Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] мотивуючи свої вимоги ти, що 12.11.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської обл. було зареєстровано шлюб між нею та відповідачем. В шлюбі у сторін народися син [PERSON] [INFO] . На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки вони мають різні погляди на шлюб, сім`ю, ведення спільного господарства. Шлюбно -сімейні відносини припинено фактично з 2020 року, спільне господарство не ведеться внаслідок чого збереження сім`ї неможливе, сторони проживають окремо, син за їх спільною згодою проживає разом з позивачем внаслідок чого позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх малолітнього сина в розмірі ј частини всіх доходів відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку . В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити з обставин викладених в позовній заяві, наполягаючи на тому факту, що подальше збереження сім`ї є недоцільним та суперечить її інтересам, вона проживає разом з дитиною [PERSON] , відповідач стосовно проживання дитини разом з нею ( позивачем) не заперечує, в зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] . Також при розірванні шлюбу просила повернути їй дошлюбне прізвище « [PERSON] » Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, не заперечував щодо розірвання шлюбу та стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання сина [PERSON] та не заперечував того факту, що малолітній син [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] та він не заперечує стосовно даного факту. Заслухавши думку учсників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного, що 12.11.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської обл. було зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] . В шлюбі у сторін народися син [PERSON] [INFO] . Спільне життя позивача з відповідачкою не склалося, оскільки мають різні погляди на шлюб, сім`ю, ведення спільного господарства. Шлюбно-сімейні відносини припинено фактично з 2020 року, на даний час проживають окремо, спільне господарство не ведеться внаслідок чого збереження сім`ї неможливе, не просили надати їм строк на примирення. Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як було встановлено в судовому засіданні, що малолітній [PERSON] 6.01.2016 року народження проживає разом з матір`ю [PERSON] , спору щодо визначення місця проживання дитини між позивачем та відповідачем не існує. Частиною 1 статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати їй добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально. Дитина потребує матеріальної допомоги, відповідач здатний надати таку допомогу. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно до ст ст. 79, 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 п.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.ст. 141 - 142 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved