Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просила визнати недійсним кредитний договір № 42/10297BCLKB24K11 від 16.05.2016 року. Позовні вимоги мотивує тим, що 16.05.2016 року між нею, [PERSON] акціонерним товариством «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс життя» було укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу (каса) № 42/10297BCLKB24K11 від 16.05.2016 року, за умовами п.п. 1.1. якого Банк надав Позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на поточні проблеми, а Позичальник зобов?язувася повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії з надання та обслуговування кредиту, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним Договором розмірах і строках та виконати свої зобов?язання за даним Договором у повному обсязі. Зазначає, що при укладанні даного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про третейські суди». Так, в порушення ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» працівники банку з умовами кредитування Позичальника належним чином не ознайомлювали, банк не надав Позичальнику повної, всебічної, об?єктивної та достовірної інформації про умови кредитування перед укладенням та під час укладення кредитного договору про надання споживчого кредиту. Вказувала, що відповідач не надав їй довідку чи повідомлення , як окремого документу із інформацією встановленою ч.2 ст.11Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання кредитного договору недійсним за п.2 ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того, посилалася на те, що вона при укладенні кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність не могла у повному обсязі оцінити умови кредиту на предмет їх вигідності, так як не було належним чином детально роз?яснено працівниками банку їх умови. Отже, недотримання та невиконання банком вимог встановлених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договору недійсним. Зазначала, що банк не має права встановлювати платежі , які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо). Встановлення у кредитному договорі оплати комісії за обслуговування кредиту, а саме за послуги, яку супроводжують кредит є порушенням ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». Звертає увагу суду, що кредитний договір був типовим та відповідно до п.1.4 є змішаним договором, який містить елементи різних договорів: кредитного та страхування. Така його форма виключила для позивача можливість обрати форму та спосіб його укладення. Виходячи із положень ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки страхування в спірних правововідносинах є добровільним, банк не мав права жодним чином нав?язувати такі послуги та включати їх до кредитного договору, а отже пункти кредитного договору, які стосуються умов страхування позичальника повинні бути визнані недійсними. Також зазначала, що умова договору, яка містить третейське застереження є недійсною, оскільки станом на день укладення договору кредиту [PERSON] України « Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів. Враховуючи наведене, просила визнати кредитний договір № 42/10297BCLKB24K11 від 16.05.2016 року в цілому недійсним. В судове засідання позивач не з?явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. В позовній заяві вказала, що справу просить розглядати за її відсутності та відсутності її представника. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства в судове засідання не з?явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, до суду надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПрАТ «Ренесанс життя» в судове засідання не з?явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Розглянувши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Так, положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому відповідно до вимог ч.ч.1-3,5,6ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України »Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, актам інших органів державної влади України і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] ставила питання про визнання недійсним кредитного договору з підстав порушення банком вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка була чинною на дату укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов?язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит має бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними , в тому числі між зобов?язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; д) суму на яку кредит може бути виданий; е) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов?язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк, на який кредит може бути одержаний; ж) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів,їх частоту та обсяги); з) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; и) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; і) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; ї) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб?єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. З оспорюваного кредитного договору вбачається, що позивач своїм підписом засвідчує, що з умовами кредитування ознайомилася, зобов?язується його виконувати.(а.с.- 8-9) Крім того, згідно додатку № 1 між сторонами по справі було погоджено графік платежів. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю в якій надано кредит,строк кредитування. Банк виконав вказані вимоги Закону, визначив графік погашення заборгованості по кредиту та визначив сукупну вартість кредиту і реальну процентну ставки на місця, розписав які суми позивач зобов?язана буде сплачувати щомісячно протягом дії кредитного договору. Позивач була ознайомлена з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення тощо з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис [PERSON] на оспорюваному договорі. Таким чином, суд вважає, що вищевказані доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні Позивач вказувала на порушення відповідачем ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині укладення договору страхування. Так, відповідно до п.4.1 договору [PERSON] та страховик ПрАТ «Ренесанс життя» підтвердили факт укладення договору добровільного страхування життя між страховиком та страхувальником на підставі Правил добровільного страхування життя ПрАТ «Ренесанс життя» від 07.05.2009 року , які є його невід?