Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Підволочиського районного нотаріального округу [PERSON], про визнання договору дарування житлового будинку, розташованого у м. Скалат по вул. Замкова, 7, Підволочиського району, Тернопільської області недійсним. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка посилалася на те, що вона є власницею житлового будинку в м. Скалат, вул. Замкова, 7, який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого 20 вересня 1992 року, виданим Підволочиською державною нотаріальною конторою 23 липня 1993 року по реєстру №1541, зареєстрованим в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 9 листопада 1993 рок №875. Після його смерті у 1992 році вона проживала сама, дітей у них не було. В 2002 році у будинку почав протікати дах і треба було негайно провести його ремонт. У звязку із станом здоровя, віком та скрутним матеріальним становищем, вона не могла самостійно зробити ремонт і найняти за кошти працівників для цього, а тому звернулася до знайомого [PERSON], який проживає не далеко від неї із сімєю, щоб він допоміг зробити ремонт даху, за що пообіцяла йому скласти на нього заповіт на цей будинок. Після цього, вона разом з [PERSON] і його дружиною поїхали в смт. Підволочиськ до приватного нотаріуса оформляти заповіт. В приватного нотаріуса [PERSON] їй дали підписати якийсь документ, який вона підписала, так як була переконана, що це заповіт на [PERSON] Після укладення цього договору, відповідач прийшов до неї на господарство, оглянув будинок, зробив ремонт даху, поставив огорожу, при цьому з нею не радився, нічого у неї не питав. Про те, що було укладено було договір дарування, а не заповіт вона дізналася лише нещодавно, близько одного року тому, коли їй необхідні були документи на будинок. На її вимогу віддати документи [PERSON] відповів, що ніяких документів на неї вже немає, а він все оформив на свою дочку. Після того в них почалися конфлікти, відповідач неодноразово погрожував їй , що вижене її з її ж будинку. Якщо це станеться, вона залишиться без даху над головою, оскільки іншого житла в неї не має . Так як вона була введена в оману і не розуміла, що підписує, просить визнати договір дарування її житлового будинку недійсним. В заяві про уточнення позовних вимог позивачка наголосила, що вона не мала на меті відчужувати свій будинок в користь відповідача. Даний будинок є її єдиним житлом і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би нею укладений. Оспорюваний договір вона вважала заповітом, згідно якого право розпорядження її нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після її смерті в порядку спадкування за заповітом. Вона постійно проживала і проживає в даному будинку, завжди оплачує всі комунальні послуги. Ключів від будинку вона ніколи не передавала ні [PERSON] ні його дочці. Тільки тепер вона дізналася, що помилилася щодо правової природи правочину, прав і обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Просить врахувати, що її волевиявлення було направлено на підписання заповіту, а не договору дарування. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити. При цьому представник позивачки доповнив, що його довірителька особа похилого віку, не обізнана з законами, перед підписанням договору дарування їй не розяснили правові наслідки його підписання, не дали тексту договору, а тому вона була переконана що підписала заповіт. Тим більше, що на її неодноразові запитання чи вона підписала заповіт, відповідь була ствердною. Просить звернути увагу суду на те, що згідно з частиною 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину , прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом ( ч.1 ст. 229 ЦК України). Згідно розяснень, які викладені в п.19 Постанови ПВС України від 06 листопада 2009 року № 9 « про судову практику про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Також згідно розяснень Верховного суду України договір, що має на меті вчинення будь яких дій майнового характеру не є договором дарування. Його довірителька мала на меті вчинити заповіт, а не договір дарування, на це була направлена її воля, однак, в силу похилого віку помилися щодо природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть у сторін після його підписання. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив, пояснивши що він давно і добре знає позивачку, з якою проживає по сусідству і між ними раніше буди добрі, дружні відносини. Так як після смерті чоловіка позивачка залишилася одна, він і члени його сімї допомагали їй у веденні господарства, в 2002 році позивачка запропонувала подарувати його молодшій доньці успадкований нею після смерті чоловіка будинок в м. Скалаті по вул. Замкова 7 . Позивачка сама збирала всі необхідні для оформлення договору документи і в січні 2002 року запропонувала поїхати до нотаріуса переписати будинок, на що вони погодилися. Перед тим як дати підписати договір нотаріус неодноразово пояснювала їм наслідки підписання договору дарування. Оскільки будинок був подарований його неповнолітній доньці, він переоформив будинок на неї, перекрив дах в будинку, поставив огорожу навколо нього. Однак, так як вони домовилися, що до смерті позивачка буде проживати в будинку, вона настояла, що сама буде оплачувати всі комунальні послуги , що вона і робила. До 2013 року все було добре, однак, після приїзду родичів [PERSON], які настроюють її проти них, в них почалися конфлікти, остання вимагає повернення будинку, хоча і в даний час ні донька, ні він, ні будь хто з членів його сімї не заперечують і не будуть заперечувати проти проживання [PERSON] в подарованому його доньці будинку. Представник відповідачів [PERSON] і [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечив, просить відмовити у задоволенні позову, оскільки при укладанні договору дарування були дотримані всі передбачені Законом вимоги до форми і змісту договору, позивачка була ознайомлена з наслідками його підписання, крім того, з часу підписання договору пройшло більше тринадцяти років, тобто давно сплив строк позовної давності. Просить врахувати, що після підписання договору його довірителі не заперечували і в даний час не заперечують проти проживання позивачки в будинку. [PERSON] проводив будівельні роботи, мав ключі від господарських будівель і вільно користувався ними, допомагав [PERSON] по господарству. Однак за домовленістю з позивачкою в будинку вона проживала і проживає сама. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Підволочиського районного нотаріального округу [PERSON] проти позову заперечила і пояснила, що в січні 2002 року до неї два рази зверталася позивачка [PERSON] Перед тим як посвідчити договір вона неодноразово наголошувала наслідки підписання договору дарування, а також розяснила, що після підписання цього договору власником стає інша особа, на що [PERSON] засміялася і сказала що вона дуже давно і добре знає [PERSON] і його сімю ї і впевнена що все буде добре. Вислухавши пояснення сторін і їх представників, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що в позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з таких міркувань. 15 січня 2002 року приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування житлового будинку, [PERSON], належного їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Підволочиською державною нотаріальною конторою 23 липня 1993 року розташованого в місті Скалат по вул. Замкова №7 Підволочиського району Тернопільської області неповнолітній [PERSON], [INFO], інтереси якої представляв її батько [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 59. 24 січня 2002 року вказаний в даному договорі житловий будинок ( будинковолодіння ) зареєстрований в Підволочиському районному бюро технічної інвентаризації за [PERSON] , внесено в реєстр за № 07, що стверджується відміткою на копії договору дарування, долученого позивачкою до позовної заяви. Твердження позивачки про те, що вона, підписуючи даний договір думала що підписує заповіт, спростовуються перевіреним в суді доказами: поясненнями відповідача, приватного нотаріуса, довідкою характеристикою № 808 від 31 грудня 2001 року виготовленою Підволочиським БТІ за зверненням самої позивачки де зазначено - « для звернення в нотаріальну контору з метою відчуження будинку»; довідкою Скалатської міської ради № 01-1-21 від 02.01. 2001 року про те, що належний [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою м. Скалат вул.. Замкова 7 під забороною ( арештом ) не перебуває, поясненнями свідків [PERSON] представника Скалатської міської ради та [PERSON], - представника Підволочиського БТІ, які повідомили, що такі довідки могли бути виготовлені і видані лише за особистим зверненням власника або його довірителя, при наявності в останнього довіреності, власноручним підписом на договорі дарування самої позивачки, подальшими її діями, передача ключів від господарських і підсобних приміщень відповідачу . Наявність квитанцій про оплату позивачкою комунальних послуг, її твердження про те, що вона нікому не давала ключів від будинку не можуть бути свідченням того, що їй не було відомо про наявність договору дарування та підставою для задоволення позову про визнання договору дарування недійсним, оскільки як пояснила сама позивачка після підписання договору всі документи на будинок були в [PERSON], останній проводив ремонтні роботи, не запитуючи в неї дозволу на їх проведення, за свої кошти ставив огорожу, перекривав дах бляхою, а не шифером як вона хотіла, « поводив себе як господар», поки було добре, до 2013 року мав ключі від гаража та інших господарських приміщень. Крім того свідченням обізнаності позивачки про наявність договору дарування будинку ще в 2002 році є її пояснення в якості позивачки, де вона повідомила, що десь через півроку зверталася до нотаріуса і в архів ( БТІ ) щоб вияснити чи будинок подарований, де їй повідомили що будинок не її, а також її пояснення які містяться у висновку № 1043 від 05.09.2013 року « про результати розгляду звернення [PERSON]», в яких вона вказувала, що після того як вона переписала будинок, вони з відповідачем домовилися, що будинком він буде користуватися лише після її смерті, однак, в 2013 році він захотів поселити в будинок свою доньку, а тому між ними почалися конфлікти і вона змушена була звертатися в правоохоронні органи за допомогою. В судовому засіданні ні позивачка, ні її представник не надали доказів, які б свідчили, що строк позовної давності позивачкою пропущено з поважних причин, а тому в задоволенні її клопотання про поновлення строку позовної давності слід відмовити . Відповідач [PERSON] і його представник подали письмову заяву, яку підтримали в судовому засіданні про застосування строку позовної давності . Відповідно до вимог ст. ст.256, 257, 261, 267 ЦК України позовна давність це стирок, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні встановлено що після підписання в нотаріальній конторі договору дарування, що мало місце в січні 2002 року жодних документів на будинок в позивачки не було, що свідчить про те, що їй було відомо про те, що будинок перейшов у власність іншої особи, однак з позовом до суду вона звернулася лише 12 березня 2015 року ( більш як через тринадцять років). Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed