стверджували, що у [PERSON] проблеми зі здоров'ям, що він помре через цукровий діабет та унаслідок цього згадуване майно вибуде з власності сім'ї і також зазначали, що вона також вже особа похилого віку і майно слід переписати на дочку [PERSON], яка мала б, зі слів позивача, її в подальшому утримувати. Результатом таких їх дій з метою «так-званого убезпечення майна сім'ї» стало укладення між нею та [PERSON] ряду фіктивних договорів дарування майна за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки за вищевказаною адресою, а також земельних ділянок і нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] на [PERSON] Справжність намірів відповідачів та план їх дій були спрямовані на сплановану схему обману щодо неї, яку вона лише усвідомила у повній мірі у вересні 2017 року, коли зрозуміла, що фактично їх переконання у недобросовісності намірів її сина це була лише частина їхнього плану обману і вони від неї шляхом укладення спочатку фіктивних договорів дарування вміло забрали собі все майно позивача на [PERSON], а в подальшому частину цього майна, згідно їхнього плану, через деякий час зареєстрували за [PERSON], а іншу частину майна (земельні ділянки і нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS]) мали намір внести в статутний капітал новоствореного між відповідачами TOB «Дорога Родина». Таким чином зазначені договори дарування на момент їх укладення між позивачем та [PERSON] були фіктивними, оскільки її внутрішня воля не відповідала зовнішньому її прояву, тобто вони, як сторони правочину, вчиняючи фіктивний правочин, оскільки заздалегідь домовились, що він не буде виконаний, а мали інші цілі, а саме метою правочину не було виникнення права власності в обдарованої особи, а лише юридична передача майна, щоб таким чином убезпечити її в тому, що у її сина [PERSON] уже не буде будь-якої можливості здійснити перереєстрацію сімейного майна (оскільки не буде мати впливу на неї, так як вона вже не є його власником). Також на момент укладення договорів вона усвідомлювала, що цей договір не буде спрямований на реальне настання правових наслідків (тобто вона як проживала у власному будинку, так і буде в ньому проживати, син, як мав право проживання в ньому, так і надалі матиме це право, вона та її син, як використовували, так і надалі будуть використовувати на власний розсуд приміщення за адресою: м. Тернопіль вул. Живова 45). Крім цього, уже у вересні 2017 року позивач зрозуміла, що її шляхом укладення договорів дарування вміло ввели в обман та передане нею майно в подальшому відповідачі розділили між собою. Так, заволодівши її майном під приводом укладення фіктивних договорів дарування, які нібито мали б приспати побоювання щодо «так-званого убезпечення майна сім'ї» частину цього майна згідно їхнього плану через деякий час (у вересні 2017 року) уже зареєстрували за [PERSON] ([ADDRESS]), а іншу частину майна (земельні ділянки і нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS]) у цьому ж самому місяці вересні мали намір внести в статутний капітал новоствореного між відповідачами TOB «Дорога родина», проте дане майно не було внесено у зв'язку із дією уже ухвали слідчого судді про арешт цього майна у кримінальному провадженні за її заявою, тобто довести увесь свій кінцевий план по заволодінню майном у них не вдалось виключно через обставини, які уже від них не залежали. Таких домовленостей в неї із вказаними особами ніколи не було і якби їй було про це проінформовано наперед, вона б ніколи не вчинила будь-якого дарування. В даному випадку, якби вона знала наперед дійсну мету відповідачів і вони не ввели її в оману, то у неї не було б бажання, наміру та мети укладати договори дарування вищезазначеного майна. Якби ж [PERSON] спільно з [PERSON] не здійснювали протягом 2016-2017 років систематичних описаних вище дій та неправдивих заяв про можливу втрату майна, не укладалися б такі правочини. Умисел, та вигода [PERSON] та [PERSON] є прямими, адже внаслідок таких дій вони неправомірно заволоділи нерухомим майном, раніше належним їй. При усвідомленні нею таких їх дій, у неї не було б жодного бажання, наміру та мети укласти такі договори дарування. Окрім цього, дочка позивача [PERSON] та [PERSON], використовуючи її довіру та шляхом обману, переконали позивача укласти договори дарування, за якими подарувати її дочці [PERSON] майно. Вирішальним аргументом стала неправдива заява її дочки про погрози зі сторони її сина та намір вплинути на неї про відчуження майна на його користь. Внаслідок цього вона під час укладання договору дарування була впевнена, що всі наслідки такого правочину підуть на користь сім'ї. Крім цього, позивач зазначила, що [PERSON] займається нетрадиційною медициною та практикує ворожіння, а [PERSON] часто користується її послугами. Також із цим позивач частково і може пояснити, що їй вміло і систематично навіювали вчинити ті чи інші дії. Нею до Тернопільської місцевої прокуратури подано заяву про вчинення кримінального правопорушення стосовно [PERSON] та [PERSON] за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України. Дану заяву внесено до єдиного реєстру досудових розслідувань, за яким проводиться розслідування. Також її позиція щодо недійсності спірних договорів частково підтверджується матеріалами кримінального провадження та свідченнями відповідачів, що вказує на те, що при укладенні спірних договорів дарування відсутня дійсна спрямованість волі на власне дарування, задля переходу майна у фактичне володіння. Таким чином, фіктивна природа зазначених договорів дарування нерухомого майна виникла внаслідок відсутності дійсної волі на настання правових наслідків, тобто фактично виник фіктивний правочин, а початковою причиною став обман [PERSON] її дочкою [PERSON] Тобто, [PERSON], усвідомлюючи фіктивну природу правочину, шляхом обману переконала її у необхідності і вигоді сім'ї в укладанні зазначених договорів дарування нерухомого майна, в тому числі тих, що згодом укладені між [PERSON] та [PERSON], безпосередньою стороною яких вона уже не являлась. У зв'язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати недійсними договори дарування укладенні між нею та [PERSON] У судовому засіданні позивач та її представник зміст позовних вимог підтримали з підстав та обґрунтувань, викладених у позові, та просять його задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] - [PERSON] подано відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнав повністю і заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Виходячи з того, що [PERSON] отримала від матері [PERSON] 29 березня 2017 року житловий будинок з надвірними спорудами, загальна площа 244.5 кв. м, ([ADDRESS]), який 13 вересня 2017 року подарувала [PERSON], а також земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] ([ADDRESS]), яку 13 вересня 2017 року подарувала [PERSON] Також, [PERSON] отримала від матері [PERSON] 31 травня 2017 року магазин площею 1515.8 кв. м. ([ADDRESS]) та земельні ділянки під ним: з кадастровим номером [NUMBER] ([ADDRESS]) та земельні ділянки з кадастровим номером [NUMBER] ([ADDRESS]) з кадастровим номером [NUMBER] ([ADDRESS]). 22 вересня 2017 року вказане майно [PERSON], у відповідності до акту приймання-передачі нерухомого майна, що вноситься до Статутного (складеного) капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорога родина», передала його до Статутного капіталу ТзОВ «Дорога родина». 22 грудня 2017 року [PERSON], відповідно до «Договору позички» передала у безоплатне користування [PERSON] належні їй на праві приватної власності житловий будинок із надвірними спорудами [ADDRESS] разом із земельною ділянкою під ним, строком на 2 роки. Отже, за всіма вісьмома договорами дарування, які позивач просить суд визнати фіктивними, наступили реальні правові наслідки, які обумовлювалися даними договорами - перехід права приватної власності на подароване нерухоме майно від дарувальника до обдарованого, та наступна державна реєстрація такого права за останнім в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У зв'язку з цим просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судовому засіданні відповідачі та представник відповідачів підтримали відзив на позов і просять з мотивів та підстав, викладених у відзиві на позов, відмовити у задоволенні позову. Позивачем подано відповідь на відзив, в якому викладено свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачами у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення. Вказавши, що укладаючи оспорюванні договори дарування, позивач був переконаний у тому, що: такі правочини націлені не на передання другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, а на убезпечення себе від негативних наслідків, а саме унеможливлення вчинення дій зі сторони [PERSON] (сина Позивачки), які б, за словами [PERSON], мали полягати у психологічному тиску та інших маніпуляцій діях щодо реєстрації права власності за особами, що не є членами сім'ї [PERSON]; ці договори дарування не будуть виконані; воля [PERSON] була спрямована на убезпечення себе від негативних наслідків, а саме унеможливлення вчинення дій зі сторони [PERSON], які б мали полягати у психологічному тиску та інших маніпуляцій діях щодо реєстрації права власності за особами, що не є членами сім'ї [PERSON]; невиконання договорів дарування фактично. Тому, станом на момент укладення договорів дарування як у позивача, так і у відповідача умисел був спрямований на відчуження і прийняття майна лише для перешкоджання розпорядження такою нерухомістю третьою особою. Вказане підтверджує, що внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знали заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мали інші цілі, ніж передбачені договором дарування. Факт реєстрації майна за [PERSON], а в подальшому за [PERSON] у даному випадку не може свідчити про фактичний перехід у розпорядження користування та володіння таким майном. Упродовж з травня 2017 року по вересень 2017 року жодних дій [PERSON] не вчиняла з приводу виконання договорів дарування. На момент укладення правочинів дві сторони погодились, щодо необхідності таких дій із єдиною метою: унеможливлення впливу [PERSON] на них. Тобто, слідуючи показам [PERSON], якби не було неправомірних дій зі сторони її брата по відношенню до неї та матері, договори дарування не існували б взагалі. Аналізуючи вказані правовідносини, що мали місце у подальшому (у вересні 2017 року), умисел [PERSON] трансформувався в обман, з метою заволодіння майном, що належало їй на підставі фіктивних договорів дарування. Вказане і потягло звернення до правоохоронних органів позивача. Тобто, [PERSON] після підписання фіктивних правочинів (через 4 місяці) дійшла до переконання вчинення не добропорядності та шахрайських дій стосовно власної матері, розпочавши заявляти претензії на нерухомість. За таких обставин позиція представника суперечить показам відповідачки, адже, якщо особа до моменту і в момент укладення договору дарування мала на меті виконання своїх прав як обдарованої особи (досягти правового результату), то для чого було вигадувати слідчому обставини вимушеності такого дарування, тобто запобігання вибуття сімейного майна. Підтвердженням відсутності в учасників правочину наміру створення юридичних наслідків є те, що у період з березня по вересень 2017 року (до моменту виникнення умислу у [PERSON] заволодіти майном) Позивач як проживала у будинку, так і проживає на даний час, сплачуючи при цьому комунальні платежі. Також, за вказаний період позивач, будучи орендодавцем приміщення магазину, продовжувала отримувати плату за користування нерухомістю від [PERSON] (орендаря). Орендар, в свою чергу, як використовував так і надалі використовує на власний розсуд приміщення магазину за адресою: [ADDRESS]. Тому оскаржувані договори дарування містять всі основні ознаки фіктивних правочинів, що визначені у постанові ВСУ від 19.10.2016 року, а саме: 1) введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо дійсних намірів учасників. Згідно із показами у кримінальному провадженні договір дарування укладався для введення в оману [PERSON] щодо дійсних намірів позивача та відповідачів. Тобто, намір спрямований був не подарувати майно, а убезпечити його вибуття за ініціативою та тиском [PERSON]; свідомий намір невиконання зобов'язань договору. Позивач та відповідачі свідомо мали намір не виконувати правочин, до моменту його підписання та тривалий час після цього. Однак, у [PERSON] в подальшому виник умисел на реалізацію прав визначених фіктивним правочином та реального набуття власності на нерухомість; приховування справжніх намірів учасників правочину. Наміри учасників договору дарування полягали у відмежуванні впливу [PERSON] на первинного власника майна та запобігти таким чином вибуття нерухомості із власності сім'ї. Представник відповідача [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що позивач обрав неналежний спосіб захисту права власника нерухомого майна, що є підставою для відмови у позові. При цьому, умовами договору дарування, укладеного між відповідачами встановлено те, що право власності у [PERSON] виникає з моменту прийняття дарунку та державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Оскільки дані умови договору дарування є виконаними та її право власності, що виникло з даного правочину, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, свідчить про настання правових наслідків, які обумовлені ним. Аналогічна ситуація також і з нотаріально посвідченим договором дарування земельної ділянки під вищезгаданим житловим будинком від 13 вересня 2017 року, укладеним між [PERSON] і [PERSON] Що ж до посилань сторони позивача, як на підставу позовних вимог, на факт сплати нею вартості комунальних послуг, то сторона [PERSON] зазначила, що кожен повинен самостійно оплачувати вартість спожитих ним благ, в тому числі і комунальних послуг. Таким чином, на зміст права власності [PERSON] на житловий будинок, в якому за відсутності будь-яких заперечень з її сторони проживає позивач, жодним чином не впливає факт її проживання в іншому місці, а факт використання зі сторони позивачки житлово-комунальних послуг для забезпечення власних умов проживання в даному будинку надає їй статусу їх індивідуального споживача із відповідними обов'язками щодо сплати їх вартості. Таким чином, ані дійсні обставини справи, існування яких доказано стороною [PERSON] письмовими доказами, ані чинні норми матеріального права, якими врегульоване питання щодо виникнення, переходу, та припинення права власності (на нерухоме майно зокрема), а також питання реалізації суб'єктом належного йому право приватної власності - не дають жодних законних підстав вважати фіктивними укладені між [PERSON] та [PERSON] та нотаріально посвідчені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки під ним від 13 вересня 2017 року, оскільки на їх підставі у [PERSON] виникло та пройшло державну реєстрацію право власності на подаровані їй вище згадані об'єкті нерухомості. Представник відповідача [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що безпідставність посилань сторони позивача як на правову підставу позову на правовий висновок ВСУ, оскільки у даному випадку, станом на дату вчинення оскаржуваних договорів дарування, у дарувальника-позивачки [PERSON] не було жодних невиконаних грошових зобов'язань перед будь-яким кредитором, які породжували б можливість звернення стягнення на нерухоме майно, яке було предметом дарування, з метою задоволення таких грошових зобов'язань, про що зазначено в пункті 6 договору дарування магазину від 31 травня 2017 року, та пунктах 3 відповідних договорів дарування трьох земельних ділянок під ним. До того ж, позивач-дарувальник у даній справі добровільно виявила бажання щодо вчинення на теперішній час оскаржуваних нею ж (цього разу під примусом) правочинів. Окрім того, одним із мотивів (але не єдиним), а не метою укладення оскаржуваних у даній справі договорів дарування було, в тому числі, наявність постійних незаконних вимог до позивачки зі сторони її сина [PERSON] подарувати йому належне їй майно, щоб згодом останній міг нерозважливо передати його своїй співмешканці чи її родині. А метою укладення даних правочинів був перехід права власності від позивачки до [PERSON] у даній справі, що і відбулося насправді. Оскільки позивач вказує на фіктивність, на його думку, договорів дарування, як на підставу визнання їх недійсними, то він повинен надати саме ті належні та допустимі докази, які містять інформацію про таку фіктивність, тобто ненастання жодних правових наслідків за оскаржуваними ним правочинами, а не ті докази, які нібито свідчать про відсутність стабільного заробітку у [PERSON], чи про її особисті (приязні чи неприязні) відносини із позивачкою та своїм братом [PERSON], тощо. Таким чином, ані дійсні (а не надумані представником позивача) обставини справи, існування яких доказано стороною [PERSON] письмовими доказами, ані чинні норми матеріального права, якими врегульовано питання виникнення, переходу, та припинення права власності на нерухоме майно, зокрема також питання реалізації суб'єктом належного йому права приватної власності не дають жодних законних підстав вважати фіктивними укладені між [PERSON] і [PERSON] та нотаріально посвідчені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки під ним від 13 вересня 2017 року, а також договори дарування магазину та трьох земельних ділянок під ним, оскільки на їх підставі у [PERSON] виникло та пройшло державну реєстрацію права власності на подаровані їй вищезгадані об'єкти нерухомості. Окрім того, в подальшому [PERSON] розпорядилась отриманими в дарунок об'єктами як дійсний їх власник на свій власний розсуд - магазин по [ADDRESS] із земельними ділянками під ним передано до Статутного капіталу ТзОВ «Дорога родина», а житловий будинок в смт. В. Березовиця - подаровано [PERSON] Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Також у ній зазначила, що договори дарування, посвідчені нею 13 вересня 2017 року за реєстром №3212,3218 відповідно до вимог чинного законодавства. Сторони по договору були ознайомленні з вимогами пунктів договорів дарування, добровільно підписали договори, погодили при цьому всі умови договору, дотримання чи недотримання, а також виконання чи ні пунктів договорів сторони погоджують між собою. Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Дорога родина» подала пояснення щодо позову, у яких зазначено, що ж до позовних вимог про визнання недійсними вісьмох договорів дарування нерухомого майна з підстав їх фіктивності, то такі підстави є явно надуманими спростовуються матеріалами справи. Зокрема, фіктивні правочини укладено сторонами за наявності умислу у всіх його сторін та не спрямовані на настання правових наслідків, передбачених такими правочинами. У даній справі за наслідками вчинення нотаріального посвідчення оскаржуваних договорів дарування за обдаровуваними зареєстровано право власності на отримане в дарунок нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що само по собі є доказом настання реальних наслідків за договорами дарування - перехід права власності від дарувальника до обдаровуваного. Окрім того, стосовно права власності на житловий будинок в смт. В. Березовиця та земельної ділянки під ним, то таке право переходило від однієї особи до іншої спочатку від [PERSON] до [PERSON] (договір дарування від 29 березня 2017 року, згодом - від [PERSON] до [PERSON] (договір дарування від 13 вересня 2017 року, тому якщо б вище згадані об'єкти нерухомості вибули з власності [PERSON] за її вільним волевиявленням (чого у нашому випадку не спостерігається), то вона має право подати віндикаційний позов про витребування свого майна з чужого незаконної володіння, а не оскаржувати всі правочини щодо переходу права власності на нерухоме майно. Також третя особа вважає за необхідне більш детально зупинитись на факті передачі зі сторони [PERSON] отриманого в дарунок від [PERSON] магазину та земельних ділянок під ним. Сам факт складання між [PERSON], як учасником TOB «Дорога родина», та [PERSON], як його директором, акту приймання передачі даного нерухомого майна до Статутного капіталу Товариства та факту наступного нотаріального посвідчення даного акту свідчить про наявність у [PERSON] наміру реалізувати своє право власника вищезгаданого нерухомого майна, що, в свою чергу, є доказом відсутності умислу у [PERSON] щодо фіктивності укладеного нею з [PERSON] договору дарування від 31 травня 2017 року магазину та земельних ділянок під ним. Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак подала пояснення щодо позову, у яких зазначила, що договір дарування житлового будинку за [ADDRESS] та договір дарування земельної ділянки, укладені між [PERSON] та [PERSON], посвідчені нею 29 березня 2017 року відповідно за реєстровими № 434 та 436, були посвідчені з додержанням вимог чинного законодавства. Сторони були ознайомлені з вимогами пунктів договорів дарування житлового будинку та дарування земельної ділянки, добровільно підписали договори, погоджуючи при цьому всі умови договорів. Встановлення особи дарувальника та обдаровуваного було здійснено нею за паспортами громадянина України. Під час посвідчення правочинів визначено обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які брали у них участь. Нотаріусом було встановлено дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Також просила розглядати справу у її відсутності. Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак просила розглядати справу без її участі. Також подала пояснення щодо позову, у яких зазначила, що перед посвідченням вище перелічених договорів дарування нею було роз'яснено сторонам загальні вимоги чинного законодавства України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та правові наслідки недодержання сторонами вимог чинного законодавства нашої держави при вчиненні правочинів, про що в даних договорах зазначено. Також сторони підтвердили, що ці договори не носять характеру мнимої (фіктивної) та удаваної угоди. Дарувальник стверджував, що дарування ним здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Під час нотаріального посвідчення договорів дарування від 31 травня 2017 року були присутні лише сторони даних правочинів - [PERSON] та [PERSON] Сторонами договорів дарування від 31 травня 2017 року було підтверджено також і те, що вони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдаровуваної вчинення на його користь будь - яких дій майнового або немайнового характеру. Сторони договорів дарування від 31 травня 2017 року також погодились з тим, що право власності на зазначені у них об'єкти нерухомого майна виникає в Обдаровуваної [PERSON] з моменту прийняття нею дарунку. Як про це зазначено у договорах дарування, [PERSON] прийняла дарунки та отримала по примірнику кожного із даних правочинів після його нотаріального посвідчення. Окрім нотаріального посвідчення договорів дарування від 31 травня 2017 року, відповідно до яких [PERSON] стала власником магазину по [ADDRESS] разом із трьома земельними ділянками, на яких розташований даний магазин, нею також було проведено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за Обдаровуваною [PERSON] на отримані нею в дарунок об'єкти нерухомого майна, про що видано відповідні витяги. Також повідомила суд про те, що, перед нотаріальним посвідченням договору дарування магазину, 31 травня 2017 року зі сторони [PERSON] їй було надано заяву, відповідно до якої даний дарувальник ствердив наступний факт: «...з 23 липня 2008 року я є вдовою, станом на даний час в зареєстрованому шлюбі не перебуваю та магазин загальною площею 1515.8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], придбаний мною за особисті приватні кошти, не є спільною сумісною власністю і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на магазин (його частку), у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, немає». При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду від 12 грудня 2017 року відкрито провадження у справі. Представником позивача подано клопотання про перенесення справи на іншу дату та час. Відповідачем [PERSON] подано клопотання про розгляд справи у її відсутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON] подали заяву про відвід головуючого судді. Ухвалою суду від 26 грудня 2017 року зупинено провадження у справі, до вирішення питання про відвід судді. Ухвалою суду від 28 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON], [PERSON] про відвід головуючого судді. Ухвалою суду від 03 січня 2018 року поновлено провадження у справі. Представником позивача подано клопотання про виклик свідка [PERSON] Представником позивача подано клопотання в порядку забезпечення доказів про витребування від [PERSON] належним чином засвідчених копії договорів дарування. Представником позивача подано клопотання про вжиття заходів процесуального примусу. Представником відповідачів та відповідачем [PERSON] подано клопотання про врегулювання спору за участю судді. Представником позивача подано клопотання про перенесення справи на іншу дату та час. Позивачем подано заяву про відхилення «пропозиції» щодо врегулювання спору за участю судді. Представником позивача подано заяву про залучення до участі у справі третіх осіб приватного нотаріуса Тернопільського нотаріального округу [PERSON] та приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON] Представником позивача подано заяву про залучення до участі у справі третю особу приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON] Ухвалою суду залучено до участі у справі третіх осіб на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області [PERSON], приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області [PERSON], приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області [PERSON], Товариство з обмеженою відповідальністю «Дорога родина». Представником відповідача подано клопотання про призначення експертизи психічного стану особи. Представником позивача подано клопотання про витребування доказів. Представником позивача подано клопотання про приєднання доказів. Ухвалою суду від 21 березня 2018 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано від приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області [PERSON] копії посвідчених договорів дарування. Ухвалою суду від 21 березня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення експертизи психічного стану та витребування доказів. Представником позивача подано клопотання про приєднання доказів. Представником відповідача подано клопотання про приєднання доказів. Ухвалою суду задоволено клопотання сторін про допит свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідачем [PERSON] подано клопотання про повторний допит, приєднання нових доказів до матеріалів справи. Представником відповідача подано клопотання про приєднання нових доказів. Представником позивача подано клопотання про перенесення справи на іншу дату та час. Представником позивача подано клопотання про перенесення справи на іншу дату та час. Відповідачем заявлено клопотання про постановлення окремої ухвали. Представником відповідача заявлено клопотання про вжиття заходів процесуального примусу. Представником відповідача заявлено клопотання про витребування доказів. Представником позивача подано клопотання про приєднання доказів, зокрема, висновок науково-правової експертизи щодо правової позиції про визнання недійсним з підстав фіктивності договору дарування нерухомого майна. Ухвалою суду від 27 липня 2018 року залишено без задоволення клопотання представника відповідача про витребування доказів. Представником відповідача подано заяву про невідповідність вимогам щодо належності, допустимості та достовірності доказів поданої представником позивача. Представником відповідача подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши об'єктивно та оцінивши зібранні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено фактичні обставин справи та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється матір'ю відповідача [PERSON], а також [PERSON]. [PERSON] належало на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] та земельна ділянка, площею 0,1120 га, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована в [ADDRESS]. Також [PERSON] належав магазин, загальною площею 1515,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також земельні ділянки, площею 0,0317 га, площею 0,0318 га, площею 0,0300 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. У 2014 році вищевказане майно [PERSON] подарував матері [PERSON] Як встановлено судом, у 2016 та 2017 році [PERSON] та [PERSON] проживали разом в житловому будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS]. [PERSON] проживав за іншою адресою в м. Тернопіль із [PERSON], яка була вагітна від нього, через що у [PERSON] та [PERSON] виникали різні занепокоєння з приводу належного сімейного майна, зокрема, можливість його переходу до [PERSON], а в подальшому до його цивільної дружини. [PERSON] мав вплив на матір [PERSON], яка прислухалася до його думки і виконувала усі його прохання та вказівки. Через це у [PERSON] та [PERSON] виникали різні переживання з приводу житлового будинку та магазину, який під тиском [PERSON] може бути повернутий [PERSON] у його власність, а в подальшому через його стан здоров'я може перейти у власність його дружини та доньки. У зв'язку з тим, [PERSON] та [PERSON] хвилювалися як убезпечити майно від [PERSON], щоб воно не перейшло до нього чи інших осіб. Зазначенні обставини були підтвердженні показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], [PERSON] Допитана у судовому засіданні позивач [PERSON], як свідок, суду дала показання, що [PERSON] переконувала її у необхідності убезпечення майна від [PERSON] Так, [PERSON] переконувала [PERSON], що [PERSON] забере її будинок і магазин, оскільки він має вплив на неї. Також в нього є проблеми із здоров'ям, від яких він може померти, і тоді це майно перейде до його дружини, а вони залишаться без майна. Також [PERSON] допомагала [PERSON] переконати її у необхідності переписати майно на [PERSON] Так, [PERSON] приходила в будинок і здійснювала так звану чистку будинку та переконувала [PERSON] в необхідності переписати майно з метою убезпечення його від [PERSON] Після народження доньки у сина [PERSON], яка народилася [INFO], [PERSON] почала здійснювати на неї такий тиск і переконувати її, що [PERSON] переконає її переписати майно і у разі його смерті, майно перейде дружині та дочці, тому вона довірилася своїй дочці і під вказаними переконаннями спочатку склала заповіт на все своє майно, а потім, скасувавши його, погодилася на укладення фіктивних договорів на [PERSON] з метою убезпечення майна від [PERSON]. Судом встановлено, що 29 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами серія та номер: реєстр №434, 29.03.2017, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] належний їй на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS]. Також, 29 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON], укладений договір дарування земельної ділянки серія та номер: реєстр №436, 29.03.2017, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] належній їй на праві приватної власності земельну ділянку, площею 0,1120 га, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована в [ADDRESS]. На вказаний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, площею 0,1120 га, які розташовані в [ADDRESS], було зареєстровано право власності за [PERSON] 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування магазину серія та номер: реєстр №482, 31.05.2017, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого [PERSON] безоплатно передає у власність [PERSON] належний їй на праві власності магазин, загальною площею 1515,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування земельної ділянки серія та номер: реєстр №485, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого [PERSON] безоплатно передає у власність [PERSON] належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0317 га, кадастровий номер [NUMBER], для іншої комерційної діяльності, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON], укладений договір дарування земельної ділянки серія та номер: реєстр №488, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого [PERSON] безоплатно передає у власність [PERSON] належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0318 га, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування магазину серія та номер: реєстр №491, 31.05.2017, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого [PERSON] безоплатно передає у власність [PERSON] належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0300 га, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі вищевказаних договорів за [PERSON] було зареєстровано право власності на приміщення магазину, загальною площею 1515,8 кв.м., та земельних ділянок, площею 0,0317 га, площею 0,0318 га, площею 0,0300 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], що стверджується інформаційною довідкою №97717177 та витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 196-199, т.1). При укладенні вказаних договорів [PERSON] було написано заяву приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] від 31 травня 2017 року, якою вона стверджувала, що з 23 липня 2008 року є вдовою, станом на даний час в зареєстрованому шлюбі не перебуває та магазин загальною площею 1515.8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], придбаний нею за особисті приватні кошти, не є спільною сумісною власністю і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на магазин (його частку), у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, немає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що при укладенні договорів дарування в нотаріуса вона свідомо підписала вказані договори, однак укладала їх з метою, щоб майно не перейшло на інші руки і не говорила [PERSON], що вона дарує їй це майно. Будь-яких домовленостей в момент підписання договору із [PERSON], що вона буде здавати магазин в оренду брату, в неї з [PERSON] не було. Оскільки вона уклала договір оренди з [PERSON], а також уклала в 2015 році угоду з сином, що після добудови магазину вона поверне йому магазин, так як вказаний магазин був збудований ним і за його особисті кошти. 06 вересня 2017 року коли вона дізналася про отримання вимоги [PERSON] про необхідність укладення договорів дарування, вона зателефонувала [PERSON] і повідомила її, що вони так не домовлялася, і про будь-яку орендну плату не було в них домовленості. Після чого в неї був шок, внаслідок чого їй стало погано і викликали швидку. Як встановлено судом із показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], до і після укладення договорів дарування і по даний час [PERSON] продовжує проживати, володіти і користуватися житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою, площею 0,1120 га, які розташовані в [ADDRESS], а також здійснювати оплату комунальних послуг. Зазначені обставини підтверджується також довідкою від 22 лютого 2018 року №669, виданої виконавчим комітетом Великоберезовицької селищної ради, про те, що [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS], а також квитанціями про оплату комунальних послуг (а. с. 231 - 237 т.1). Будь-яких інших договорів між [PERSON] та [PERSON] щодо володіння та користування [PERSON] житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою, площею 0,1120 га, які розташовані в [ADDRESS], а також щодо сплати [PERSON] коштів на утримання вказаного майна між ними не було укладено, що не заперечується сторонами. Судом встановлено, що до та після укладення між сторонами договорів дарування на приміщення магазину, загальною площею 1515,8 кв.м, та земельних ділянок, площею 0,0317 га, площею 0,0318 га, площею 0,0300 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], володіння та користування ними здійснює по даний час [PERSON], який здійснює у вказаному магазині підприємницьку діяльність та сплачує комунальні та інші платежі. [PERSON] на прохання [PERSON] не повідомляли [PERSON] про укладення договорів дарування на спірне майно. Зазначенні обставини були підтвердженні показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], [PERSON] При цьому, ще до укладення спірних договорів дарування магазину та земельних ділянок, 12 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди нерухомого майна №12/04/17, згідно якого [PERSON] передає, а [PERSON] приймає у строкове платне користування на визначених у договорі умовах нерухоме майно: нежитлове приміщенням площею 1515,8 кв. м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Також, між [PERSON] та [PERSON] був підписаний акт приймання-передачі від 12 квітня 2017 року. Згідно розписок від 01 травня 2017 року, 01 червня 2017 року, 01 липня 2017 року, 01 серпня 2017 року, 01 вересня 2017 року [PERSON] отримала кошти від [PERSON] за Договором оренди №12/04/17 від 12 квітня 2017 року, у рахунок орендної плати за користування нежитловим приміщенням площею 1515,8 кв. м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], у розмірі 4435 грн. за квітень 2017 року, у розмірі 7000 гривень за травень, червень, липень, серпень 2017 року. Про укладення договору оренди та отримання [PERSON] вказаних коштів за оренду приміщення магазину було підтверджено показаннями свідка [PERSON] та [PERSON] Судом не взято до уваги посилання відповідачів, що між сторонами не було укладено вказаного договору оренди та не передавалися кошти за оплату орендної плати, оскільки позивачем був наданий оригінал договору оренди та розписок, а також було підтверджено як свідками [PERSON] та [PERSON] При цьому будь-яких доказів про неукладення чи недійсності вказаного договору оренди відповідачі не подали. 05 вересня 2017 року представником [PERSON] - [PERSON] було направлено фізичній особі-підприємцю [PERSON] вимогу про необхідність укласти договір оренди належної їй на праві власності будівлі магазину, або звільнити дану будівлю від свого майна, та передати її законному власнику по акту приймання-передачі, також вимога була направлена за місцем реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Як встановлено судом із показань свідка [PERSON], 06 вересня 2017 року коли вона від сина дізналася про вимогу надіслану [PERSON] своєму брату [PERSON] вона зателефонувала [PERSON] і повідомила її, що вони так не домовлялася, і про будь-яку орендну плату не було в них домовленості. Після чого в неї був шок, внаслідок чого їй стало погано і викликали швидку. Згідно довідки №144/3 від 20 квітня 2018 року, виданої Центром екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, 06 вересня 2017 року бригада ШМД надавала меддопомогу [PERSON], 67 років, за адресою: [ADDRESS]. Діагноз: Хвороба Паркінсона, загострення. 10 вересня 2017 року [PERSON] було надано відповідь на вимогу [PERSON] від 05 вересня 2017 року, в якій повідомив про укладення договору оренди між [PERSON] та [PERSON]. 13 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування житлового будинку серія та номер: реєстр №3212, 13 вересня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. Також, 13 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON], укладений договір дарування земельної ділянки серія та номер: реєстр №3217, 13 вересня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] належній їй на праві власності земельну ділянку площею 0,1120 га, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована в [ADDRESS]. На вказаний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, площею 0,1120 га, які розташовані в [ADDRESS], було зареєстровано право власності за [PERSON], що стверджується інформаційною довідкою №97370860 та витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 201-202 т.1). 21 вересня 2017 року було зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «Дорога Родина», ідентифікаційний код 41607155, засновниками якої являлися [PERSON] та [PERSON] Відповідно до акту приймання-передачі нерухомого майна, що вноситься до Статутного (складеного) капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорога родина» від 22 вересня 2017 року, [PERSON], як засновник передала, а [PERSON], як директор, прийняла приміщення магазину, загальною площею 1515,8 кв.м, та земельних ділянок, площею 0,0317 га, площею 0,0318 га, площею 0,0300 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Однак рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON], Тернопільська міська рада, про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №37285049 від 27 вересня 2017 року, було відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна на магазин, що розташований: [ADDRESS], за Товариством з обмеженою відповідальністю «Дорога Родина», у зв'язку з наявністю зареєстрованого обтяження речового права на нерухоме майно, а саме: арешт нерухомого майна. 22 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позички, згідно якого [PERSON] безоплатно передала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], для користування протягом строку встановленого даним договором, з метою проживання. 18 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON], укладений договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами серія та номер: реєстр №473, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого [PERSON] зобов'язується передала, а [PERSON] зобов'язується прийняти в дар належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за [ADDRESS]. 18 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON], укладений договір дарування земельної ділянки серія та номер: реєстр №475, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого [PERSON] зобов'язується передала, а [PERSON] зобов'язується прийняти в дар земельну ділянку загальною площею 0,1120 гектарів, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована в [ADDRESS]. На вказаний житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, площею 0,1120 га, які розташовані в [ADDRESS], було зареєстровано право власності за [PERSON], що стверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 172, 174 т.1). Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не взято до уваги заяву [PERSON] про вчинене кримінальне правопорушення, протокол допиту свідка [PERSON] від 03 жовтня 2017 року, протокол допиту свідка [PERSON] від 05 жовтня 2017 року, протокол одночасного допиту осіб від 02 листопад 2017 року, протокол допиту потерпілого [PERSON] від 16 вересня 2017 року, оскільки про обставини, які вказані в них і входять до предмету доказування, були підтверджені показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також судом не взято до уваги витяги з кримінальних проваджень, оскільки дані докази не стосується предмету доказування. Крім цього судом не прийнято як доказ висновок науково-правової експертизи щодо правової позиції про визнання недійсним з підстав фіктивності договору дарування нерухомого майна, складеного науково-дослідним інститутом приватного права і підприємництва імені академіка Ф. Г. Бурчака. Позивач як на підставу заявлених вимог посилається на те, що спірні договори є фіктивними, вчиненні без наміру створення правових наслідків, під впливом обману, укладених з метою убезпечення майна від [PERSON] та інших осіб, а тому підлягають визнанню недійсними на підставі статей 203, 215, 216, 230, 234 ЦК України. Суд частково погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до частини першої та третьої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частина 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Законодавцем у частині першій статті 717 Цивільного кодексу України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 2 статті 719 ЦК України обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною п'ятою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно із частиною 1 статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконані роботи, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 Цивільного кодексу України). Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Для визнання правочину фіктивним слід встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, даний правочин визнається недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 жовтня 2016 року по справі №6-1873цс16, та у постанові від 09 серпня 2017 року по справі № 6-2690цс16. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] до і на момент укладення договорів дарування мали намір (умисел) не допустити виникнення права власності на спірне майно у [PERSON] чи третіх осіб, а тому з метою убезпечення (приховання) спірного майна від [PERSON] чи інших осіб уклали між собою спірні договори. Можливість переходу спірного майна від [PERSON] до [PERSON] була досить великою, оскільки спірне майно було збудоване [PERSON] та подароване [PERSON], яка прислухалася до думки [PERSON] і виконувала його прохання та вказівки. Тому враховуючи, що [PERSON] постійно переконувала [PERSON], що [PERSON] може померти за наявності у нього хвороб і все майно перейде до його дружини та доньки, вони вирішили не допустити виникнення права власності на спірне майно у [PERSON], а тому з метою убезпечення (приховання) майна від [PERSON] укласти договори дарування. Про укладення спірних договорів дарування ними не було повідомлено [PERSON], який дізнався про їх існування 06 вересня 2018 року, після отримання вимоги від [PERSON] При цьому суд зазначає, що мотиви дій [PERSON] та [PERSON] не мають правового значення. Реалізуючи свій намір (умисел), [PERSON] та [PERSON] ввели в оману під час укладення договору третю особу (приватного нотаріуса) щодо дійсних їх намірів та приховали справжність намірів, а саме, не допустити виникнення права власності на спірне майно у [PERSON] чи третіх осіб. Про це свідчить також написання [PERSON] заяви приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області [PERSON], в яких вона повідомила, що магазин придбаний нею за особисті кошти, однак, як свідок, [PERSON] підтвердила суду, що магазин збудований за власні кошти [PERSON] Подальша зміна наміру сторонами договору дарування чи виникнення наміру однієї сторони виконувати договір не має правового значення, так як береться до уваги саме намір при укладенні договору. Крім цього, укладення спірних договорів дарування між [PERSON] та [PERSON] не було спрямовано на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Вказане підтверджується відсутністю змін у фактичному становищі сторін при зміні їх правового становища. Так, фактичне становище сторін після укладення договорів дарування не змінилося, оскільки не відбулося реальна передача спірного майна від [PERSON] до [PERSON] Про це свідчать обставини, встановлені судом, зокрема, що [PERSON] та [PERSON] не повідомляли [PERSON] про укладення договорів дарування на спірне майно. [PERSON] до і після укладення договорів дарування і по даний час продовжує проживати та володіти і користуватися житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою, площею 0,1120 га, які розташовані в [ADDRESS], а також здійснювати оплату комунальних послуг. Будь-яких інших договорів між [PERSON] та [PERSON] щодо володіння та користування [PERSON] житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою, площею 0,1120 га, які розташовані в [ADDRESS], а також щодо сплати [PERSON] коштів на утримання вказаного майна між ними не було укладено. Також, до та після укладення між сторонами договорів дарування на приміщення магазину, загальною площею 1515,8 кв.м. , та земельних ділянок, площею 0,0317 га, площею 0,0318 га, площею 0,0300 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], володіння та користування ними здійснює по даний час [PERSON], який здійснює у вказаному магазині підприємницьку діяльність та сплачує комунальні та інші платежі. Крім цього ще до укладення спірних договорів дарування магазину та земельних ділянок, 12 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди нерухомого майна №12/04/17 та підписаний акт приймання-передачі від 12 квітня 2017 року. На підставі вказаного договору оренди [PERSON] отримувала від [PERSON] кошти у рахунок орендної плати за користування магазином по вересень 2017 року. Таким чином не відбулися зміни у фактичному становищі сторін після укладення договорів дарування, відсутній договір про збереження фактичного становища сторін та відсутність фактичної передачі подарованого майна свідчить про свідомий намір невиконання зобов'язань договору та не спрямованість сторін на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Враховуючи встановленні обставини справи та оцінивши усі докази, враховуючи намір (умисел) [PERSON] та [PERSON], введення ними в оману третіх осіб щодо дійсних намірів та приховання справжніх намірів, свідомий намір невиконання зобов'язань договору, переслідування інших цілей, ніж передбачені договорами, суд приходить до висновку, що укладенні договори дарування 29 березня 2017 року та 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] за своїм змістом суперечать вимогам закону і є фіктивними, оскільки внутрішня воля [PERSON] не відповідала зовнішньому її прояву та їх наміри не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, що є порушення частин першої, третьої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання їх недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. Щодо посилання представника відповідачі на ті обставини, що наступили реальні правові наслідки, які обумовлювалися даними договорами - перехід права приватної власності на подароване нерухоме майно від дарувальника до обдарованого, та наступна державна реєстрація такого права за останнім в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що виключає фіктивність договорів дарування. Суд зазначає, що саме по собі формальне закріплення у договорах дарування про перехід права приватної власності на нерухоме майно та наступна державна реєстрація нотаріусом права власності не свідчить про настання реальних правових наслідків. Тому що при укладені фіктивних договорів намір сторін зовнішньо завжди виглядає пристойно, оскільки вони у будь-якому разі декларують бажання правомірних наслідків. За таких обставин суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем [PERSON] і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом шляхом визнання недійсним договору дарування магазину, укладеного 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON], за яким [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належний їй на праві власності магазин, загальною площею 1515,8 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який 31 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за №482; земельної ділянки, укладений 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON], за яким [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0317 га, кадастровий номер [NUMBER], для іншої комерційної діяльності, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який 31 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за №485; земельної ділянки, укладений 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON], за яким [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0318 га, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який 31 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за №488; земельної ділянки, укладений 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON], за яким [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0300 га, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який 31 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за №491. Позовну вимогу позивача про необхідність визнання недійсною держану реєстрацію вказаних договорів, суд вважає безпідставну та таку, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно з статтею 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нотаріуси як державні реєстратори здійснюють державну реєстрації речових прав на нерухоме майна. Із системного аналізу вищезазначених норм права вбачається, що нотаріус як державний реєстратор здійснює державної реєстрації речових прав на нерухоме майна, а не договору. У зв'язку з відсутність державної реєстрації спірних договорів, суд не вбачає підстав для їх визнання недійсною. При цьому суд зазначає, що оскільки вищевказані договори дарування від 31 травня 2017 року укладенні між [PERSON] та [PERSON] є недійсними, то позивач повинен звернутися до державного реєстратора з вимогою про скасування державної реєстрації, оскільки підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними і дана вимога буде правомірна та відповідати вимогам статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Щодо визнання недійсними договорів дарування від 29 березня 2017 року укладених між [PERSON] та [PERSON] та від 13 вересня 2017 року укладених між [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, та земельну ділянку, площею 0,1120 гектарів, що знаходиться по [ADDRESS], суд зазначає наступне. Судом вище встановлено, що договори дарування на спірне майно, які укладені 29 березня 2017 року та 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] є фіктивними, однак підлягають визнанню недійсними договори дарування, які укладенні 31 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON], що є належним способом захисту прав позивача. Однак, фіктивні договори дарування від 29 березня 2017 року, укладені між [PERSON] та [PERSON], та договори дарування між [PERSON] та [PERSON] не підлягають визнанню недійсним з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України, оскільки це є неналежний спосіб захисту прав позивача. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може бути застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Верховний Суд України у постанові від 29 березня 2017 року, справа № 6-3104цс16, дійшов висновку про застосування норми права, відповідно до якого реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею. У главі 29 Цивільного кодексу України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми статей 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Частина перша статті 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. При цьому за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Враховуючи, що судом встановлено фіктивність договорів дарування, укладених 29 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, та земельну ділянку, площею 0,1120 гектарів, що знаходиться по [ADDRESS]. Однак вказаний житловий будинок та земельна ділянка були відчуженні 13 вересня 2017 року на підставі договорів дарування, укладених між [PERSON] та [PERSON] та 18 квітня 2018 року, суд приходить до висновку, що житловий будинок та земельна ділянка вибули із власності [PERSON] поза її волею, а тому право [PERSON] не підлягає захисту шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Тобто, враховуючи, що спірне майно вибуло з володіння [PERSON] поза її волею, вона має право на підставі статті 388 ЦК України, звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання недійсними договорів дарування, укладених 29 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] та від 13 вересня 2017 року, укладених між [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, та земельну ділянку, площею 0,1120 гектарів, що знаходиться по [ADDRESS]. Таким чином, суд вважає, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] в частині визнання недійсними договорів дарування від 29 березня 2017 року, укладених між [PERSON] та [PERSON], та від 13 вересня 2017 року, укладених між [PERSON] та [PERSON] Позовні вимоги позивача, що спірні договори дарування підлягають визнанню недійсними з підстав, визначених у ст. 230 ЦК України, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За правилом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржувані договори дарування вчинялися позивачем під впливом обману з боку відповідача, що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тобто не доведено обставини, на які посилалася як на підставу своїх вимог. Таким чином, доводи позивача щодо того, що договори дарування вчинені під впливом обману, спростовані вищенаведеними обставини та доказами, які свідчить про те, що договори дарування від 29 березня 2017 року та від 31 травня 2017 року укладенні між [PERSON] та [PERSON] є фіктивними. За таких обставин слід відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] в частині визнання недійсними договорів дарування від 29 березня 2017 року, 31 травня 2017 року, укладених між [PERSON] та [PERSON], та від 13 вересня 2017 року, укладених між [PERSON] та [PERSON], з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України. Щодо інших аргументів або міркувань позивача та відповідача також не дають підстав для висновку про порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача або про безпідставність вимог позивача. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин, суд вважає, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 2 560,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial