Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності, розподіл спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що 09.08.1997 року був зареєстрований шлюб з відповідачем, актовий запис № 323. Від цього шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. За рішенням Торезького міського суду від 12.03.2012 року шлюб з відповідачем розірвано. З ним вони проживали однією сім'єю з 09.08.1997 року по 12.03.2012 року. З 09.08.1997 року до 17.04.2007 року вони жили у її батьків за адресою: [ADDRESS]. Після придбання квартири вони переїхали жити окремо за адресою: [ADDRESS]. Вели спільне господарство, збирали гроші на покупку будинку. Після розлучення відповідач також проживав з ними в квартирі, але без виконання будь-яких зобов'язань перед сім'єю. За час шлюбу з відповідачем придбано майно: - 17.04.2007 року квартира [ADDRESS], вартістю 97 102 грн., яка зареєстрована на її ім'я; - 26.12.2007 року автомобіль марки ВАЗ 21112, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, вартістю 57 360 грн., зареєстрований на ім'я відповідача; - 13.01.2012 року автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, вартістю 172 228,33 грн., зареєстрований на ім'я відповідача. Перший автомобіль марки ВАЗ 21112 стоїть у дворі її батьків, що проживають у [ADDRESS], де прописаний і відповідач. Другий автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDFR знаходиться в користуванні відповідача. Обидва автомобіля перебувають у відмінному стані на ходу. Всі документи на них оформлені на відповідача. Вважає, що вказане майно належить їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності як майно, придбане ними за час шлюбу. До теперішнього часу спору про розподіл майна не було, відповідач до квітня 2013 року погоджувався на добровільний розподіл майна: в нотаріальному порядку залишити квартиру їй в особистій власності, машини бажав залишити за собою в натурі. Але потім він відмовився від добровільного розподілу майна, посилаючись на зайнятість. Вона з дітьми постійно проживає та зареєстрована в спірній квартирі, іншого майна у власності немає, тому має потребу в цій квартирі. Відповідач має інше постійне житло, потреби в спірній квартирі не має. Спірні автомобілі знаходяться в його постійному володінні та користуванні. Він володіє спеціальним правом по управлінню автотранспортними засобами, а вона не має прав на керування автотранспортними засобами; вона фактично позбавлена права користування ними. Загальна вартість заявленого до розподілу майна становить: 172228,33 + 57360,00 + 97102,00 = 326690,33 грн. Вартість майна кожного з подружжя із визначення по 1/2 частині становить: 326690,33:2 = 163345,16грн. Просить: 1) визнати спільною сумісною власністю майно, набуте за час шлюбу: квартиру [ADDRESS]; автомобіль марки ВАЗ 21112, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску; автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску; 2) розділити зазначене майно: виділити їй в натурі квартиру [ADDRESS], зареєстровану на її ім'я; виділити відповідачу в натурі автомобіль марки ВАЗ 21112 державний номер [NUMBER], автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER державний номер [NUMBER], які зареєстровані на ім'я відповідача; 3) стягнути з відповідача на її користь різницю у вартості спірного майна в розмірі 66243,16 грн.; 4) стягнути з нього судові витрати по оплаті судового збору та оплаті вартості послуг фахівця-оцінювача в розмірі 500 грн. (а.с.54-57). 21.11.2013 року позивач подала до суду письмову заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. (а.с.124). У судовому засіданні позивач [PERSON] дала пояснення, аналогічні викладеним у позові, пояснила, що вона жила з відповідачем з 09.08.1997 року по 12.03.2012 року, було по-різному, але вони намагалися розуміти друг друга, виховували дітей. З 2000 року вони з відповідачем разом працювали Москві на будівництві, в 2003 році з ними була дитина, але це виявилося складним, і вони дитину залишили в її батьків. Працювали важко, заробили грошей. Вона там пропрацювала з чоловіком 7 років. В 2006 році вона завагітніла, але в 2007 році стався викидень, в 2008 році знов завагітніла та народила дочку. Дочка часто хворіла, тому за спільним рішенням з відповідачем вона залишилася займатися вихованням дітей. Відповідач піклувався про сім'ю, матеріально забезпечував, а вона зберігала загальні гроші, була обізнана щодо його бізнес-планів, знала, де та що він робив. На рахунках в нього зараз приблизно 100000 доларів США. Відповідач гарна людина, але запальний, а вона це терпіла, оскільки має маленьких дітей. Гроші вони клали на рахунок в банку «Аваль», потім зберігали їх в сейфі вдома. Вони хотіли купити будинок, але відповідач вирішив купити автомобіль і її переконав в необхідності цієї покупки. Вони усі дуже раділи придбанню автомобіля, сім'єю святкували його придбання. Але потім відповідач почав возити в машині жінок, в зв'язку з чим в подальшому вони розлучились. Шлюбні відносини припинені в квітні 2013 року, коли відповідач купив собі квартиру. До цього, незважаючи на оформлення розлучення, вони жили разом однією сім'єю в їх спільній квартирі. 30.12.2011 року вони разом купили пральну машину, кондиціонер, телевізор, м'ясорубку, на які вона має паспорти; в квартирі знаходився сейф з грошима; в неї були всі картки, відповідач розповідав про всі свої справи, вони вели спільне господарство. На підтвердження проживання з відповідачем однією сім'єю є багато фотографій. Вона не має іншого житла, тяжко працювала, щоб купити вказану квартиру, тому має право на неї. Просила її позовні вимоги задовольнити. Представник позивача [PERSON] дала пояснення, аналогічні викладеним у позові, додатково пояснила, що вказане майно позивач з відповідачем придбали за сумісні кошти у період проживання однією сім'єю та маючи спільний бюджет, що підтверджено довідкою банку «Аваль» про зняття з рахунку 10тис.доларів США перед придбанням автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER, поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків, сімейними фотографіями, іншими доказами. Позивач з дітьми проживає у спірній квартирі, зареєстрована в ній, квартира оформлена на її ім'я, немає іншого житла, проводить в ній ремонт, оплачує комунальні послуги, а у відповідача є квартира, він це визнає, тому квартира повинна бути виділена позивачу. На підтвердження вартості спірної квартири позивачем наданий звіт про незалежну оцінку квартири у сумі 97102грн. Позивач немає прав на керування автомобіля, немає навиків керування, а відповідач має такі права, користується постійно автомобілем, вони оформлені на відповідача, тому автомобілі необхідно виділити йому. Просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] пояснив, що з 2008 року по теперішній час він з позивачем спільне господарство не вів, бюджет у них був різний. Автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER не являється їх спільним майном. Квартиру він готовий розділити по 1/2 частині йому та позивачу як спільно придбане майно. Він свою частину перепише одній дитині та пропонує позивачу зробити теж саме - переписати її частину на другу дитину. Автомобіль марки ВАЗ 21112 згоден продати, а гроші покласти на депозит чи передати позивачу. Згоден на розподіл квартири та автомобіля марки ВАЗ 21112 по 1/2 частині. Про дітей він піклується, допомогу надає. Позивач користується квартирою, а він користується автомобілем MITSUBISHI OUTLANDER, автомобіль марки ВАЗ 21112 знаходиться в батьків позивача. Договір про спільний добровільний поділ майна був, вони зверталися до нотаріуса, він був згодний квартиру і автомобіль марки ВАЗ 21112 залишити позивачу, а собі залишити автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, однак, позивач в останній день передумала оформити документи у нотаріуса, звернулась з позовом до суду, тому тепер його позиція інша. На мирову угоду він згодний тільки на тих умовах, що пропонує тепер. Спочатку він пояснював, що з 2002 року постійно знаходився на заробітках за межами України, приїздив відвідувати дітей. Пізніше пояснив, що у 1999 році відносини в сім'ї не заладилися, він пару місяців жив у гуртожитку, платив аліменти на дитину, які відраховувалися із його заробітної плати, але потім вирішив відносини налагодити, забрав дружину з сином у Москву, пізніше вони уїхали. З 1999 року він постійно працює у селиші Назарьєвка Московської області, має там тимчасову реєстрацію та дозвіл на роботу. Після 2008 року всі грошові кошти зберігав у себе (в Росії, в банку), сам ними розпоряджався. До розірвання шлюбу він купив телевізор, пральну машину для сім'ї (дітей). Він пропонував позивачці допомогу на утримання дітей в вигляді грошових переводів, речей для них. Він оформив та дав позивачці банківську картку, на яку клав щомісячно по 3-5тис.грн., вона сама вирішувала, скільки грошей знімати і коли, нею вона користувалася з 2011 по 2012 роки, поки не подала позов про стягнення з нього аліментів на дітей. Через 2-3 місяця після розірвання шлюбу позивач виявила ініціативу щодо добровільного поділу майна. Він зареєстрований у будинку батьків позивача, хотів знятися з реєстрації, але без відома господарів не може, а вони домову книгу не дають. Необхідності користуватися автомобілем марки ВАЗ 21112 в нього не має. Даний автомобіль він придбав за свої кошти, мається російська картка. Перед купівлею гроші він не знімав, вони зберігались в нього. Він не був ініціатором розлучення. Чи працювала позивач з 2008 року не знає, їй допомагали батьки. З 2008 року організованого сімейного відпочинку не було, були організовані поїздки для дітей. Фотографії підтверджують його ставлення до дітей. Після розірвання шлюбу він по приїзду жив в їх спільній квартирі мав там речі, оскільки іншого житла не мав, спільного господарства вони не вели. Потім у 2013 році його позивач не пустила в квартиру, а потім заборонила бачитися з дітьми. Тепер він має житло, купив однокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], в ній проводить ремонт. 