Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат, в обгрунтування якого зазначила, що з 01.07.2019 року вона займала посаду начальника адміністративно-господарського відділу підрозділів підпорядкування генерального директора АТ „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат (АТ „ЗАлК), а також була обрана заступником голови Первинної організації профспілки металургів і гірників України АТ „ЗАлК. 28.01.2020 року наказом керівника підприємства № ЗАлК-20-71008/02а позивача поряд з іншими працівниками підприємства було відсторонено від роботи на час проведення службового розслідування з 28.01.2020 року по 27.02.2020 року, при цьому доступ до робочого місця відстороненим працівникам на час відсторонення був дозволений лише за розпорядженням в.о. генерального директора АТ „ЗАлК. Із вказаним наказом позивача було ознайомлено під підпис та їй було надано його копію, після чого повідомлено, що до особливого розпорядження керівника підприємства вона відстороняється від роботи і її перепустку на територію AT «ЗАЛК» заблоковано. 29.01.2020 року позивача було запрошено з`явитися на роботу для передання службової документації, а 30.01.2020 року її зустріли на прохідній AT «ЗАлК» і працівник підприємства провів її мимо електронного турнікету за своєю перепусткою, оскільки перепустка самої Позивачки була заблокованою. Після цього, нею у службовому кабінеті у присутності чотирьох працівників підприємства було передано службові документи та ключі від її кабінету, сейфу, архівів та ящика вхідних заявок відповідальній особі, про що було складено відповідний письмовий Акт приймання-передачі документів від 30 січня 2020 року. Не погоджуючись із відстороненням позивача від праці, вона у період вимушеного очікування звернулась із письмовими скаргами до контролюючих органів, зокрема - виступила ініціатором і підписантом колективної скарги відсторонених від праці співробітників AT «ЗАлК» до Головного управління Держпраці в Запорізькій області та Запорізької обласної організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України, у якій зазначалося про порушення керівником AT «ЗАлК» трудового і пенсійного законодавства, зокрема необґрунтовано відсторонено працівників від функціональних обов`язків, а також про тиск з боку роботодавця на відсторонених працівників з метою їх нібито добровільного звільнення та незаконні звільнення окремих відсторонених працівників за начебто допущені прогули без поважних причин. 28.02.2020 року по закінченню її відсторонення від виконання функціональних обов`язків позивач прибула на прохідну АТ „ЗАлК, щоб приступити до роботи, однак, її електронна перепустка була заблокована і працівники служби охорони повідомили їй про відсутність розпоряджень керівника щодо її пропуску на територію підприємства. Їй не було надано будь-яких пояснень щодо недопуску до роботи, і її спроби встановити причини цього та зв`язатися із керівництвом підприємства виявилися марними. У зв`язку із порушенням її прав, того ж дня, 28.02.2020 року позивачем було направлено письмову заяву керівнику підприємства про звільнення її з роботи з 28.02.2020 року за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавства про труд, зокрема: невиплатою заробітної плати від підприємства більш ніж за місяць та фактичний не допуск до роботи з 08 години 00 хвилин 28.02.2020 року без пояснення причин, з вимогою про видачу трудової книжки і копії наказу про звільнення, виплату заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України, а також направлено письмову заяву про видачу довідки про роботу. На зазначену заяву відповідачем не було надано жодної відповіді, поштове відправлення було повернуто позивачу з відміткою „за закінченням встановленого строку зберігання. 05.03.2020 року позивач отримала заробітну плату у розмірі 12\~312,20 гривень на банківську картку. 