Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.07.2008 року, виданого виконкомом Бориславської міської ради на підставі рішення від 18.06.2008 року №217, зареєстрованого комунальним підприємством Львівської обласної ради Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 19592852 від 19 липня 2008 року, реєстраційний номер 24046024, номер запису 1619 в книзі 7, їй, позивачу, на праві власності належить квартира №2,що становить 64/100 будинку [ADDRESS]. У даній квартирі зареєстрована позивач, її чоловік [PERSON] та відповідачі (доньки [PERSON], [PERSON] та внучка [PERSON]). Фактично проживають у квартирі лише позивач з чоловіком. Відповідачі вибули на постійне місце проживання у Королівство Швеція - [PERSON] у 2004 році, [PERSON] у 2010 році та [PERSON] у 2011 році. Відсутність відповідачів за місцем реєстрації підтверджується і актами складеними ДКП «ЖЕК №3» від 27.04.2015 та 23.05.2018. Відповідачі на даний час у квартирі не проживають, знятися з реєстрації не можуть, так як тривалий час проживають за кордоном, приїхати у них не має можливості, цесвідчить про втрату ними права на користування зазначеним житловим приміщенням. Ухвалою від 04 липня 2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала заяву, в якій просить справу роглядути у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надіслали на адресу суду відзиви на позовну заяву, в яких позов визнали в повному обсязі та просили його задоволити. Зазначили, що проживають в Королівстві Швеція, прибути в Україну та знятися з реєстрації у них не має можливості, у зв»язку з характером роботи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. У зв'язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно світлокопії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.07.2008 року, виданого виконкомом Бориславської міської ради на підставі рішення від 18.06.2008 року №217, зареєстрованого комунальним підприємством Львівської обласної ради Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 19592852 від 19 липня 2008 року, реєстраційний номер 24046024, номер запису 1619 в книзі 7, позивач [PERSON] є власником 64/100 частки будинку [ADDRESS]. Згідно світлокопії будинкової книги на даний час у квартирі №2 будинку [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON], [PERSON] та відповідачі: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до акту комісії ДКП «ЖЕК №3» від 23.05.2018 за №30 та від 27.04.2015 вбачається, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі №2, що в будинку [ADDRESS]. Зі слів мешканців квартири відповідачі проживають з 2010 року у Швеції, що підтвердили сусіди: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Крім цього, факт проживання відповідачів у Швеції підтверджено світлокопіями витягу з реєстру населення Шведської податкової служби від 2015 року, зокрема: відповідач [PERSON], дошлюбне прізвище [PERSON], є громадянкою Швеції і зареєстрована 16.01.2004 року; відповідач [PERSON] зареєстрована у Швеції 22.02.2011 року та відповідач [PERSON], зареєстрована в Швеції 25.05.2011 року. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Стаття 405 ЦК України передбачає, щочлени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], проживаючи у Швеції та будучи зареєстровані у належній позивачу квартирі, порушують права та законні інтереси позивача [PERSON] на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном, наміру та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням не виявляють. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи встановлені по справі обставини, оцінюючи належність, допустимість, достатність, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на визнання позову відповідачами, враховуючи, що позивач наполягає на задоволенні позову, суд приходить до висновку, що відповідачі не проживають у квартирі №2, що в будинку [ADDRESS] більше одного року без поважних причин, добровільно залишивши спірне жиле приміщення, а тому їх слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст.405 ЦК України. Окрім цього, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути 704,80 гривень судового збору.

Outcome: approved