Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обгрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що згідно договору дарування квартири від 02.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, вона є власником квартири [ADDRESS], у якій крім неї зареєстровані: син - [PERSON] - 1985 року народження, та колишній чоловік - [PERSON]- 1959 року народження. Шлюб з відповідачем був розірваний ще у 2010 році. З 2011 року відповідач за адресою позивачки не мешкає, не з'являється та не має у цій квартирі жодних речей, але при цьому добровільно не знявся з реєстраційного обліку, що призводить до додаткових витрат позивача при сплаті за комунальні послуги, які нараховуються з урахуванням особи відповідача. Де на сьогоднішній час мешкає відповідач позивачка не знає. Позивачка змушена була звернутися до суду з цим позовом, та просить суд винести рішення, яким визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку з належній їй на праві власності квартири. В судове засідання позивачка не з'явилася, про дату та час судового розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій просить суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату та час судового розгляду справи був неодноразово повідомлений належним чином за єдиною відомою суду адресою: місцем реєстрації, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи суд доходить до висновку, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно договору дарування квартири від 02.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н. І. (а.с. 4), та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 5), вона є власником квартири [ADDRESS], у якій крім неї зареєстровані: син - [PERSON] - 1985 року народження, та колишній чоловік - [PERSON]- 1959 року народження (а.с.6). Шлюб з відповідачем був розірваний ще у 2010 році (а.с. 10). З 2011 року відповідач за адресою позивачки не мешкає, не з'являється та не має у цій квартирі жодних речей (а.с. 9), але при цьому добровільно не знявся з реєстраційного обліку, що призводить до додаткових витрат позивача при сплаті за комунальні послуги, які нараховуються з урахуванням особи відповідача. Де на сьогоднішній час мешкає відповідач позивачка не знає. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом. Згідно ст. 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, укладати інші не заборонені законом угоди. Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов'язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються відповідачем є незаконними та такими, що підлягають усуненню. Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вбачається, що інакше як з допомогою суду позивачка не може захистити свої права, тому її позовні вимоги підлягають задоволенню. З урахуванням викладеного, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача, визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстраційного обліку з квартири позивача.

Outcome: approved