Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], у якому після уточнення позовних вимог від 06.03.2014 року, просить визнати спільним майно, придбане в період шлюбу за спільні кошти - автомобіль Daewoo Lanos, державний номер [NUMBER], 2005 року випуску, стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за частину (половину) вартості автомобіля Daewoo Lanos, державний номер [NUMBER], 2005 року випуску, придбаного за кредитні кошти, у розмірі 40031,36 грн. В обгрунтування позову позивач зазначила, що з 21 серпня 2004 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Від шлюбу мають неповнолітню дитину, [PERSON], [INFO]. З 1 вересня 2010 року вони припинили сумісне проживання і стали проживати окремо один від одного. Шлюбних відносин не підтримували, 28.10.2011 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірвано в судовому порядку, донька залишилась на утриманні [PERSON] Також позивач зазначила, що під час шлюбу, сумісного проживання, 14.01.2008 року нею оформлено кредитний договір, отримано 7500 доларів США, на які був придбаний автомобіль Daewoo Lanos. Автомобіль був оформлений на відповідача, який добровільно виступив поручителем в забезпечення виконання кредитного договору. Позивач вказує, що відповідач дуже хотів придбати автомобіль, тому вона, уклала кредитний договір, заставивши банку будинок, який є її приватною власністю та у якому вона проживає з дитиною. Проте, відповідач пошкодив автомобіль у ДТП, після чого розпорядився ним на свій власний розсуд (продав його на металобрухт). Позивач зазначає, що половина загальної суми понесених нею збитків по кредиту за придбання автомобіля та ціна її позову становить 400031,36 грн., яку вона просить стягнути з відповідача. В обгрунтування позову посилається на ст. 60, 69, 70, 71 СК України. Позивач також звернулася до суду з заявою, у якій просила звільнити її від доплати судового збору, тобто зменшити розмір судового збору до сплаченого нею, оскільки її майновий стан не дозволяє сплатити судові витрати у сумі, пов'язаній з уточненням позовної вимоги. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити у редакції заяви про збільшення позовних вимог від 06.03.2014 року (вх. № 4806). Представник позивача підтримав позов та зазначив, що на теперішній час невиплаченою залишилось 2415,23 доларів США що в еквіваленті до гривні (за курсом 10,5) вже становить 25359,91 грн. Половину цієї суми у розмірі 12679,95 грн. повинен відшкодувати відповідач. Представник позивача також вважає, що квитанції, які надав представник відповідача вказують на сплату саме позивачем суми кредиту, оскільки в них зазначено платником [PERSON], а як вони потрапили до відповідача невідомо. Тобто представник позивача вважає, що квитанції не свідчать про те, що саме відповідач сплачував кредит. Відповідач у судових засіданнях заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки автомобіля дійсно в нього вже немає. Згідно довіреності він його продав, оскільки потрапив у ДТП і в подальшому цей автомобіль неможливо було використовувати. Також він зазначив, що на кошти, отримані за кредитним договором, позивач зробила ремонт у будинку. Представник відповідача в судовому засіданні 06.03.2014 року надав суду докази участі відповідача у погашенні кредиту в 2010-2011 роках, а також вказав, що позивач безпідставно вважає, що розрахунок невиплаченого боргу за кредитним договором на майбутнє повинен розраховуватися виходячи з того, що курс долара по відношенню до гривні становитиме 10,5 грн. за 1 дол. США. Це нічим не обґрунтовано, а крім того, неможливо робити розрахунок на майбутнє та вважати, що це є грошовою компенсацією за поділ спільного майна. Крім того, представник позивача вказував, що відповідач є поручителем за кредитним договором і повинен нести відповідальність за цим договором у відповідності до чинного законодавства України. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про поділ спільного нажитого майна подружжя підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому вказаним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під час розгляду даної цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та клопотань, проведення експертиз. Однак, учасники судового розгляду, розпорядившись своїми правами на власний розсуд, відмовились від надання суду інших доказів у підтвердження своїх вимог та заперечень і вважали, що наявні всі документи для вирішення справи по суті, тому суд розглядає справу на підставі тих доказів що містяться у справі і вважає що в ній міститься достатньо документів для правильного та об'єктивного розгляду. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, що згідно з рішенням суду від 28.10.2011 року у справі № 2-2339/11, яке набрало законної сили 08.11.2011 року, між позивачем та відповідачем розірвано шлюб (а. с. 4). Від шлюбу мають дитину - [PERSON] [INFO]. З позовної заяви [PERSON], поданої до суду 26.08.2011 року у спорі щодо розірвання шлюбу, вбачається, що сімейні стосунки між нею та [PERSON] були припинені в 2009 році. В цій же позовній заяві зазначалося, що спору щодо майна між подружжям немає. Під час розгляду справи позивач вказувала, що автомобіль Daewoo Lanos, державний номер [NUMBER], 2005 року випуску є спільним майном, придбаним в період шлюбу за спільні кошти згідно кредитного договору. Сторонами не оспорювалося, що автомобіль було придбано ними за період спільного подружнього життя та є їх спільною власністю. Проте, позивач вказувала, що автомобіль придбано ними за 55000 грн., на кредитні кошти, які вона отримала на підставі кредитного договору від 14.01.2008 року. Відповідач, в свою чергу вказував, що автомобіль придбали за іншу суму, і не за кредитні кошти, тому що згідно кредитного договору позивач отримала лише 7500 доларів США, що станом на 14.01.2008 року становило 37875 грн. по курсу НБУ 5,05 грн. за 1 дол. США. Відповідач також пояснив, що в 2011 році автомобіль було пошкоджено у ДТП, відремонтувати його коштувало великих коштів, тому було прийнято рішення про продаж автомобіля. Відповідач вважав, що саме тоді, коли ним була дана довіреність на право розпорядження та користування автомобілем [PERSON], він отримав від останнього 8000 грн. за проданий автомобіль, а вірніше що від нього залишилось після ДТП, автомобіль вибув з його керування та управління і не є його власністю. Поділ спільного майна подружжя, згідно роз'яснень, наведених у п.п. 22-24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивач вимагає поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме: автомобіля, при цьому між ними не досягнуто згоди стосовно вартості зазначеного вище майна, оскільки відповідач крім вищевказаного також вважав, що гроші отримані позивачем згідно кредитного договору, частково нею були витрачені на ремонт її будинку, у якому вона зараз проживає з дитиною. Згідно до ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. ст. 60, 61, 63, 69, 71 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.1, ч.2, ч.4 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно можливе лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. В якості доказу того, що автомобіль Daewoo Lanos, державний номер [NUMBER], 2005 року випуску, куплено за кредитні кошти, позивачем надано копію кредитного договору та інші документи, на підставі яких встановлено наступне. Кредитний договір № GOAWGL 00000131 від 14.01.2008 року укладено між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON]. Згідно з додатковою угодою до кредитного договору від 14.01.2008 року (п.8.1) Банк зобов'язуться надати Позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 14.01.2008 року по 14.01.2015 року включно у вигляді не поновлюваної лінії «кредит» у розмірі 7945 доларів США на наступні цілі: у розмірі 7621,25 дол. США на придбання нерухомості/на споживчі цілі, з них 7500 доларів на придбання нерухомості/споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, та інші платежі: сплати страхових платежів, відсотків за користування кредитом, за надання фінансового інструменту, винагороди від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту, тощо, з періодом сплати з 20 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 161,89 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, відсоткам, винагороді, комісії . В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним доголвором позивачем укладено договір іпотеки будинку загальною площею 46,00 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (п.7.3 кредитного договору та договір іпотеки) (арк.с.31-34). Також в забезпечення виконання зобов'язань укладено договір поруки № GOAWGL 00000131 від 14.01.2008 року, згідно якого поручителем є [PERSON]. Предметом цього договору є надання поруки Поручителем перед Кредитором за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, згідно якому Кредитор (Банк) надав Боржнику (позивачу у справі) кредит в сумі 7500 доларів США, і встановлено щомісячний платіж у сумі 134,54 доларів США (арк.с.36). Водночас, додатковою угодою до Кредитного договору від 14.01.2008 року встановлено, як вже зазначалося вище, інший розмір надано кредиту (7945 доларів США) та інший розмір щомісячного платежу (161,89 доларів США) (арк.с.30). Проте, суду не надано доказів на підтвердження того, чи був обізнаний поручитель (відповідач у справі) щодо зміни умов Кредитного договору № GOAWGL 00000131 від 14.01.2008 року, що суперечить п.2 Договору поруки, яким встановлено, що поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що й Боржник. Судом також встановлено, що згідно заяви на видачу готівки № 10 від 14.01.2008 року на підставі Кредитного договору № GOAWGL 00000131 від 14.01.2008 року [PERSON] видано кредит «Жилье в кредит» (на рос.), про що свідчить ордер-розпорядження № 36 від 14.01.2008 року (арк.