ємною частиною та надання його в рамках страхового покриття за нижче перерахованими страховими ризиками. Згідно з п.п.4.8.4.10,4.11 кредитного договору страхова сума за договором страхування становить 32\~112,89 грн.; страхова виплата визначається в межах страхової суми за договором страхування ; страховий тариф (щомісячно) для програм страхування визначених в п.4.6 Договору 1,01964 %; страхова премія (сплачується одноразово) 7\~858,44 грн. У заяві-анкеті зазначено, що позивач погоджується, що підписуючи цю заяву на страхування вона виступатиме страхувальником, застрахованою особою за договором страхування, укладеного на сонові Правил добровільного страхування життя ПрАТ «Ренесанс життя» від 07.05.2009 року. Таким чином, з урахуванням положень ст. 627 ЦК України, позивач погодилася з умовою добровільного страхування життя в ПрАТ «Ренесанс життя», що підтверджується її підписами на заяві/анкеті та договорі та ці умови є обов?язковими для виконання. Як на час оспорюваного договору так і протягом дії цього договору позивач була згодна у мовами договору в частині страхування. При цьому позивач була вільна як у виборі фінансових установ для отримання кредиту такі у виборі форми кредитування. Позивачем не доведено, що у мови договору в частині добровільного страхування ( розділ 4 ) є несправедливими, а також позивачем не доведено, що вищевказана страхова компанія є спорідненою особою банку та не надано доказів, що відповідач вимагав придбати послуги страхування, як обов?язкову умову надання банківських послуг. А тому суд вважає, що підстав для визнання недійсним розділу 4 договору від 16.05.2016 року немає. Разом з тим, суд погоджується із доводами позивача щодо недійсності умов договору в частині встановлення комісії за обслуговування кредиту, а саме за послуги, які супроводжують кредит. Так, положеннями ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв?язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин( укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору того. Суд вважає, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту, а тому умови договору про встановлення комісії за обслуговування кредиту в розмірі 706 грн., зазначені в підпункті »д» п.1.2 кредитного договору та про щомісячне нарахування та сплату комісії за обслуговування кредиту, встановлені в п. 2.4. договору є недійсними. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1746цс16 від 16.11.2016 року. Позивач, звертаючись з даним позовом, зазначала про недійсність умов договору щодо третейського застереження, які викладені у п.6.1 кредитного договору, оскільки вони не узгоджуються з положеннями Закону України «Про третейські суди» та Закону України »Про захист прав споживачів». Вказані доводи позивача є обгрунтованими з огляду на таке. Як зазначено в п.6.1 розділу 6 кредитного договору «Порядок вирішення спорів(третейське застереження) всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні даного договору чи у зв?язку з ним, або випливають з нього у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків (далі АУБ) або в Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» (далі ВГО), відповідно до їх регламентів за вибором позивача. Сторони домовилися, що розгляд справи у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків здійснюється третейським суддею Волошиновичем Олегом Петровичем одноособово, у разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеним у даному пункті суддею,призначення третейського судді сторони доручають голові постійно діючого Третейського суду при АУБ. Розгляд справи у постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» здійснюється третейським суддею одноособово за призначенням Голови Третейського суду при ВГО. Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває,замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей закон регулює відносини споживача з підприємством , установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють чи продають товари, виконують роботи в надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22,23 статті 1, статті 11 частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «про захист прав споживачів» у взаємозв?язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з ч.11 ст.11 Закону країни «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит)або бере зобов?язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов?язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Одним зі способів захисту прав суб?єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено статтею 17 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та /або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про третейській суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейській суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України «Про внесення змін до ст. 6 Закону України «Про третейській суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейській суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейській суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку(кредитної спілки). [PERSON] набрав чинності 12.03.2011 року, отже, на час укладання договору 16.05.2016 року [PERSON] України «Про третейській суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів. Розділом 11 «прикінцеві та перехідні положення» Закону України «про третейські суди» передбачено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд якого було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення , так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 частини першої ст. 6 Закону України Про третейській суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі , не можуть бути предметом третейського розгляду, а тому суд приходить до висновку про те, що умови договору , викладені у п.6.1 договору є недійсними. Як роз?яснено в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 , згідно зі ст. 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним в цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст. 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину. Враховуючи вищевикладене обґрунтування, суд приходить до висновку про необхідність визнання недійсними підпункту «д» п.1.2 розділу 1, п.2.4 розділу 2, п.6.1 розділу 6 кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір.

Outcome: partial