Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру у неї виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.07.2000 року. Зазначає, що відповідач [PERSON] є її сином і фактично не проживає за місцем реєстрації з вересня 2018 року. [PERSON] вказує, що на даний час місце перебування відповідача їй не відомо, спроби зв`язатися з ним були безрезультатними, його місце проживання не знає. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований у житловому приміщенні позивач сплачує додаткові кошти за комунальні послуги та позбавлена можливості оформити субсидію, обмежена у праві розпорядження майном. Позивач зазначає, що відповідач участі в утриманні спірної квартири не приймає, кошти за комунальні послуги не сплачує. Позивач просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 27.11.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.. Ухвалою суду від 23.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні 05.03.2020 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладеих у позовній заяві, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.129-131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини відсутності не повідомив, відзиву до суду не надав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, враховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст.280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, дійшов висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 50,1 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 05.07.2005 року, який зареєстровано в Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу №114, стор. 102 за реєстровим №8277, 10.07.2000 року (а.с. 7, 49). З довідки КЖРЕП №5 від 05.03.2020 року встановлено, що у вищезазначеній квартирі зареєстровані: власник - [PERSON] , [INFO] та її син [PERSON] , [INFO] (а.с.45). З акту №327 КЖРЕП №5 від 13.11.2019 року вбачається, що [PERSON] , 1990 року народження, в квартирі [ADDRESS] фактично не проживає з вересня 2018 року (а.с.5). Таким чином, судом встановлено, що відповідач на даний момент дійсно зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , але фактично з вересня 2018 року в зазначеній квартирі не проживає. На даний час позивач [PERSON] , яка є власником квартири [ADDRESS] , не може вільно розпоряджатися та користуватися своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача [PERSON] у її житловому приміщенні. Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, ч. 1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Як передбачено ч.ч.1,2 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.321ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved