Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , 3-я особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон і свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, який було розірвано 26.01.2010 року. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею. Дитина перебуває на диспансерному обліку та потребує оздоровлення, а тому вона має намір оздоровити дитину та планує відпочинок за кордоном. Однак, відповідач у добровільному порядку не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон. А тому вона вимушена звернутися до суду та просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] до Турецької Республіки в період з 01.07.2019 року до 31.08.2019 року та до Арабської Республіки Єгипет з 20.10.2019 року до 20.11.2019 року у супроводі матері [PERSON] . Позивач [PERSON] в письмовій заяві позовні вимоги підтримала повністю і просить суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про день та час розгляду повідомлений належним чином. В письмовій заяві позов визнав. 3-я особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради про день та час слухання справи повідомлена належним чином, представник у судове засідання не з`явився. В письмовому клопотанні просять розглядати справу у відсутність їх представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи. 25.04.2019 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми було відкрито провадження у справі і призначено до підготовчого засідання на 05.06.2019 року. Підготовче судове засідання відкладалося у зв`язку з неявкою відповідача та представника третьої особи на 09.08.2019 року. Ухвалою від 09.08.2019 року справу призначено до розгляду на 30.08.2019 року. Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 10). Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон. Дитина перебуває на диспансерному обліку, що підтверджується копією довідки (а.с.11) та потребує оздоровлення, а тому позивачка має намір оздоровити дитину та планує відпочинок за кордоном. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Тобто, права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. У відповідності до ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Частиною 2 ст. 157 СК України законодавець додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зі ст.141 СК України. Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , турбуючись про виховання та утримання своєї дитини, має бажання та можливість тимчасового виїзду за кордон для оздоровлення та розвитку дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Встановлено, що на дитину [PERSON] , [INFO] , вже оформлено паспорт для виїзду за кордон. Суд, дослідивши докази, керується принципом найкращих інтересів дитини, який визначений у пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, згідно якому в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Цей принцип розкритий у Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) Комітету ООН з прав дитини (про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів), де сформульовані такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46). Оскільки позивач не отримала згоду відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон шляхом оформлення нотаріально посвідченої згоди, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд за межі України до країн: Турецької Республіки в період з 01.07.2019 року до 31.08.2019 року та до Арабської Республіки Єгипет з 20.10.2019 року до 20.11.2019 року без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] в супроводі матері [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивач понесені нею та документально підтверджені судові витрати в сумі 768,40 грн.. На підставі викладеного, ст. ст.150, 154 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

Outcome: approved