с.39,40). Довідка від 03.12.2013 року, видана Банком також свідчить про те, що кредит видавався на придбання житла (арк.с.42). В судовому засіданні позивач пояснила, що в той час вона працювала в банківській установі та кредит їй було видано як працівнику під пільгові відсотки, з призначенням «під житло», але ніякого житла вони з колишнім чоловіком (відповідачем) не купували, а кредит був отриманий для придбання автомобіля. Листом від 09.12.2013 року № 139/01-16 приватний нотаріус [PERSON] повідомив суд, що у період з 2011 року по 2013 роки ним було посвідчено одну довіреність на право розпорядження транспортним засобом від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] строком дії до 03.11.2014 року. Сторони не оспарювали, що ними придбавався цей автомобіль. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що в 2011 році він придбав у [PERSON] автомобіль за 8000 грн., останнім була дана довіреність на право розпорядження та користування автомобілем, автомобіль вважає своєю власністю. Свідок також пояснив, що він також продав цей автомобіль, а вірніше металобрухт, який від нього залишився після ДТП, у яке потрапив [PERSON] Суд критично оцінює показання свідка [PERSON] щодо належності йому автомобіля на підставі довіреності від 03.11.201 року, оскільки перехід права власності на автомобіль оформлюється іншими документами, ніж довіреність на право користування та розпорядження автомобілем, як то: договір дарування, договір купівлі-продажу, свідоцтво про право на спадщину тощо. Також згідно довідки ВДАІ від 14.11.2013 року вих. № 4390 за [PERSON] 04.04.2008 року зареєстрований автомобіль DAEWOO LANOS D4LM500, номерний знак [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER]. (арк.с.20). Вартість автомобіля призначенням експертизи на час розгляду справи здійснити неможливо, оскільки за даними свідка [PERSON], даними ним в судовому засіданні 20.01.2014 року, автомобіль був переоформлений на нього та проданий іншій особі. Ані відповідач, ані позивач не наполягали на направленні запиту щодо встановлення належності автомобіля станом на січень 2014 року. Свідок [PERSON], яка є матір'ю позивача, пояснила, що автомобіль придбали за кредитні кошти. Коли її зять [PERSON] пішов з сім'ї, забрав з собою автомобіль. Донька спочатку не заперечувала проти цього, але потім коли вона залишилась одна з дитиною, змінила роботу, їй стало важко сплачувати кредит. Зять (відповідач) не допомагає в оплаті кредиту. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою осіб, зазначених у п. 5 Цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі доказів. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За приписами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд дійшов висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що автомобіль DAEWOO LANOS D4LM500, номерний знак [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] придбавався позивачем та відповідачем на кредитні кошти, не доказана дійсна вартість автомобіля та джерело його придбання. Суду не представлено договір на придбання автомобіля. Також суд зазначає, що згідно п.6.6 кредитного договору, укладеного позивачем 14.01.2008 року, зобов'язання Позичальника, за згодою банку, можуть бути виконані іншою особою. Тобто, зміна позичальника у зобов'язанні можлива лише за згодою позикодавця. Цим також пояснюються доводи відповідача про те, що він приймав участь у погашенні боргу за кредитним договором, але платником в квитанціях вказана «[PERSON]». Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині визнання спільним майном, придбаним в період перебування у шлюбі - автомобіль Daewoo Lanos, державний номер [NUMBER], 2003 року випуску, оскільки сторонами не заперечувався факт придбання саме цього автомобіля у період шлюбу. Також суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення грошової компенсації за частину (половину) вартості автомобіля Daewoo Lanos, державний номер [NUMBER], 2003 року випуску, придбаного за кредитні кошти, у розмірі 40031,36 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем фактично не доведено, що половина вартості придбаного автомобіля за кредитні кошти становить 40031,36 грн., тобто вартість автомобіля на час розгляду справи становила 80062,72 грн. При зверненні позивача до суду з даною позовною заявою було сплачено судовий збір в сумі 200 грн. та надано заяву про відстрочку сплати судового збору у повному обсязі. Оскільки, позов задоволено частково, то на підставі ст. 88 ЦПК України, ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» суд вважає, що з позивача не слід стягувати додатково судовий збір. На підставі вищезазначеного та

Outcome: dismissed