Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом в якому зазначила, що вона з 30 травня 1986 року по 19 березня 2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Під час шлюбу подружжям придбано нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,21 га., яка розташована по [ADDRESS] та автомобіль «Жигулі» державний номерний знак [NUMBER], які оформлені на ім'я відповідача і є спільним сумісним майном подружжя. Після розлучення згоди про спільне користування земельною ділянкою та автомобілем між нею та відповідачем не досягнуто, а тому просила визнати право власності на ? ідеальнуі частку у спільному майні (без реального поділу). Позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених в ньому, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача позов визнав частково не заперечував той факт, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачкою права на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,12 га., про те заперечував право позивача на автомобіль. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Відповідно до п.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, що діяв на момент придбання майна, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, при розділі майна частки подружжя є рівними. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 травня 1986 року по 19 березня 2014 року (а.с.6). Припинення шлюбу не припиняє права подружжя на спільне майно. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 серпня 2008 року [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,21 га., для будівництва житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS] (без зазначення точної адреси). Згідно ч.ч.1, 2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином в судовому засіданні встановлено і не заперечувалось сторонами, що нерухоме майно, а саме земельна ділянка площею 0,21 га., з цільовим призначенням для будівництва житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS], є спільним сумісним майном подружжя, оскільки було придбано на час перебування у зареєстрованому шлюб. Відповідно до ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними Виходячи з принципу рівності часток подружжя у спільному майні суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] та [PERSON] право на 1/2 ід.частку за кожною із сторін на земельну ділянку площею 0,21 га., для будівництва житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України). Відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як зазначено в п. 10 Листа Верховного Суду України від 29.10.2008 року №19-3767/0/8-08 земельна ділянка, право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того із подружжя, кому вона безоплатно передана у власність, та не є спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою суду від 13 червня 2016 року залишена без розгляду позовна вимога [PERSON] частині визнання права власності на 1/2 частину автомобіля «Жигулі» державний номерний знак [NUMBER] у спільну часткову власність.

Outcome: approved