Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТзОВ «М.Ж.К.» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 08.06.2012 року по 02.09.2019 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. З 03.09.2019 року по 01.10.2020 року відповідачем було прийнято її на роботу за сумісництвом. Під час її знаходження у трудових відносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована але не виплачена заробітна плата в розмірі 26656,19 грн. 01.10.2020 року вона звільнена за угодою сторін. При звільненні з роботи відповідчем виплата належних їй сум здійснена не була. Покликаючись на викладені обставини, просить суд стягнути з відповідача на її користь 26656,19 грн. заборгованості по заробітні платі та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати. Позивач подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Просить суд позов задовольнити, проти заочного розгляду не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Відповідно до положень ст. ст.55,124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи. Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 08.06.2012 року була прийнята на роботу в ТзОВ «М.Ж.К.» на посаду головного бухгалтера. 02.09.2019 року звільнена за згодою сторін. 03.09.2019 року [PERSON] була прийнята на роботу в ТзОВ «М.Ж.К.» на посаду головного бухгалтера за сумісництвом. 01.10.2020 року [PERSON] звільнена з посади за угодою сторін. Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу В силу ч. 1 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Таким чином, як слідує із наведеного вище, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в розмірі 26656,19 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2020 року по дату ухвалення цього рішення. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд відхиляє розрахунок, який здійснений позивачем, оскільки в ньому допущені грубі порушення Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку №100 визначено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. В даному випадку, оскільки звільнення позивача відбулося у жовтні 2020 року, за основу розрахунку середнього заробітку береться два останніх місяця, що передують, тобто серпень-вересень 2020 року, а не період червень-жовтень 2020 року, як помилково зазначила позивач у своєму розрахунку. Далі, відповідно до п.5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. За період серпень-вересень 2020 року позивачу нараховано в загальному 5 870,26 грн. (2 851,51 + 3 018,75). Вказаний період мав 42 робочих дні, а тому середньоденний заробіток становить 139,77 грн. (5 870,26 / 42). Період з 02 жовтня 2020 року (наступний за датою звільнення день) по 15 листопада 2021 року (день ухвалення цього рішення) містить 280 робочих днів, з врахуванням рекомендацій Кабінету Міністрів України про перенесення робочих днів у 2020-2021 роках, згідно розпоряджень від 23 жовтня 2019 року №995-р, від 30 вересня 2020 року №1191-р. Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2020 року по 15 листопада 2021 року становить 39 135,60 грн. (139,77 х 280), і саме цю суму суд стягує з відповідача на користь позивача. У задоволенні решти вимоги в цій частині суд відмовляє, у зв`язку з необґрунтованістю розрахунку позивача. У зв`язку з тим, що позивач сплатила судовий збір у розмірі 908 грн., тому на підставі ст. 141 ЦПК України його слід стягнути з відповідача на користь позивача. Крім того, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 908 грн., за позовну вимогу про стягнення заробітної плати, яка була звільнена від сплати судового збору.

Outcome: partial