Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - Барський районний сектор Управління ДМС України у Вінницькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зняття з реєстраційного обліку. Позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом, а саме, будинком [ADDRESS], та зняти відповідача з реєстраційного обліку. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що будинок [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності. Відповідач [PERSON] є сином позивача та зареєстрований у будинку [ADDRESS], однак більше шести років там не проживає, оскільки проживає у квартирі своєї дружини. У добровільному порядку відповідач не бажає знятись з реєстрації, чим перешкоджає позивачеві володіти, користуватися та розпоряджатися будинком. Таким чином, позивач вимушена звертатись до суду та просила задовольнити позов. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, подала до суду заяву про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу у її відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечує. У судове засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі ордеру серії ВН №003211 та витягу з договору про надання правової допомоги (а.с. 11, 12), а також представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності (а.с. 22), не з'явилися, про день, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи, з урахуванням положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Представник третьої особи Барський районний сектор Управління ДМС України у Вінницькій області у судове засідання не з'явився. До суду надійшов лист завідувача Барського РС УДМС України у Вінницькій області, у якому зазначено, що третя особа не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, не заперечує проти задоволення позову та просить розглядати справу у відсутності їх представника (а.с. 21). Одночасно вказано, що у спірній квартирі зареєстровано місце проживання позивача та відповідача. 26.09.2014 судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, ураховуючи заяву позивача, третьої особи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до даних копії свідоцтва про право власності [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідно до даних копії домової книги у спірному житловому будинку зареєстровано місце проживання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). Відповідно до даних актів обстеження матеріально-побутових умов від 07.11.2011, 30.10.2012, 16.10.2013, 04.07.2014 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але за вказаною адресою не проживає (а.с. 6, 7, 8, 9). Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки судом було встановлено, що відповідач [PERSON] понад чотири роки відсутній за місцем реєстрації, поважність причин своєї відсутності суду не повідомив, суду не надано доказів про існування будь-якої домовленості між власником житла та відповідачем, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим будинком підлягають задоволенню, оскільки у даному випадку втрата права користування житловим приміщенням є наслідком відсутності відповідача понад один рік без поважних причин, що передбачено положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України. Крім того, даний спосіб захисту здатний повністю відновити порушене право власника. Вирішуючи чи підлягає задоволенню позовна вимога про зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд виходить з такого. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Наведену правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 у справі №6-57цс11, що прийнята у порядку перегляду ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з мотивів неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах та є обов'язковою для застосування всіма судами України, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку за місцем проживання позивача слід відмовити. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати позивача складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 800 грн, що підтверджується квитанцією №849 від 10.07.2014 (а.с. 13) та даними розрахунку (а.с. 33). При цьому розмір витрат на правову допомогу не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, що передбачений ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», тому приймається судом. У ході судового розгляду суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, тому понесені судові витрати позивача підлягають відшкодуванню частково пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, що наведені вище, з [PERSON] на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати у розмірі 400 грн (800 грн / 2). Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до даних копії довідки МСЕК серії 10ААА №702494 [PERSON] є інвалідом першої групи безстроково, тому на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору. Таким чином, з [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі пропорційно до задоволеної частини вимог позивача - 121,80 грн (243,60 грн / 2). На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 316, 319, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: partial