Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказала, що 23.07.2005 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, від шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] . Протягом 10 місяців шлюбні стосунки з відповідачем зіпсувалися, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають різні погляди на сімейне життя, почуття поваги та взаєморозуміння між ними втрачено. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу позивач вважає неможливим та таким, що суперечить її інтересам. Примиритися не бажає. Позивач просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явилася, за змістом поданої заяви просить розглянути справу у її відсутність, на позові наполягає (а.с.19). Відповідач в судове засідання не з`явилася, за змістом поданої заяви просить розглянути справу у його відсутність, проти позовних вимог не заперечує та повністю їх підтримує (а.с.20). Дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що з 23.07.2005 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому виконкомом Ролинської міської ради Донецької області, актовий запис №34 (а.с.11). Взаємовідносини між позивачем та відповідачем не склались, фактично шлюбні відносини припинились з початку 2020 року, подальше сумісне життя та збереження шлюбу позивач вважає неможливим. Відповідачем викладені обставини не спростовані та визнані. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Положеннями ст.113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, за винятком якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно роз`яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушує, суд вважає, що позов в частині, визнаній відповідачем, підлягає задоволенню. Враховуючи положення ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача з урахуванням ч.1 ст.142 ЦПК України, відповідно до якої, враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, про що подав відповідну заяву, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачеві з державного бюджету.

Outcome: approved