Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в якому просить надати дозвіл на виїзд дитини - [PERSON] , [INFO] за межі України, а також здійснювати оформлення необхідних документів для тимчасового виїзду або супроводу малолітньої доньки за межі України в країни Шенгенської зони (Італію, Іспанію, Португалію, Грецію), а також Арабську Республіку Єгипет, Туреччину та Ізраїль, без згоди батька дитини [PERSON] та чоловіка [PERSON] , на період з 01.05.2020 року по 01.05.2021 року для оздоровлення. Зазначені позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 19.09.2009 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21.12.2015 року був розірваний. Від шлюбу у них є дочка - [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. З метою оздоровлення дитини, їй необхідно виготовити документи на ім`я доньки та виїжджати з дитиною за межі України, на що обов`язково потрібна згода відповідача [PERSON] , як батька дитини. У зв`язку із тим, що відповідач [PERSON] добровільної згоди не надає, тому просить суд позов задоволити. Ухвалою судді від 15 січня 2020 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 05 лютого 2020 року, а протокольною ухвалою суду від 25 лютого 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 17 березня 2020 року. В судове засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Парубій І.М. не з`явилися, попередньо подавши заяви, згідно яких просили розглянути справу в їх відсутності, позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задоволити. В судове засіданні відповідач [PERSON] не з`явився, попередньо подавши заяву, згідно якої просив розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечує, щодо їх задоволення. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно до суду не з`явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позов від відповідача не надходило. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 19 вересня 2009 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] , який в подальшому рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року був розірваний. Від даного шлюбу в сторін спору є донька - [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 15 червня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. Одночасно, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року, було вирішено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 700,00 гривень, щомісячно, починаючи з 18 серпня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. [PERSON] 20 жовтня 2016 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », що стверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] виданим 20 жовтня 2016 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю та її чоловіком [PERSON] , перебуває на їхньому виховані та утриманні. Відповідач [PERSON] участі у вихованні дитини не приймає. Позивач має намір здійснити поїздку за кордон з дитиною з метою оздоровлення дочки на морі. Конвенцією про права дитини (ст.3), прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. У п.п.1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, вказано, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до п.п. 2 п. 4 вказаних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків може здійснюватись без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення (аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № № 6-350цс17). Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, враховуючи те, що з викладених у позовній заяві обставин слідує, що неповнолітня дитина - [PERSON] , проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, відповідач [PERSON] , який є батьком дитини, участі у її вихованні не приймає, відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзиву на позов чи будь-яких заперечень по суті позову до суду не надав, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, в тому числі необхідності її оздоровлення та розвитку, а також враховуючи право батька на безперешкодне спілкування з дитиною, суд вважає за необхідне надати дозвіл [PERSON] чи її представнику, без згоди батька дитини, [PERSON] , здійснювати оформлення необхідних документів для тимчасового виїзду або супроводу малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , за межі України, дозволити виїзд [PERSON] , [INFO] за межі України в країни Шенгенської зони (Італію, Іспанію, Португалію, Грецію), а також Арабську Республіку Єгипет, Туреччину та Ізраїль, без згоди батька дитини [PERSON] , на період з 01.05.2020 року по 01.05.2021 року. Однак, що стосується позовної вимоги до відповідача [PERSON] , Суд зазначає наступне: Як уже зазначалося вище, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків може здійснюватись без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, ключовим значенням в даному випадку є те, що даний дозвіл чи навпаки не надання такої згоди, має місце лише у випадку, коли цю дію вчиняє батько дитини (відомості про батька дитини містяться у свідоцтві про народження дитини). Від-так, позовні вимоги щодо відповідача [PERSON] , про надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON] за межі України до задоволення не підлягають, оскільки відповідач [PERSON] не є біологічним батьком дитини, тому в цій частині позові, слід відмовити. Крім цього, враховуючи те, що позов задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] в користь позивача підлягають стягненню 420, 40 гривень судового збору. Відповідно до ст.ст. 141, 150, 153, 157 СК України, Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 року №57,

Outcome: partial