Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить розірвати з відповідачем [PERSON], покликаючись на припинення сімейних стосунків. Ухвалою судді від 10 грудня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Позивач у підготовчому судовому засіданні позов підтримала та просить задоволити. Ствердила, що після народження дитини з відповідачем почались постійні конфлікти та сварки, що призвело до розпаду сім'ї у липні 2017 року, а з липня 2018 року вони проживають окремо; заперечує можливість примирення. Відповідач у підготовчому судовому засіданні позов визнав та не заперечує проти його задоволення; погодився з доводами позивача та не бажає примиритись. Вирішуючи питання, передбачені ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суду із оцінкою доказів, як цього вимагає ст.89 ЦПК України, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (ст.21 СК України). У ч.3 ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу - позов про розірвання шлюбу може бути пред*явлений одним із подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.112 СК України). Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 17 грудня 2011 року у Франківському районному у місті Львові відділі ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області, актовий запис № 744,в якому мають сина [PERSON], [INFO]. З пояснень сторін у суді встановлено, що після народження дитини між сторонами виникали конфлікти та сварки, що призвели до розпаду сім*ї у липні 2017 року. Сторони не ведуть спільне господарство та не підтримують подружні відносини, з липня 2018 року проживають окремо. У порядку ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або доцільності їх визнання не встановлено. Обставини життя подружжя свідчать про стійкий розлад їх стосунків, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, суперечать інтересам сторін, які остаточно визначались з розірванням шлюбу та заперечують можливість примирення, а шлюб існує формально. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч.3 ст.200 ЦПК України). З урахуванням, що позивач настоює на розірванні шлюбу, а відповідач позов визнає, суд вважає необхідним задоволити вимоги позивача. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищевикладене, а також і те, що розгляд даної справи по суті не здійснювався, що підтверджується її матеріалами, суд приходить до переконання, що позивачу слід повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 352,40 грн. Також в порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 352,40 грн. судового збору.

Outcome: approved