Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «КБ «Приват Банк», ПАТ «Акцент-Банк» про захист прав споживачів та визнання договору недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між ПАТ «КБ «Приват Банк» та ПАТ «Акцент-Банк» 20 жовтня 2010 року укладено договір поруки № 167 яким на суму 10 000,00 грн. було забезпечено зобов'язання за кредитним договором № DNH4KS11800052 від 26 травня 2005 року. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська ухвалено заочне рішення від 26 листопада 2012 року, згідно з яким з неї було стягнуто на користь ПАТ «КБ «Приват Банк» суму заборгованості у розмірі 57 263,75 грн., в тому числі 10 000,00 грн. боргу, який у солідарному порядку було стягнуто з [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк» як поручителя по кредитному договору. Підставою для розгляду справи Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська стало те, що між ПАТ «КБ «Приват Банк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року. Про існування зазначеного договору позивачу стало відомо лише після ознайомлення з матеріалами вищезгаданої справи. Договір поруки було укладено 20 жовтня 2010 року, після спливу строку позовної давності згідно з датою настання виконання основного зобов'язання - 25 липня 2007 року, так і згідно з датою поновлення строку позовної давності внаслідок погашення процентів за кредитом - 08 жовтня 2007 року. ПАТ «КБ «Приват Банк» навмисно та цілеспрямовано ввів суд в оману, приховавши не лише пропуск позовної давності для пред'явлення своїх позовних вимог, але також і те, що він, уклавши договір поруки, штучно створив ситуацію, за якої підсудність розгляду справи визначив за місцем свого знаходження, чим грубо порушив права [PERSON] як слабшої сторони у кредитному договорі, хоча відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України справи про стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитним договором повинні розглядатись за місцем реєстрації її проживання. Спірним договором поруки було не лише звужено права позивача, як боржника за кредитним договором, внаслідок позбавлення її права на розгляд справи по кредиту за зареєстрованим місцем проживання, але і фактично без її згоди збільшено обсяг відповідальності за кредитним договором, адже укладеним між відповідачами у даній справі договором поруки було не лише фіктивно та штучно поновлено строк позовної давності за кредитом, а й збільшено його до п'яти років. На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсним договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладений між ПАТ «КБ «Приват Банк» та ПАТ «Акцент-Банк», яким на суму 10 000,00 грн. було забезпечено зобов'язання за кредитним договором № DNH4KS11800052 від 26 травня 2005 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив позов задовольнити, посилаючись на те, що договір поруки було укладено з порушенням строків позовної давності, зокрема більше ніж через п'ять років після укладення кредитного договору від 25 травня 2005 року та через три з половиною роки від кінцевого терміну виконання зобов'язання, який настав ще 25 травня 2007 року. Представник відповідачів Давиденко М.І. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 26 травня 2005 року між ПАТ «КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № DNH4KS11800052, згідно з умовами якого позивач отримала кредит у сумі 6392,18 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 травня 2007 року. 20 жовтня 2010 року між ПАТ «Акцент-банк» та ПАТ «КБ «Приват Банк» було укладено договір поруки, яким забезпечено зобов'язання за кредитним договором № DNH4KS11800052 від 26 травня 2005 року. Умовами договору передбачено, що у разі невиконання боржником обов'язків за кредитним договором, боржник і поручитель несуть солідарну відповідальність перед кредитором (а.с. 11). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2012 року позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KS11800052 від 26 травня 2005 року у сумі 47 263 грн. 75 коп. та стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Приват Банк» суму 10 000 грн. 00 коп. (а.с. 9-10). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року вказане заочне рішення від 26 листопада 2012 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Положеннями ч. 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає за необхідне врахувати, що договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. З урахуванням ст.ст. 553-554 ЦК України договір поруки укладається між кредитором за зобов'язаннями, які забезпечуються порукою, і поручителем. Оскільки позичальник не є стороною договору поруки, а стороною у зобов'язанні, забезпеченому порукою, чинним законодавством України не передбачено обов'язку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки. Разом із тим, вказані обставини не свідчать, про те, що за позовом позичальника такий договір поруки не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов'язки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя позичальником відповідно до вимог ст. 558 ЦК, або якщо буде доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем тощо. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що кредитний договір № DNH4KS11800052 від 26 травня 2005 року було укладено терміном до 25 травня 2007 року, а договір поруки № 167 укладено 20 жовтня 2010 року, однак договір поруки носить додатковий характер і укладається саме для забезпечення виконання основного зобов'язання - кредитного договору. З матеріалів справи вбачається, що договір поруки від 20 жовтня 2010 року укладено поза межами строку позовної давності за основним зобов'язанням - кредитним договором, оскільки загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Отже, строк позовної давності закінчився після спливу трьох років з кінцевого терміну виконання зобов'язання за кредитним договором - 26 травня 2010 року. Положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вказаний договір поруки порушує права [PERSON] як споживача, оскільки його укладено з порушенням передбачених цивільним законодавством вимог. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору, які обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Таким чином суд вважає за необхідне позов [PERSON] до ПАТ «КБ «Приват Банк», ПАТ «Акцент-Банк» про захист прав споживачів та визнання договору недійсним задовольнити та визнати недійсним договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладений між ПАТ «КБ «Приват Банк» та ПАТ «Акцент-Банк». На підставі викладеного та

Outcome: approved