Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду по справі № 2-3430/11 від 16.06.2011 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25.03.2011 року і до досягнення ними повноліття. На підставі даного судового рішення, Ужгородським міськрайонним судом за заявою позивача (стягувача) - [PERSON] 29.07.2011 року був виданий виконавчий лист за № 2-3430/11, який було пред`явлено до виконання до РВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції та на підставі якого головним державним виконавцем Созанською М.Г. було відкрито виконавче провадженняпо виконавчому листу № 2-3430/11, від 29.07.2011 року по примусовому стягненню з відповідача аліментів. Відповідач не сплачує аліменти в повному обсязі, що стверджується розрахунком заборгованості № 3-592/14 від 12.05.2014 року, виданим Ужгородським РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області, згідно з яким заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01.05.2014 року складає 16 317.27 грн. в тому числі за 2012 рік - 3000.00 грн., за 2013 рік - 10737.00 грн., за 2014 рік - 2579,87 грн. Позивач зазначає, що за час перебування виконавчого документа на виконанні , на її розрахунковий рахунок надійшло 875,98 грн. В звязку з невиплатою аліментів на дітей, неналежним виконанням відповідачем обов`язку по утриманню дітей, наявною заборгованістю вважає, що має право на стягнення пені за прострочення сплати аліментів за період з 01 жовтня 2012 рік по 01 квітня 2014 рік, яка за її розрахунками становить 24122,50 грн. В ході судового розгляду справи позивач неодноразово подавала заяви про уточнення позовних вимог та остаточно просила суд за заявою про уточнення позовних вимог, що надійшла до суду 29.09.2016 року , ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь суму пені за прострочення сплати аліментів за період з 16 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року, яка за її розрахунками становить 11 378,30 грн. Вимоги заяви про уточнення позовних вимог, що надійшла до суду 29.09.2016 року , обгрунтовані тим, що відповідач не погоджуючись із нарахованою державним виконавцем заборгованістю звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом про звільнення його від сплати заборгованості за аліментами на підставі виклнавчого листа. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29.09.2014 року по справі № 308/4889/14-ц звільнено [PERSON] від сплати заборгованості по аліментах на утримання дітей, яка утворилась з вересня 2012 року по жовтень 2013 року в сумі 9442,30 грн. Рішенням колегії суддів Апеляційного суду Закарпатської області від 04.06.2015 року , рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29.09.2014 року змінено та звільнено [PERSON] від сплати заборгованості по аліментах на утримання дітей, яка утворилась з 01 вересня 2012 року по 15 серпня 2013 року в сумі 9442,30 грн. Згідно розрахунку заборгованості № 3-429/16 від 01.03.2016 року, виданим Ужгородським РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів за період з 16 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року становить 8759,39 грн. , а відтак сума пені за прострочення сплати аліментів за період з 16 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року, за її розрахунками становить 11 378,30 грн. , яку позивач просить сягнути з відповідача на її користь. Позивач у судове засідання не зявилася , надала суду 10.12.2019 року, 25.03.2020 року заяву (клопотання) відповідно до якої уточнені позовні вимоги від 28.09.2016 року в сумі 13 629,40 грн. підтримує, просить їх задовольнити та розглянути справу у її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення № 8800024496444. Надав суду письмові заперечення проти позову та заяви про уточнення позовних вимог, відповідно до яких проти задоволення прозову заперечує, зазначає, що твердження позивача не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи, він ніколи та жодним чином від утримання та виховання власних дітей не ухилявся, починаючи з 30 червня 2010 року не має постійного місця роботи у зв`язку з чим має нерегулярний та мінливий дохід. Просив врахувати те, що починаючи з 04.02.2015 року син [PERSON] фактично постійно проживає з ним і знаходиться на його утриманні. Зважаючи на те, що старший син проживає з ним та знаходиться на його повному утриманні нарахування неустойки за несвоєчасну сплату аліментів на його утримання вважає безпідставним, а нарахування неустойки за несвоєчасну сплату аліментів на утримання молодшого сина у випадку її нарахування підлягає зменшенню. Вказує на те, що його вина у несвоєчасній сплаті аліментів відсутня. Просив відмовити у задоволенні уточненої позовної заяви. Окрім того, в матеріалах справи наявна заява представника відповідача від 21.03.2017 року про розгляд справи без участі відповідача, за наявними матеріалами в справі. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справа № 308/6114/14-ц перебувала у провадженні різних суддів Лемак О.В., Мрнич О.В. 02.07.2014 року представником відповідача подано до суду клопотання про зупинення провадження у справі; 06.11.2014 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про уточнення позовних вимог; 19.06.2015 року позивачем подано до суду заяву про відновлення провадження по справі. 13.10.2015 року представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 17.11.2015 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про уточнення позовних вимог; 19.11.2015 року відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи; 24.06.2016 року представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи; 29.09.2016 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про уточнення позовних вимог; 03.10.2016 року відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи; 07.11.2016 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про розгляд справи за відсутності позивача; 30.11.2016 року відповідачем подано до суду заперечення проти позову та заяви про уточнення позовних вимог від 28.09.2016 року. 08.12.2016 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про розгляд справи за відсутності позивача; 31.01.2017 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про одержання інформації про розгляд цивільної справи. 20.03.2017 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про розгляд справи за відсутності позивача; 21.03.2017 року представником відповідача через канцелярію суду подано до заяву про розгляд справи за відсутності відповідача; 01.06.2017 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про одержання інформації про розгляд цивільної справи. 31.08.2017 року позивачем подано до суду апеляційну скаргу на ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду від 24.04.2017 року. 28.03.2019 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про одержання інформації про розгляд цивільної справи. 03.12.2019 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про одержання інформації про розгляд цивільної справи. 10.12.2019 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про розгляд справи за відсутності позивача; 10.12.2019 року позивачем подано до суду письмові пояснення по справі. 21.01.2020 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про одержання інформації про розгляд цивільної справи. 03.02.2020 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про розгляд справи за відсутності позивача; 25.03.2020 року позивачем через канцелярію суду подано до заяву про розгляд справи за відсутності позивача; В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 02.06.2014 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду судді Лемак О.В. відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 02.07.2014 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду судді Лемак О.В. провадження у справі зупинено до вирішення іншої цивільної справи. 24.06.2015 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду судді Лемак О.В. відновлено провадження по справі. 24.04.2017 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду судді Лемак О.В. позовну заяву залишено без розгляду. 06.09.2017 року ухвалою апеляційного суду Закарпатської області відкрито апеляційне провадження. 08.09.2017 року ухвалою апеляційного суду Закарпатської області призначено справу до розгляду. 27.09.2017 року ухвалою апеляційного суду Закарпатської області апеляційну скаргу задоволено, ухвалу Ужгородського міськрайонного від 24.04.2017 року скасовано, справу надіслано до суду першої інстанції для продовження розгляду. 28.12.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду судді Бенца К.,К. прийнято матеріали справи № 308/6114/14-ц до свого провадження та повторно розпочато розгляд справи по суті. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України(далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.03.2003 року і від спільного подружнього життя мають сина - [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] ( а.с. 7-) Cудом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 16.06.2011 року, що підтверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.06.2011 року, копія якого долучена до матеріалів справи ( а.с.7). Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.06.2011 року вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25.03.2011 року і до досягнення ними повноліття. ( а.с. 7) Загальна заборгованість відповідача по аліментним зобов`язанням визначена державним виконавцем та підтверджується доданими до заяви доказами - довідкою-розрахунком про стан заборгованості по аліментах. Згідно з Розрахунком заборгованості по сплаті аліментів, яка виведена головним державним виконавцем Созанською М.Г. районного відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 01.03.2016 року за № 3- 429/16, щомісячно, за період з 16 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року, сума заборгованості складає - 8759,39 грн. ( а.с. 74) Правильність визначення заборгованості у передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» порядку, відповідач не оспорював. Судом на підставі досліджених письмових доказів встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 74 Закону України від21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду. Згідно із частиною третьою статті 74 ЗУ «Про виконавче провадження» у розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення в порядку, встановленому СК України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого СК України. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Заборгованість по аліментам у відповідача виникла за його вини, так як він усвідомлював про свій обов`язок утримувати дітей. Частиною 1 ст.196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Аналіз зазначеної правової норми свідчить, що у даному випадку слід виходити з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання, а тому саме на неї покладено тягар доказування протилежного. Відповідно, суд повинен встановити факт заборгованості по аліментам й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки (пені). Доказів відсутності вини відповідача у несплаті аліментів останній суду не подав і судом їх не здобуто. У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені). Оскільки заборгованість виникла з вини відповідача, відповідач усвідомлював обов`язок сплати аліментів на утримання дітей, доказів того, що відповідач був непрацездатний і за станом здоров`я не міг працювати до суду не надано, тому на думку суду, позивачка має право на неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 1 % за кожен день прострочення платежу, яка передбачена ч. 1 ст. 196 СК України. З урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованостіза наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-300цс16 від 16.03.2016 року. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Формула нарахування неустойки (пені): Р = s * р * Q, де Р - сума пені; s - сума заборгованості; (нарахована сума аліментів за місяць) р - ставка пені, у відсотках за день прострочення; Q - кількість днів прострочення Враховуючи викладені норми чинного законодавства, суд вважає, що на користь позивача з відповідача підлягає стягненню неустойка, виходячи з наступного розрахунку: Місяць, рікНарахована сума аліментівПеня (1 %)Кількість днів простроченняСума неустойки (пені) жовтень 2013353,700,0192325,00 листопад 2013739,920,0161451,35 грудень 2013739,920,0131229,38 січень 2014695,400,012731898,44 лютий 2014753,850,012431831,85 березень 2014753,850,012121 598,00 квітень 2014778,430,011841 432,31 травень 2014778,430,011531 191,00 червень 2014778,430,01123957,47 липень 2014795,820,0192732,15 серпень 2014795,820,0161485,45 вересень 2014795,820,0130238,75 Таким чином загальна сума неустойки (пені) за період з 16 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 рокустановить 11 371,15 грн., яку суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача. Розрахунок пені нарахованої за період з 16 жовтня 2013 року по вересень 2014 року проведено відповідно до вимог ст. 196 СК України, з дотриманням формули, визначеної в постанові Великої Палати Верховного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (формула нарахування пені: заборгованість за місяць (нарахована сума аліментів за місяць) х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем). Відповідач не надав суду доказів про свій матеріальний стан, відповідно до чого суд міг застосувати ч. 2 ст.196 СК України щодо зменшення розміру пені. Наданий позивачкою розрахунок неустойки (пені) за несплату аліментів долучений до заяви про уточнення позовних вимог від 29.09.2016 року містить в собі арифметичні неточності, а тому суд не може взяти його до уваги. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Зазначений висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 квітня 2018 року, винесеній у справі № 572/1762/15-ц. При цьому у вищезазначеній постанові ВС зазначено, що вирішуючи в конкретному випадку питання щодо усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верхового Суду відступає від правової позиції щодо застосування частини першої статті 196 СК України, викладеної у постанові ВСУ від 01 липня 2015 року справі N 6-94цс15 (Постанова N 6-94цс15) та наступних постановах. Тобто, зі змісту вказаної постанови слід зробити висновок про те, що Верховний Суд змінив правову позицію по відношенню до своєї ж правової позиції, висвітленої у постановах ВСУ від 01 липня 2015 року (справа N 6-94 цс15). За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність застосування в даному випадку положення постанови Верхового Суду № 572/1762/15-ц від 25 квітня 2018 року. Крім того, необхідно врахувати, що Законом України від17 травня 2017 року №2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» внесено зміни до ст. 196 СК України. Зокрема, ч. 1 викладено в такій редакції: «1. У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості». Встановлення граничного розміру пені, яка може бути стягнута в разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, у розмірі, що не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, є обставиною, що пом`якшує відповідальність, а тому стаття 196 СК України, змінена Законом України від 17 травня 2017 року №2037-VIII, на підставі частини першої статті 58 Конституції України має зворотню дію в часі (аналогічного висновку дійшла колегія суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 05 вересня 2018 року по справі №753/12684/16, провадження №61-18327св18). Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Отже, здійснюючи розрахунок пені, суд враховує положення ч. 1 ст. 196 СК України в тій частині, що розмір пені обмежений розміром заборгованості, на який нараховується пеня, яка підлягає застосуванню в силу ст. 5 ЦК України, оскільки вказана норма пом`якшує цивільну відповідальність боржника за несвоєчасну сплату аліментів. Оскільки факт наявності заборгованості зі сплати аліментів становить 8759,39 грн. та підтверджується належними доказами - розрахунками заборгованості, і відповідачем не спростовано вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів позивачу, суд приходить до висновку, що вказана заборгованість виникла з вини відповідача і вимоги позивача про стягнення пені є обґрунтованими. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що сума неустойки (пені) за порушення відповідачем аліментних зобов`язань за період з жовтня 2013 року по вересень 2014 року (межі позовних вимог, заявлені позивачкою) становить 11 371,15 грн., тобто не перевищує 100% заборгованості по даному аліментному зобов`язанню. Аргументи відповідача викладені у письмовому запереченні про те, що в період з 01 квітня 2012 року по 15 серпня 2013 року їх спільні діти проживали разом з ним та знаходились на його утриманні, а також те, що починаючи з 04.02.2015 року син [PERSON] фактично постійно проживає з ним і знаходиться на його утриманні, як на підставу відмови у позові, відхиляються судом, оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення неустойки за інший період, а саме за період з 16 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року, який не охоплюється аргументами відповідача. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги за заявою , що надійшла до суду 29.09.2016 року є обгрунтованими з підстав та мотивів викладених вище. В порядку ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача сплачений позивачем судовий збір в сумі 243, 60грн. На підставі ч. 6 ст. 259 ЦПК України, враховуючи складність даної справи, складання повного рішення суду відкладено на строк до десяти днів, повне судове рішення складено 06.04.2020 року (п. 6 ч. 7 ст. 265 ЦПК України), з врахуванням вихідних днів.

Outcome: approved