23.03.2020 року позивачем було отримано відповідь Запорізької обласної організації профспілки металургів і гірників України на колективну скаргу, подану працівниками АТ „ЗАлК, з якої позивачу стало відомо, що 14.02.2020 року наказом керівника АТ „ЗАлК її було звільнено із займаної посади, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Проте, на засідання Первинної організації профспілки металургів і гірників України «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» позивача з приводу її звільнення запрошено не було, на теперішній час трудову книжку та копію наказу про звільнення їй не видано. Посилаючись на порушення її трудових прав, у зв`язку із незаконним звільненням без згоди первинної профспілкової організації підприємства, зазначаючи, що вона є одинокою матір`ю неповнолітньої дитини, позивач просила визнати незаконним і скасувати наказ відповідача про звільнення позивача за ініціативою роботодавця, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України без поважних причин з 14.02.2020 року та визнати недійсним запис про таке звільнення у трудовій книжці позивача; зобов`язати відповідача оформити наказ про звільнення позивача з роботи з 28.02.2020 року, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, внаслідок невиконання роботодавцем законодавства про працю; стягнути з відповідача на її користь заборгованість з розрахунку при звільненні у розмірі 12\~312,20 гривень, компенсацію при звільненні за порушення законодавства про працю у розмірі 33\~737,55 гривень, середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 29.02.2020 року по день ухвалення рішення суду, який станом на день подання позову становив 14\~032,41 гривень, а також стягнути на її користь понесені судові витрати. Ухвалою суду від 31.03.2020 року позов [PERSON] було залишено без руху, надано строк на усунення недоліків, зазначених в ухвалі, на виконання якої 13.04.2020 року представником позивача подано відповідну заяву про усунення недоліків позову з додатком. Ухвалою суду від 16.04.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою суду від 14.05.2020 року витребувано від АТ „ЗАлК докази у справі: довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] за час її роботи на підприємстві; довідку про нараховану та фактично виплачену заробітну плату, в тому числі, помісячно за листопад 2019 року, грудень 2019 року, січень 2020 року, лютий 2020 року; інформацію про кількість днів фактично невикористаної [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , відпустки; причини і підстави її звільнення; причини затримання розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки; засвідчену належним чином копію наказу про звільнення [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , від 14.02.2020 року. 15.05.2020 року відповідачем подано відзив на позов, відповідно до якого представник відповідача проти позову заперечує і у його задоволенні просить відмовити, в обгрунтування чого зазначив наступне. Рішенням Наглядової ради АТ „ЗАлК, затвердженим Протоколом засідання Наглядової ради АТ „ЗАлК № 12 від 23.01.2020 року, на посаду члена дирекції в.о. генерального директора АТ „ЗАлК було призначено [PERSON] , яким 28.01.2020 року після вступу до виконання покладених обов`язків, з метою встановлення поточного стану майна підприємства, було проведено огляд будівлі заводоуправління та території комбінату, внаслідок чого виявлено фактичну відсутність і розукомплектування частини майна підприємства, часткову відсутність бухгалтерської документації та звітів оцінки майна. У зв`язку із встановленими обставинами Наказом № ЗАлК -20-Н008/02а від 28.01.2020 року „Про проведення службового розслідування та відсторонення від виконання обов`язків було створено і затверджено комісію, яку зобов`язано провести службове розслідування, щодо фінансово-господарської діяльності на АТ „ЗАлК за період з 05.03.2019 року по 27.01.2020 року у строк з 28.01.2020 року по 27.02.2020 року, із подальшим оформленням його результатів відповідним актом; на період проведення службового розслідування відсторонено від виконання функціональних обов`язків працівників, які безпосередньо пов`язані із виконанням керівних, адміністративних та господарсько-розпорядчих функцій на підприємстві, серед яких, зокрема зазначено начальника адміністративно-господарського відділу АТ „ЗАлК [PERSON] , та яким дозволено з 29.01.2020 року доступ на територію підприємства тільки з дозволу члена дирекції в.о. генерального директора АТ „ЗАлК [PERSON] . Відповідач наполягає на тому, що відсторонення працівників за Наказом №ЗАлК-20-Н008/02а від 28.01.2020 року від виконання функціональних обов`язків, які пов`язані із виконанням керівних та господарсько-розпорядчих функцій на підприємстві, не є тотожним і встановленим ст. 46 КЗпП України поняттю відсторонення працівників від роботи, оскільки вимоги наведеного Наказу не містять ні посилання на вказану норму КЗпП, ні безпосередньої заборони зазначеним працівникам прибувати на своє робоче місце чи застосування до них конкретних заходів, вжиття яких відсторонює працівника саме від роботи, а навпаки - конкретизують правила внутрішнього трудового розпорядку АТ «ЗАлК» для певного кола працівників щодо їх доступу на підприємство з відома та дозволу керівника виключно на час встановлення обставин зникнення значної кількості майна АТ «ЗАлК». У зв`язку з чим, відповідач наполягає на законності звільнення позивача із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, застосування якої не обмежено трудовим законодавством України, у зв`язку із тим, що позивач з 29 січня 2020 року по 12 лютого 2020 року без поважних та обґрунтованих причин була відсутня на робочому місці на території АТ «ЗАлК», тобто грубо порушила трудову дисципліну допустила прогули. Вимогу позивача щодо зміни дати та формулювання причини звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 28.02.2020 року вважає необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами. Позовну вимогу про виплату позивачу компенсації внаслідок порушення законодавства про працю у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідач вважає необґрунтованою та безпідставною, оскільки звільнення працівника, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, не передбачає такої компенсації. Щодо неознайомлення позивача з наказом про звільнення та невидачу трудової книжки відповідач заперечує, посилаючись на те, що Позивачу було запропоновано з`явитися за отриманням своєї трудової книжки до АТ „ЗАлК та ознайомитися із наказом про звільнення, шляхом направлення письмового повідомлення на її адресу разом із завіреним належним чином Наказу про звільнення [PERSON] від 14.02.2020 року. Позовну вимогу про стягнення заборгованості при звільненні у розмірі 12 312,20 гривень, відповідач вважає безпідставною, оскільки позивачем у позові зазначається про виплату вказаної суми 05 березня 2020 року, що, на думку відповідача, свідчить про визнання з боку [PERSON] проведення комбінатом з нею повного розрахунку, у зв`язку із чим, вважає, що підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку виключаються. 26.05.2020 року позивачем подано уточнений позов, у якому позивач уточнила обгрунтування позову з урахуванням тексту оскаржуваного наказу про звільнення та даних про середній заробіток, а також вимог про визнання незаконним і скасування цього наказу, та сум, належних позивачу до виплати. Так, позивач наполягає на тому, що обставини її відсутності на роботі в період з 29 січня 2020 року по 12 лютого 2020 року обумовлюються фактичним перешкоджанням її потраплянню на територію підприємства з боку керівника Відповідача, яким було надано наказ до бюро перепусток служби охорони дирекції з захисту ресурсів АТ «ЗАлК» щодо блокування перепусток відсторонених від функціональних обов`язків працівників, включаючи позивача, що може бути підтверджено показами свідка. Вважає зміст оскаржуваного наказу про звільнення в частині твердження: „відібрати пояснення у вказаного працівника відносно нез`явлення на роботу - не вбачається за можливе з огляду на його відсутність таким, що повністю не відповідає дійсності, та спростовується, у тому числі, Актом приймання-передачі документів від 30 січня 2020 року, який складався на території підприємства Відповідача у присутності працівників АТ «ЗАлК». Таким чином, позивач вважає підставу її звільнення незаконною, через відсутність самого факту прогулу, порушення процедури звільнення як одинокої матері, всупереч положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України, та, як члена первинної профспілкової організації, без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації , всупереч положенням ст. 43 КЗпП України. Крім того, наполягає на тому, що в оскаржуваному наказі про звільнення позивача не зазначено дату, з якої позивача звільнено. У зв`язку з цим, позивач просить суд визнати незаконним і скасувати наказ в.о. генерального директора АТ «ЗАлК» № 02-241 о/к від 14.02.2020 року «Про звільнення [PERSON] і зобов`язати відповідача зробити запис про недійсність цього звільнення у трудовій книжці позивача; зобов`язати відповідача оформити наказ про звільнення позивача з роботи з 28.02.2020 року, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, внаслідок невиконання роботодавцем законодавства про працю і внести відповідний запис до трудової книжки; стягнути з відповідача на її користь заборгованість з розрахунку при звільненні у розмірі 11\~704,08 гривень по день звільнення 28.02.2020 року, компенсацію при звільненні за порушення законодавства про працю у розмірі 27\~062,64 гривень, середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 29.02.2020 року по день ухвалення рішення суду, а також стягнути на її користь понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2\~522,40 гривень та витрати на правничу допомогу, про розмір яких позивач має намір подати відповідний розрахунок на день розгляду. 09.06.2020 року представником третьої особи подано письмові пояснення на позов, за змістом яких останній підтримує позов у повному обсязі та підтвердив обставини, викладені у позові. Зазначив, що наказ керівника АТ „ЗАлК Кізілова С.А. № 02-241 о/к «Про звільнення [PERSON] » від 14 лютого 2020 року на узгодження, як це передбачено трудовим законодавством, до первинної профспілкової організації підприємства не направлявся, і відповідно, попередньої згоди на звільнення [PERSON] з боку ПО ПМГУ «ЗАлК» не надавалося. У зв`язку з цим, вважає оскаржуваний наказ незаконним а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. 19.10.2020 року представником третьої особи подано додаткові письмові пояснення на позов, за змістом яких останній підтримує позов у повному обсязі та підтвердив обставини, викладені у позові, а також надав додаткові докази, як просив долучити до матеріалів справи, на підтвердження аргументів третьої особи. 22.10.2020 року представником відповідача подано письмові заперечення на додаткові пояснення третьої особи, у яких останній заперечував проти прийняття та долучення до матеріалів справи наданих доказів з тих підстав, що повноваження третьої особи не підтверджені належним чином, а додаткові пояснення подано понад строки, встановлені ЦПК України на їх подання. 06.11.2020 року представником третьої особи подано додаткові письмові пояснення на позов, за змістом яких останній підтримує позов у повному обсязі та підтвердив обставини, викладені у позові, а також надав додаткові докази, як просив долучити до матеріалів справи, на підтвердження аргументів третьої особи. Ухвалою суду від 11.11.2020 року у даній справі було запитано згоду виборного органу первинної організації профспілки металургів і гірників України «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» та виборного органу Запорізької обласної організації Профспілки металургів і гірників України на звільнення начальника адміністративно-господарського відділу підрозділів підпорядкування генерального директора Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» [PERSON] за прогул відповідно до п. 4\~ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із чим провадження у справі було зупинено. 03.12.2020 року на виконання ухвали суду надійшли протокол зборів первинної організації профспілки металургів і гірників України «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» від 23.11.2020 року та постанова Запорізької обласної організації Профспілки металургів і гірників України від 01.12.2020 року, у зв`язку з чим ухвалою суду від 14.12.2020 року поновлено провадження у справі. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги уточненого позову підтримали у повному обсязі та наполягали на його задоволенню. Наполягали на незаконному звільненні позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки у зв`язку із відстороненням позивача від виконання функціональних обов`язків її електронний пропуск було заблоковано і доступ до робочого місця було обмежено, що стало підставою для подання нею заяви про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Суду пояснила, що на час розгляду справи відповідачем не проведено розрахунку по всім виплатам, належним їй, у зв`язку із звільненням. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та у його задоволенні просив відмовити. Зазначив, що позивача тимчасово було відсторонено від виконання посадових обов`язків на підставі наказу керівника, у якому не зазначалося про відсторонення від роботи та про відсутність необхідності з`являтися на робоче місце, у зв`язку з чим вважає звільнення позивача, яка без поважних причин була відсутня на робочому місці, що було зафіксовано підприємством, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, законним. Крім того, наполягав на відсутності підстав для стягнення заявлених позивачем сум до стягнення. Представник третьої особи суду надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, згідно з раніше наданими поясненнями, вважав звільнення позивача, яке відбулося без узгодження з профспілковою організацією підприємства, незаконним. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали і обставини справи, перевіривши їх доказами, в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , 01.07.2019 року була прийнята на посаду начальника адміністративно-господарського відділу підрозділів підпорядкування генерального директора АТ „Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 15-16). Наказом в.о. генерального директора АТ «ЗАлК» № ЗАлК -20-Н008/02а від 28.01.2020 року „Про проведення службового розслідування та відсторонення від виконання обов`язків було створено і затверджено комісію, яку зобов`язано провести службове розслідування, щодо фінансово-господарської діяльності на АТ „ЗАлК за період з 05.03.2019 року по 27.01.2020 року у строк з 28.01.2020 року по 27.02.2020 року, із подальшим оформленням його результатів відповідним актом. На період проведення службового розслідування відсторонено від виконання функціональних обов`язків працівників, які безпосередньо пов`язані із виконанням керівних, адміністративних та господарсько-розпорядчих функцій на підприємстві, серед яких, зокрема зазначено начальника адміністративно-господарського відділу АТ „ЗАлК [PERSON] , та яким дозволено з 29.01.2020 року доступ на територію підприємства тільки з дозволу члена дирекції в.о. генерального директора АТ „ЗАлК [PERSON] . Наказом № 02-241 о/к від 14.02.2020 року [PERSON] звільнено з посади начальника адміністративно-господарського відділу ППГД АТ „ЗАлК, за порушення трудової дисципліни, а саме за прогул, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини у п. 23 рішення у справі „Проніна проти України від 18 липня 2006 року наголошує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Вирішуючи позовні вимоги в частині незаконного звільнення позивач, суд виходить з наступного. Пунктом 1 п. 4 ст. 40 КЗпП України, передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Позивач, стверджуючи, що її звільнення було незаконним, посилалася на те, що фактично роботодавець не допускав її до роботи з 29 січня 2020 року до 28 лютого 2020 року шляхом видання наказу про відсторонення від роботи, блокування електронної перепустки та обмеження у такий спосіб можливості фізично потрапити на робоче місце. Факт блокування позивачу [PERSON] електронної перепустки та недопуск до роботи відповідачем в ході розгляду справи не було спростовано будь-якими доказами, який у свою чергу було підтверджено в ході судового розгляду показами свідка [PERSON] . Посилання відповідача на те, що фактично [PERSON] не була відсторонена від роботи, а в наказі від 28.01.2020 року не вказано про необхідність письмового розпорядження в.о. генерального директора для прибуття на робоче місце, суд оцінює критично, адже в наказі від 28.01.2020 року вказано саме про те, що низку працівників підприємства, зокрема, [PERSON] відсторонено від виконання функціональних обов`язків, а доступ на територію підприємства можливий виключно за умови особистого дозволу в.о. генерального директора. Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] в період відсторонення від посадових обов`язків з 29.01.2020 року по 28.02.2020 року в.о. генерального директора АТ «ЗАЛК» було оформлено дозвіл на доступ на територію підприємства, а конкретно до робочого місця позивача. Також відповідачем не спростовано і твердження позивача про те, що [PERSON] , доступ якої на робоче місце було обмежено, після 29.01.2020 року та до моменту звільнення отримувала розпорядження керівництва підприємства повернутись до виконання своїх службових обов`язків. Опосередковано про те, що [PERSON] , будучи відстороненою від виконання посадових обов`язків, не отримувала розпорядження про повернення до виконання службових обов`язків, свідчить і те, що в період з 29.01.2020 року по 28.02.2020 року керівництво АТ «ЗАлК» не вживало заходів для з`ясування причин неявки [PERSON] на роботу. З доданої відповідачем копії наказу № 02-241 о/к від 14.02.2020 року „Про звільнення [PERSON] вбачається, що підставами для його винесення були встановлені обставини відсутності [PERSON] на роботі без поважних причин з 29.01.2020 року по 12.02.2020 року включно, з посиланням на Акти від 31.01.2020 року, 10.02.2020 року, 11.02.2020 року, 12.02.2020 року, а також на Акт службового розслідування від 13.02.2020 року. Проте, доказів на підтвердження відсутності позивача без поважних причин на роботі, відповідачем суду не надано, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про неспроможність доводів відповідача в обгрунтування заперечень проти позову в цій частині. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 визначено, що прогулом під час розгляду позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. До поважних причин можна віднести, зокрема, такі: недопущення роботодавцем працівника до роботи, якщо для цього відсутні достатні підстави; невихід працівника на роботу, переведення на яку було здійснено з порушенням трудового законодавства; наявність медичних документів, що підтверджують неможливість виконання працівником своїх обов`язків; виклик до органів, явка до яких є обов`язковою; наявність працівника на території підприємства, хоча й не на робочому місці; відмова від роботи, не передбаченої трудовим договором, або у зв`язку із станом здоров`я чи небезпечністю такої роботи для життя працівника; незаконна відмова роботодавця в наданні працівнику належних йому пільг, тощо. Враховуючи встановлені судом обставини, які свідчать про те, що на підставі наказу від 28.01.2020 року [PERSON] фактично було відсторонено від роботи, шляхом блокування її перепустки обмежено доступ на територію підприємства, тож неявка її на роботу та невиконання своїх обов`язків в період часу з 29.01.2020 року по день звільнення вочевидь була обумовлена поважною причиною, а саме виконанням розпорядження керівника АТ «ЗАлК». Разом з тим, встановлено, що [PERSON] було обрано заступником голови профспілки ПО ПМГУ „ЗАлК, що підтверджується протоколом зборів ПО ПМГУ „ЗАлК № П-2 від 24.10.2019 року, протоколом засідання профспілкового комітету ПО ПМГУ „ЗАлК № П-7 від 20.03.2020 року, Актом № 1 передачі документів та печатки у зв`язку зі звільненням голови ПО ПМГУ „ЗАлК від 20.03.2020 року, відеозаписом на компакт диску (а.с. 71-78). Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~43\~КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7\~статті 40 і пунктами 2 і 3\~статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Поряд з цим, відповідачем не було надано суду доказів узгодження або отримання згоди профспілкової організації на звільнення позивача, тоді як на виконання ухвали суду від 11.11.2020 року Запорізькою обласною організацією ПМГУ суду надано копію постанови Президії обласної ради № П-6/2 від 01.12.2020 року та протокол зборів ПП ПМГУ „ЗАлК № П-3 від 23.11.2020 року про відмову у наданні згоди на звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із грубим порушенням роботодавцем законодавства про працю. Крім того, наказ виконуючого обов`язки генерального директора Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» № 02-241 о/к від 14.02.2020 року «Про звільнення [PERSON] з посади начальника адміністративно-господарського відділу ППГД Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» не містить відомостей про дату, з якої позивача звільнено із займаної посади. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України „Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] з роботи, у зв`язку з прогулом відбулось з порушенням чинного законодавства, наказ про звільнення є безпідставним та незаконним, а отже право позивача в цьому випадку підлягає захисту шляхом визнання незаконним і скасування наказу від 14.02.2020 року «Про звільнення [PERSON] з посади начальника адміністративно-господарського відділу ППГД Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» за прогул згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновлення позивача на роботі. Вимога позивача про зобов`язання відповідача внести запис про недійсність звільнення до трудової книжки позивача не грунтуються на законі, оскільки не випливає із порушення прав позивача, які встановлено даним рішенням, яке не набрало законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 235 ЦПК України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Проте, предметом розгляду у даній справі є законність прийнятого відповідачем рішення про звільнення відповідача, а оскільки обставини правильності формулювання причини звільнення позивача, викладені у оскаржуваному наказі, не є предметом розгляду у даній справі, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовної вимоги про зобов`язання відповідача оформити наказ про звільнення позивача з роботи з 28.02.2020 року, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, внаслідок невиконання роботодавцем законодавства про працю і внести відповідний запис до трудової книжки. На переконання суду, така вимога породжує інші правові наслідки, а внесення заявлених змін до змісту визнаного судом незаконним наказу суперечить висновку про чинність самого документу, який судом визнано таким, що підлягає скасуванню. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6\~статті 36 та пунктах 1, 2 і 6\~статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Проте, враховуючи, що судом встановлено, що заява позивача про звільнення за власним бажанням Відповідачем не отримана, та не встановлено наявності підстав для звільнення позивача у зв`язку із невиконанням відповідачем законодавства про працю, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, суд вважає позовну вимогу про стягнення компенсації при звільненні за порушення законодавства про працю у розмірі 27\~062,64 гривень необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Разом з тим, суд не погоджується із нарахованою і заявленою до стягнення позивачем заборгованості з розрахунку при звільненні у розмірі 11\~704,08 гривень, який обрахований позивачем станом на 28.02.2020 року. Матеріалами справи підтверджено розрахунок відповідача з позивачем по нарахованим сумам у повному обсязі станом на лютий 2020 року, що підтверджується розрахунковим листком (а.с. 102), з якого вбачається нарахування заробітної плати за попередній місяць (січень) у сумі 5\~235,39 гривень, компенсації за невикористану відпустку у сумі 6\~573,32 гривень, виплату простою у розмірі 2\~328,33 гривень (40 годин), що з урахуванням податків і зборів до виплати становило 12\~312,20 гривень. Отримання зазначеної суми підтверджено позивачем в ході розгляду справи. Суд не вбачає підстав для розрахунку невиплаченої заробітної плати за період відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків у період з 28.01.2020 року по 27.02.2020 року, оскільки обставини законності наказу від 28.01.2020 року не були предметом перевірки у даній справи, тоді як фактично позивач не виконувала свої функціональні обов`язки у зазначений період, що нею не оспорюється, а нарахування за даний період відповідають чинному законодавству. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, визначено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Оскільки звільнення позивача відбулось у лютому 2020 року, тож базовими місяцями для розрахунку середньої заробітної плати є грудень 2019 року та січень 2020 року. Тож розмір середньоденного заробітку становить 668,21 гривня (8\~033,08 гривень (з/п за грудень) + 10\~008,67 (з/п за січень) / 27 дні (кількість робочих днів у грудні та січні) = 668,21 гривня), що підтверджується довідкою про дохід від 13.05.2020 року (а.с. 103). За наявності встановлених судом обставин, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Загальна сума середнього заробітку за період з 29 лютого 2020 року (наступний день після звільнення) по 01 лютого 2021 року (день ухвалення даного рішення суду), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 145\~001,57 гривень із розрахунку 668,21 гривень (середньоденний дохід) х 217 робочих днів за вказаний період. При цьому, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, визначена судом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу що підлягає стягненню з відповідача у розмірі 145\~001,57 гривень, яка нарахована з розміру середньоденного доходу позивача, обчисленого з нарахованих сум доходу з урахуванням податків та обов`язкових платежів, є сумою, з якої під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України,\~витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається\~ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2\~ст. 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, Договором про надання правової допомоги, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, розрахунком витрат на правову допомогу, особистою участю адвоката у судових засіданнях, квитанціями про оплату правничої допомоги. Виходячи з виконаних адвокатом послуг, розміру позовних вимог, складності справи, кількості витрачених адвокатом годин на надання правової допомоги позивачу, суд приходить до висновку, що обґрунтованим розміром витрат, понесених позивачем, на правничу допомогу, є витрати у розмірі 5 000 гривень, які суд обраховує з вартості складання позовної заяви, уточненого позову та участі адвоката у судових засіданнях. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в розмірі 2\~522,40 гривень, що підтверджені квитанцією № 26220229 від 09.04.2020 року. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача [PERSON] на роботі.

Outcome: partial