08.04.2013 року він передав позивачу грошові кошти 48000 грн. на утримання дітей (аліменти) по 2016 рік, про що мається розписка. Не заперечує проти часткового задоволення позову: поділу квартири по ? частині кожному, автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER виділити йому як особисте майно, автомобіль ВАЗ теж виділити йому, ? частину він компенсує позивачу. Представник відповідача [PERSON] пояснив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, згідно з Сімейним кодексом України майно ділиться між подружжям в рівних частинах, з урахуванням інтересів дітей, тому позов подано на законних підставах, але він є необґрунтованим. Позивачем не доведено, що в період придбання усього вказаного спірного майна вона з відповідачем жила однією сім'єю, що вони вели загальне господарство, що спірне майно придбане за спільні кошти. З лютого 2008 року їх сім'я розпалася, загального бюджету вони не вели, разом не проживали, відповідач знаходився у спільній квартирі, оскільки на той час не мав іншого житлового приміщення. Дитина могла народитися і після припинення шлюбних відносин. Відповідач на утримання дітей надає матеріальну допомогу, перераховує кошти, але це не є спільним сімейним бюджетом. Фактично під час шлюбу ними було придбано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], та автомобіль марки ВАЗ 21112. Автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER був куплений після припинення відносин за особисті кошти відповідача, які відповідач взяв не на території України. Підтвердженням того, що сторони не проживали однією сім'єю є рішення Торезького суду про стягнення аліментів, в якому вказано, що з 2008 року по січень 2012 року [PERSON] добровільно надавав [PERSON] матеріальну допомогу на утримання дітей, з чого витікає, що вони вже жили окремо. А встановлене рішенням суду відповідно до ст.61 ЦК України не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи. Відповідач згодний на поділ тільки спільного майна, автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER поділу не підлягає, це особисте майно відповідача. Тому позов відповідач визнає частково. Представник відповідача [PERSON] пояснила, що відповідач 14 років працював в Москві, а позивач пропрацювала лише один рік, тому вона повинна надати докази наявності своїх доходів. Відповідач весь час повністю утримував свою сім'ю, хоча сам був в Москві. Потім вточнила, що відповідач сім'ю утримував тільки до лютого 2008 року. Відповідач залишив сім'ю, оскільки позивач не пустила його додому, він прийшов жити до неї (представника), потім позичив гроші, купив квартиру, і зараз відпрацьовує борг. З оцінкою спірного майна, проведеною експертами Донецького НІІ судових експертиз, відповідач згодний. Те, що автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER є особистою власністю відповідача підтверджується тим, що саме цей автомобіль пошкодила сестра позивачки, за що з неї рішенням суду стягнута завдана матеріальна шкода. Повністю підтримує позицію відповідача. Вислухавши позивача, відповідача, їх представників та свідків, дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено, що згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу позивач [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) та відповідач [PERSON] 09.08.1997 року уклали шлюб, зареєстрований Торезьким відділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області, актовий запис №323 (а.с.11). Рішенням Торезького міського суду від 12.03.2012 року шлюб між ними розірваний (а.с.12). Від спільного шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.13, 14). У договорі купівлі-продажу від 17.04.2007 року, посвідченому нотаріусом, зареєстрованим в реєстрі за № 1509, продавець [PERSON] передала у власність, а покупець [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS]; квартира складається з двох житлових кімнат житловою площею 29,8кв.м та кухні, загальна площа квартири 50,6кв.м (а.с.40). У витязі з Державного реєстру правочинів вказано, що даний правочин зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 2032844 (а.с.41). У Витязі БТІ м.Тореза про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.04.2007 року та Інформаційній довідці з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.03.2012 року вказано, що квартира [ADDRESS], належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.04.2007 року, посвідченому приватним нотаріусом по реєстру за № 1509 (а.с.41, 59-60). Позивачкою наданий технічний паспорт на квартиру [ADDRESS], в якому власником вказана вона, також вказана технічна характеристика квартири, план квартири (а.с.38-39). Згідно з домовою книгою для приписки громадян, які проживають у вказаній квартирі, в ній зареєстровані: з 08.05.2007 року [PERSON], [INFO]; з 25.06.2008 року [PERSON], [INFO]; з 29.12.2008 року вписана [PERSON], [INFO] (а.с.47-49). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Донецькій області від 15.07.2013 року з 10.03.1998 року [PERSON], [INFO], зареєстрованим значиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.50). Відділ реєстраційно-екзаменаційної роботи з обслуговування м.Тореза та м.Сніжне листом від 18.04.2013 року повідомив, що відповідно до облікових даних відділу РЕР з обслуговування міст Тореза та Сніжне при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області за [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS], зареєстровані транспорті засоби: 1) 26.12.2007 року - автомобіль марки ВАЗ 21112, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], сірого кольору на підставі акту приймання-передачі НДЦ 135470 від 25.12.2007 року, виданого Луцьким автомобільним заводом, вартість транспортного засобу на момент реєстрації складала 57360грн.; 2) 13.01.2012 року - автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER 3.0, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], чорного кольору на підставі довідки-рахунку ДПІ 079948 від 13.01.2012 року, виданої ТОВ Автолідер-2010, вартість транспортного засобу на момент реєстрації складала 172228 грн.33коп. (а.с.15, 58). Управління Державної автоінспекції ВРЕР при УДАІ ГУМВСУ в Донецькій області повідомило, що станом на 17.08.2013 року відповідно до комп'ютерного обліку за [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS], зареєстровані транспортні засоби: MITSUBISHI OUTLANDER 3.0, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], чорного кольору, дв.[NUMBER]; ВАЗ 21112, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], сірого кольору, дв.[NUMBER] (а.с.86). Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] власником легкового автомобіля марки ВАЗ-21112, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], є [PERSON] (а.с.174). У рішенні щодо отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за результатом розгляду запиту від 07.10.2013 року та інформаційній довідці вказано, що розглянувши запит про надання інформації з Державного реєстру речових на нерухоме майно щодо суб'єкта: [PERSON], встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо запитуваної інформації (а.с.101, 102). Згідно з довідкою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 06.11.2013 року в даному банку у [PERSON] було відкрито депозитний рахунок, вклад «Вільні кошти» (річний) в гривнях від 12.11.2010 року на суму 10000 доларів США. Вклад закрито 13.11.2011 року, клієнт отримав 10520,00 доларів США (а.с.128). КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги міста Тореза» видало [PERSON] довідку про те, що її дочка [PERSON], [INFO], перебуває на диспансерному обліку як така, що часто хворіє та потребує догляду матері до 6 років (а.с.143). Судом оглянуто сімейні фотографії сторін по справі за різні періоди. На фотографіях 2002 року зображена позивач з дитиною в метро, на прогулянці, під час роботи на об'єкті в Москві) (а.с.129-131). На фотографіях 2005 року зображено святкування Нового року та дня народження сім'єю за участю позивача, відповідача, дітей (а.с.131,132). На фотографіях 2011 року зображена позивач з сином (а.с.133). На фотографіях 2012 року зображена дівчинка в автомобілі, відповідач з дочкою, сумісний відпочинок позивача та відповідача з дітьми, дочка в автомобілі, святкування дня народження, позивачка в автомобілі (а.с.134-140). Крім того, позивачкою надані фотографії 2013 року із зображенням квартири, яку купив відповідач, в якій робить ремонт (а.с.141,142). У висновку про незалежну оцінку ринкової вартості 2-х кімнатної квартири (загальною площею 50,6кв.м, житловою 29,8 кв.м), розташованої за адресою: [ADDRESS], складеному ПП [PERSON], вказана ринкова вартість даної квартири - на дату оцінки 03.07.2013 року у сумі 97 102грн. [PERSON] має кваліфікаційне свідоцтво [NUMBER] від 22.10.2011 року, видане ФДМУ та ХЦНТЕІ, свідоцтво про реєстрацію в державному реєстрі оцінювачів від 30.03.2012р. №9141, нею складений Сертифікат оцінки (а.с.16-37, 42, 44, 45). В довідці № 2441 з Державного реєстру суб'єктів оціночної діяльності від 07.12.2012р. вказано, що СПД [PERSON] має право провадити практичну діяльність з визначення оціночної вартості об'єктів нерухомості та об'єктів незавершеного будівництва для цілей оподаткування (а.с.43). Згідно з квитанцією ПП [PERSON] [PERSON] оплатила вартість послуг в сумі 500 грн. за вказану оцінку квартири (а.с.46). За клопотанням відповідача були призначені автотоварознавча та судова будівельно-технічна експертиза майна, яке просить позивач поділити (а.с.179-184). Згідно з висновком будівельно-технічної експертизи №52/24 від 13.02.2014 року ринкова вартість квартири №15, розташованої у будинку [ADDRESS] на момент проведення експертизи складає 153 425грн. (а.с.187-189). Вартість експертизи склала 1234,80грн.грн. (а.с.186). Експертиза проведена експертом відділу будівельно-технічних досліджень Донецького НІІ судових експертиз, який має вищу технічну освіту, стаж роботи за спеціальністю з 2003 року, кваліфікацію судового експерта з правом проведення судових інженерно-технічних експертиз за спеціальністю, у тому числі 10.6 «Дослідження об'єктів нерухомості, будівельних матеріалів, конструкцій та відповідних документів», 10.10 «Визначення вартості об'єктів будівництва та споруд», стаж експертної роботи з 2007 року, свідоцтво, видане Донецьким НІСЕ. Про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку за ст.384 КК України експерт попереджений. Експертиза проведена на підставі нормативної та довідкової літератури, а саме: Національного стандарту №1 «Загальні принципи вартості майна та майнових прав», затвердженого ПКМУ №1440 від 10.09.2003р., Національного стандарту №2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого ПКМУ №1442 від 28.10.2004р., періодичного видання газети «Горняк» №6 (13163) від 08.02.2014 року, ресурсу Інтернет slando.ua. Враховуючи кваліфікацію та компетентність судового експерта, наявність відповідних документів; літературу, яку він використовував при проведенні дослідження; повноту та об'єктивність дослідження, обґрунтованість та логічність його висновку, попередження його про кримінальну відповідальність, у суду немає підстав не довіряти його висновку. Таким чином, висновком про незалежну оцінку ринкової вартості спірної 2-х кімнатної квартири №15, розташованої у будинку [ADDRESS], визначена її вартість на дату оцінки 03.07.2013 року у сумі 97 102грн., а висновком будівельно-технічної експертизи №52/24 від 13.02.2014 року - 153 425грн. (а.с.187-189). Позивач та її представник наполягають на оцінці спірної квартири, визначеної у висновку про незалежну оцінку ринкової вартості, складеному ПП [PERSON] на 03.07.2013 року у сумі 97 102грн. Але вони не можуть вказати, з чим саме вони не погоджуються у висновку будівельно-технічної експертизи №52/24 від 13.02.2014 року, що неправильно зробив експерт при проведенні експертизи, які допустив порушення, чим вони спростовують його висновок. Відповідач наполягає на застосуванні експертизи про оцінку квартиру у сумі153 425грн. Порівнюючи висновок про незалежну оцінку ринкової вартості спірної квартири з висновком будівельно-технічної експертизи, суд звертає увагу на те, що експертом проведена будівельно-технічної експертиза, експерт попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, експертиза визначила ринкову вартість квартири на 13.02.2014 року, тобто на більш пізніший строк, ніж була визначена вартість квартири оцінювачем. Крім того, у суду немає підстав не довіряти висновку будівельно-технічної експертиз, позивач не спростувала висновки експертизи. Тому суд бере до уваги висновок будівельно-технічної експертиза, яким ринкова вартість квартири №15, розташованої у будинку [ADDRESS] на момент проведення експертизи складає 153 425грн. Згідно з висновком експерта автотоварознавчої експертизи №51/28 від 14.02.2014 року дійсна ринкова вартість автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER 3.0, державний номер [NUMBER], на момент складання даного висновку складає 140236,38грн.; дійсна ринкова вартість автомобіля ВАЗ 21112, реєстраційний номер [NUMBER] на момент складання висновку складає 42658,49грн. (а.с.191-202). Вартість експертизи склала 1176грн. (а.с.190). Експертиза проведена старшим експертом відділу автотоварознавчих досліджень лабораторії інженерно-технічних досліджень Донецького НІІ судових експертиз, який має вищу технічну освіту, 2 клас судового експерта, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 12.2 «Визначення вартості дорожніх транспортних засобів, розміру шкоди, завданої володільцу транспортного засобу (а.с.191). Експертиза проведена на підставі нормативних та довідкових джерел інформації. Враховуючи кваліфікацію та компетентність судового експерта автотоварознавця, наявність відповідних документів; літературу, яку він використовував при проведенні дослідження; повноту та об'єктивність дослідження, обґрунтованість та логічність його висновку, у суду немає підстав не довіряти його висновку. Сторони теж не висловили якихось зауважень по даній експертизі, погодилися з її результатами, тому суд її приймає до уваги. У протоколі допиту потерпілого [PERSON] від 02.08.2013 року ним вказано, що 12.03.2012 року він офіційно розірвав шлюб з [PERSON], і вони стали проживати роздільно, після розлучення з дружиною він вирішив добровільно поділити спільно нажите майно: дружині залишив двокімнатну квартиру та автомобіль ВАЗ 2111 (а.с.217,218). Відповідач у судовому засіданні визнав, що давав такі покази, але вважав їх формальними. У рішенні Торезького міського суду від 02.03.2012 року вказано, що [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, свої вимоги мотивувала тим, що з « 2008 року по січень 2012 року відповідач добровільно надавав їй матеріальну допомогу на утримання дітей. На початку лютого 2012 року відповідач сповістив її, що більше не бажає надавати матеріальну допомогу на утримання дітей в добровільному порядку». Тобто, це обґрунтування позивачки своїж вимог, а не встановлені судом факти. В рішенні вказано, що судом встановлено, що сторони мають неповнолітніх дітей, відповідач - батько дітей в утриманні неповнолітніх дітей в грошовій і (або) натуральній формі відповідач з лютого 2012 року участі не бере. Вирішено стягнути з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину (а.с.229). Суд звертає увагу, що даним рішенням не встановлено обставин, які б свідчили про дату припинення сторонами фактичних шлюбних відносин, а тільки встановлено, що відповідач в утриманні неповнолітніх дітей з лютого 2012 року участі не бере. Ухвалою суду від 26.04.2012 року подання ВДВС ТМУЮ щодо розшуку боржника [PERSON] повернуто через відсутність доданих до подання документів про наявність повноважень заявника (а.с.229). Дане подання подавалося на підставі заяви [PERSON] (а.с.231), яка потім просила припинити стягнення аліментів з [PERSON] та його розшук (а.с.230). У довідці ВП «Шахта «Прогрес» від 10.01.2014 року вказано, що [PERSON] працював електрослюсарем підземним з 17.12.1996 року по 06.12.1999 року, із заробітної плати утримані аліменти за жовтень, листопад, грудень 1999 року всього 244,88 грн. (а.с.236). У талонах про нарахування заробітної плати [PERSON] за лютий, березень 1999 року вказано про утримання за користування гуртожитком (а.с.234,235). У виписці «Приватбанк» з картки [PERSON] вказано, що за період з 01.01.2011 року по 20.09.2013 року на рахунок були зараховані грошові кошти, а [PERSON] проводилася видача готівки (а.с.237,238). Суд звертає увагу на те, що з даної виписки неможливо зробити висновок про призначення зарахованих та отриманих коштів, неможливо встановити, що ці гроші відповідач перераховував тільки на утримання дітей як аліменти, а не на утримання своєї сім'ї. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач є її сестрою, 09.08.1997 року сестра та відповідач одружилися, до 2007 року вони проживали в батьків позивача. В 2003 році вони поїхали в м.Москву на заробітки, дитину привезли, коли їй настав час йти до школи. В березні-квітні 2007 року з м.Москви приїхала вагітна сестра з чоловіком, вони придбали квартиру [ADDRESS], стали там жити. На 7-му місяці вагітності стався викидень. 26.12.2007 року вони купили автомобіль ВАЗ 21-1112, який зараз знаходиться в батьків, документи на нього оформлені на ім'я відповідача, він є власником автомобіля. В [INFO] у них народилася дочка. Стосунки між сторонами були добрі. Позивач отримувала допомогу по догляду за дитиною, доглядала дітей, а відповідач утримував всю сім'ю, жили вони однією сім'єю, маються сімейні відео. Разом вони купили пральну машину та газову піч. Відповідач старався забезпечити сім'ю, щоб вона ні в чому не знала потреби. Позивач бажала поїхати до Москви працювати з чоловіком, але треба було доглядати за дітьми, і відповідач, родичі не пустили її. Далі вони стали збирати гроші на купівлю будинку, купили сейф, в 2009-2010 роках поклали в банк 10000 доларів США на ім'я позивача, гроші також зберігали вдома в сейфі. Всі спільні гроші, які вони заробляли, зберігали разом, разом їх знімали в банку, спільно розпоряджалися. Назбирали 40000-50000 доларів США. В 2012 році відповідач вмовив позивача купити новий автомобіль, не дивлячись на те, що старий автомобіль був у хорошому стані. Рішення купити автомобіль було спільним. Під час шлюбу позивач підозрювала відповідача в подружній зраді. Після придбання автомобіля вона почала бачити в автомобілі чужу жінку, зрозуміла, що відповідач дійсно зраджує, і вони розлучилися, але продовжували жити однією сім'єю. Відповідач повністю утримував сім'ю, їхня дочка часто хворіла, і позивач перебувала з нею в відпустці по догляду за дитиною. До березня 2012 року сторони проживали разом: святкували сімейні свята, робили покупки, жили добре, а сварки були як і в кожній родині. Мається відео щодо купівлі автомобіля: всі раділи, в тому числі і позивач, відповідач катав їх на машині. Машина всій сім'єю була бажана. Сейф знаходився них дома до квітня 2013 року. Коли позивач точно дізналася про зраду, то вигнала відповідача з дому. Відповідач купив собі квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Свідок [PERSON] в суду пояснила, що син [PERSON] і її дочка [PERSON] навчаються в одному класі в міській гімназії. Таким чином відбулося її знакомство з сім'єю [PERSON]. С 2000 року по 2007 рік позивач знаходилась в м.Москві, в 2007 році вона приїхала в м.Торез, вони з чоловіком купили квартиру, хоча бажали купити будинок, в цьому ж році вона і познайомилася з позивачем. У сторін в банку на збереженні знаходились гроші для придбання будинку. Вона з дітьми часто була вдома в позивача та відповідача. Відповідач приїздив додому не часто на 7-10 днів. В січні 2012 року сім'я [PERSON] придбали автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, який вона бачила 16-17 січня за воротами батьків. Вона (свідок) підтримує дружбу з сестрою позивача, відвідує її дитину, як хрещеницю, дружать з 4-го класу. 16-17 січня 2013 року автомобіль ВАЗ 21-1112 був. Шлюб сторони розірвали в березні 2012 року, після розірвання шлюбу продовжили проживати однією сім'єю. Вона була присутня на дні народження матері позивача 13.11.2012 року, де також був відповідач зі своєю сім'єю (з позивачем, дітьми), він вітав тещу, що її не здивувало, так як сторони жили разом. Позивач і відповідач були сім'єю, не дивлячись на те, що відповідач тривалий час був відсутнім, на заробітках, вони мали спільний бюджет. Це вона знає зі слів позивача. Позивач навчалась в Луганському інституті, і через хворобливість дочки працювати не могла, її утримував чоловік. Стосунки у сторін були як у сімейної пари: вирішували питання щодо виховання дітей, побуту. Вони разом забирали, привозили та відвозили її на автомобілі ВАЗ 21-1112 в 2011 році. Збоку їх стосунки виглядали, як стосунки звичайного подружжя. Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи у межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін. Сторонам неодноразово роз'яснювалися ці статті, позивач наполягає на задоволенні своїх вимог. Від сторін не надійшло клопотань про витребування або долучення до справи інших доказів, виклик свідків, вони просили справу розглянути на підставі наявних у справі доказів. Аналізуючи правовідносини, що є предметом судового розгляду, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.71 цього ж Кодексу, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування (п.24). З матеріалів справи вбачається, що сторони з 09.08.1997р. перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO]. Вони проживали однією сім'єю, вели загальний бюджет, разом та за спільні кошти придбавали майно. Рішенням Торезького міського суду від 12.03.2012 року шлюб між ними розірваний. Вказані фактичні обставини сторонами не оспорюються і повністю визнаються. Сторонами також визнається, що майно, набуте у період зареєстрованого шлюбу, а саме: квартира [ADDRESS], придбана 17.04.2007 року, та автомобіль марки ВАЗ 21112, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, придбаний 26.12.2007 року, є спільною сумісною власністю, підлягає поділу в рівних частках. Сторони вказують різні дати припинення фактичних шлюбних відносин, приводять різні докази. Так позивач наполягає, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, весь час вони жили однією сім'єю, мають двоє дітей, мали загальний бюджет, спільно придбали спірне майно, що вона протягом 7 років працювала з ним у Москві. Хоча рішенням суду від 12.03.2012 року шлюб між ними був розірваний, вони продовжували проживати однією сім'єю, і тільки у квітні 2013 року між ними припинені фактичні шлюбні відносини. Відповідач наполягає, що вони з позивачкою припинили фактичні шлюбні відносини у 2008 році, після цього спільного бюджету не мали, він тільки допомагав дітям, що автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER придбав за свої особисті гроші, тому цей автомобіль є його особистою власністю і не підлягає поділу. Судом встановлено, що спірний автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску був придбаний та оформлений на відповідача 13.01.2012 року. Відповідач, стверджуючи, що придбав цей автомобіль за особисті гроші, що він не належить до спільної сумісної власності з позивачкою, посилався на те, що не перебував з 2008 року з позивачкою у фактичних шлюбних відносинах. Суд звертає увагу на те, що на момент придбання автомобіля сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності; що [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON], і відповідач записаний її батьком, цю обставину не оспорює. Він не говорив, що спірний автомобіль набутий за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідач не надав і в судовому засіданні не здобуто доказів того, що відповідач придбав спірний автомобіль за особисті кошти. Позивач же надала довідку ПАТ «Райфазен Банк Аваль» про закриття нею 13.11.2011р. депозитного рахунку і отримання 10520 доларів США, що було за два місяці перед придбанням даного автомобіля. Свідок [PERSON] підтвердила, що на момент народження дочки відносини у сторін були добрі, жили вони однією сім'єю. Позивач доглядала дітей, а відповідач утримував сім'ю. Разом вони купили пральну машину та газову піч. Вони збирали гроші на будинок, купили сейф, на ім'я позивачки поклали в банк 10000 доларів США. Всі спільні гроші зберігали разом, спільно розпоряджалися. Коли зібрали необхідну суму, відповідач запропонував купити автомобіль, позивач його підтримала. Коли придбали автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, то уся сім'я раділа. До березня 2012 року сторони проживали разом: разом святкували сімейні свята, робили покупки Свідок [PERSON] пояснила, що в січні 2012 року сім'я [PERSON] купила автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER, усі дуже раділи; автомобіль вона бачила за воротами батьків позивачки. У березні 2012 року сторони розірвали шлюб, але продовжили проживати сім'єю, і на дні народження матері позивача 13.11.2012 року були сім'єю, стосунки у них були як у подружжя. На підтвердження сімейних стосунків позивач надала фотографії. У протоколі допиту потерпілого [PERSON] від 02.08.2013р. ним вказано, що 12.03.2012р. він офіційно розірвав шлюб з [PERSON], і вони стали проживати роздільно, і у судовому засіданні він підтвердив, що давав такі покази. Судом не приймаються посилання відповідача в обґрунтування його позиції на те, що він за лютий, березень 1999 року здійснив оплату за гуртожиток, що за його заявою здійснювалися утримання аліментів за жовтень, листопад, грудень 1999 року, оскільки ці обставини були задовго до дати придбання спірного автомобіля - 13.01.2012 року і після цього він сам визнав у судовому засіданні, що забрав дружину та сина у Москву, де вони разом жили та працювали. Судом не приймаються посилання відповідача на рішення суду від 02.03.2012 року, яким з нього стягнуті аліменти на утримання дітей, оскільки даним рішенням не встановлено обставин, які б свідчили про дату припинення сторонами фактичних шлюбних відносин, а тільки встановлено, що відповідач в утриманні неповнолітніх дітей з лютого 2012 року участі не бере. Посилання відповідача на виписку «Приватбанк» з його картки, з якої у період з 01.01.2011 року по 20.09.2013 року [PERSON] проводилася видача готівки як на підтвердження припинення ним з позивачкою в 2008 року фактичних шлюбних відносин, суд не приймає, оскільки з даної виписки неможливо зробити висновок про призначення зарахованих та отриманих коштів, неможливо встановити, що ці гроші відповідач перераховував тільки на утримання дітей як аліменти, а не на утримання своєї сім'ї. Відповідач для з'ясування, з якого часу і з ким він постійно проживає у Московській області, як часто і на який час покидає це місце проживання заявив клопотання про направлення судового доручення про допит у якості свідка [PERSON], який проживає у [ADDRESS]. Але позивач не заперечує факт проживання та роботи відповідача саме там, не заперечує, що він у зв'язку з роботою приїжджав в сім'ю не часто, спору щодо цих обставин у сторін немає, тому у задоволення даного клопотання відповідачу судом було відмовлено. Той факт, що відповідач тривалий час працював і працює у Московській області судом не може бути визнаний як доказ припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин, оскільки певний період з ним там жила однією сім'єю, працювала позивач з сином, у них [INFO] народилася дочка [PERSON], вони придбавали разом майно, відповідач регулярно приїжджав до сім'ї, залишив позивачці дублікат банківської картки. Свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили, що сторони проживали однією сім'єю і після розірвання шлюбу. Таким чином, у судовому засіданні не знайшов підтвердження факт того, що автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер [NUMBER], був придбаний відповідачем після припинення фактичних шлюбних відносин з позивачкою і за його особисті кошти, що цей автомобіль є особистим майном відповідача, тому суд вважає, що даний автомобіль є спільним сумісним майном сторін як подружжя. Вирішуючи заявлені позовні вимоги про визнання права власності на майно, розподіл майна подружжя, суд виходить з того, що зазначене в позові майно: квартира [ADDRESS], автомобіль марки ВАЗ 21112, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску було набуто подружжям в період шлюбу, що воно наявне, що воно є їх спільним сумісним майном, що співвласниками не досягнуто згоди щодо його поділу. При цьому суд враховує, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Разом з тим, з урахуванням усіх обставин справи, в тому числі розумних потреб сторін у певному майні, що у спірній квартирі позивач зареєстрована та проживає з дітьми тривалий час, другого житла немає, що у відповідача мається житло; що відповідач має право на керування автомобілем, має навики керування автомобілем, має потребу та користується постійно автомобілем, з урахуванням вартості певних складових сумісного майна, виходячи із основоположних засад розумності та справедливості, суд вважає за можливе та доцільне задовольнити позовні вимоги позивача про визнання за позивачем та відповідачем право спільної сумісної власності на вказане у позові спірне майно та розподіли його, виділивши натурі: 1) позивачу квартиру [ADDRESS] вартістю 153425грн., 2) відповідачу - автомобіль марки ВАЗ 21112, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску вартістю 42658грн.49коп. та автомобіль марки MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску вартістю 140236грн.38коп., всього на суму 182894грн.87коп. Загальна вартість поділеного майна складає: 153425грн.+42658грн.49коп.+ 140236грн. 38коп.=336319грн.87коп., вартість ? частини: 168159грн.94коп., позивачу виділяється квартира вартістю 153425грн., тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму компенсації (різницю у вартості поділеного майна) з розрахунку: 168159грн.94коп. -153425грн.= 14 734 грн. 94 коп. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволений частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вартість усього майна, яке просила поділити позивачка складає 336319грн.87коп., тому по справі повинен бути оплачений судовий збір: 1%х336319грн.87коп.=3363грн.20коп. Позивачкою оплачено судовий збір у сумі 1633грн.66коп.+1633грн.46коп.=3267грн.12 коп. (а.с.1,2), тому необхідно доплатити у дохід держави судовий збір з розрахунку: 3363грн.20коп.-3267грн.12коп.=96грн.08коп. Враховуючи, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, з відповідача необхідно присудити позивачу, тобто стягнути з відповідача понесенні витрати по оплаті судового збору у сумі 3267грн.12 коп., стягнути з відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 96 грн. 08 коп. Витрати відповідача по оплаті автотоварознавчої та будівельно-технічної експертизи майна, яке позивач просила поділити, не підлягають розподілу. Понесені позивачем витрати по оплаті проведеної оцінки квартири (а.с.46) не підлягають стягненню з відповідача, оскільки оцінка була проведена не під час розгляду справи у суді, а до подачі позову до суду, ці витрати не є судовими, висновок незалежної оцінки квартири судом не був прийнятий до уваги.

Outcome: approved