Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітній дитині без згоди батька. Свою позовну вимогу мотивує тим, що відповідач є батьком її дитини [PERSON], [INFO], та на утримання якої з нього на її користь рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів. Вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок дитині в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, а тому звернулася до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон України до держави Польща у період з 10 червня 2018 року по [INFO] року, але відповідач їй відмовив. Просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], у період з 10 червня 2018 року по [INFO] року за кордон України до держави Польща без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], та дозволити їй без згоди батька дитини [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу малолітньої [PERSON], [INFO], за кордон України до держави Польща у період 10 червня 2018 року по [INFO] року. Позивач у судове засідання не з'явилася, але надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує повністю та просить розглядати справу за її відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно не з'явився у судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Представник третьої особи служби у справах дітей Тернівської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з'явилася, але надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що батьком [PERSON], [INFO], є [PERSON], а матір'ю є [PERSON],про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Тернівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 22 липня 2016 року (а.с.11). Відповідно до виконавчого листа, виданого 24 листопада 2016 року Тернівським міським судом Дніпропетровської області, рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 липня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.12). Згідно довідки про склад сім`ї, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради від 02 січня 2018 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.8). У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до частини третьої ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. В Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 рокув Принципі 2 зазначено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частинами 1 та 2 ст. 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, зазначено, що всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною забезпечуються без будь-якої дискримінації. В усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В ст. 153 СК України зазначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. З відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 725/4303/15-ц. Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, та враховуючи, що в добровільному порядку відповідач фактично відмовився від надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітній дитині [PERSON], [INFO], суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки у жодному разі не порушують право батька на участь у вихованні дитини, та можливості спілкування з дитиною, а мають за мету перш за все захист прав та інтересів дитини, у тому числі на її відпочинок та розвиток, а тому слід надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], у період з 10 червня 2018 року по [INFO] року за кордон України до держави Польща без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], та дозволити їй без згоди батька дитини [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу малолітньої [PERSON], [INFO], за кордон України до держави Польща у період 10 червня 2018 року по [INFO] року. У зв`язку з тим, що питання про відшкодування судових витрат стороною позивача не ставилося та остання не наполягає на їх стягненні з відповідача, суд при ухваленні рішення зазначене питання не розглядає.

Outcome: approved