Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], третя особа державний нотаріус Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку №3 по вул. Річна в с.Макарове Золочівського району Харківської області, укладений між нею та відповідачем 23 травня 2008 року, посвідчений державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є особою похилого віку, за станом здоровя потребує догляду та допомоги. З 1974 року по теперішній час позивач зареєстрована та проживає у спірному будинку, самостійно сплачує комунальні послуги, отримує субсидію. Відповідач ніколи в даному будинку не був зареєстрований та не проживав. Укладаючи зазначений договір, відповідач запевняв позивача у наданні матеріальної допомоги та догляду за нею довічно. Грошей за будинок вона від відповідача не отримувала, та останній не мав і не міг мати у 2008 році 55000 грн. З 2008 по 2014 рік відповідач приїжджав до неї, допомагав по господарству і матеріально. Про порушення її прав вона дізналася у 2016 році, коли відповідач повідомив, що він є власником будинку і вимагав її залишити будинок, після чого вона зясувала, що уклала договір купівлі-продажу, хоча мала укласти договір довічного утримання. Оскільки при укладенні вказаного договору позивач помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, щодо правової природи правочину та його наслідків, просила договір купівлі-продажу визнати недійсним. В судовому засіданні позивач підтвердила позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволенні позову, подала до суду також письмові пояснення. Додатково пояснила, що відповідач є її онуком, проживає окремо. У 2007 році вона дізналася про хворобу, яка могла втілитися у злоякісну пухлину. Оскільки їй було важко піклуватися про себе самостійно через похилий вік та стан здоровя, вона запропонувала відповідачу допомагати їй по господарству та матеріально, за що обіцяла залишити йому після смерті належний їй будинок, на що відповідач погодився. 23 травня 2008 року вона, відповідач та його батько [PERSON], поїхали до нотаріуса для укладення обумовленого договору. Їй на той час було 70 років, проїзд та очікування у нотаріуса виснажили її і вона погано розуміла що відбувалося. Відповідач в нотаріальній конторі продовжував її запевняти у догляді довічно, що не залишить без житла. Також нотаріус при укладенні договору казала відповідачеві, щоб допомагав їй. Вона вважала, що укладає з відповідачем договір, за яким вона передає будинок взамін на забезпечення її доглядом та допомогою довічно, що відповідач не буде мати права продати належний їй будинок, а стане його власником лише після її смерті. Різниці у суті договору купівлі-продажу і довічного утримання вона не розуміла, не знала, що вони мають різні назви і зміст, умови. Метою укладення договору для неї було отримання допомоги, догляду та передача будинку після її смерті. Будь-яких грошей за нібито продаж будинку вона від відповідача не отримувала і мови про них не йшло. Крім того, у відповідача на той час не було таких коштів, оскільки він закінчив школу і працевлаштовувався. Батько та мати відповідача також не мали таких коштів, оскільки придбали в кредит автомобіль і мали його сплачувати. Вона не має іншого житла, продовжує проживати в спірному будинку та сплачувати комунальні послуги. Відповідач у спірному будинку не зареєстрований та не проживає, доглядом та утримання будинку не займається. Після укладання договору до 2014 року відповідач приходив до неї, доглядав, допомагав по господарству. В травні 2016 року вона дізналася від сусідів, що відповідач розповідає сусідам та друзям про те, що спірний будинок є його власністю та він може його продати, а її вигнати. Після чого вона попросила прочитати їй договір, на що їй розяснили, що це не договір довічного утримання, будинок вже не є її власністю. Після чого адвокатом було складено позовну заяву та подано позов до суду, який в подальшому було уточнено. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов, наполягала на його задоволенні з підстав, викладених у ньому. Додатково пояснила, що підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним є ст. 229 ЦК України помилка щодо обставин, які мають істотне значення. Умовою укладення договору з боку позивачки було її довічне утримання відповідачем, а вже після смерті позивачки мав відбутися перехід права власності до відповідача на спірний будинок. Позивачка є особою похилого віку, на день укладення спірного договору їй було 70 років, вона не розуміє юридичних питань, помилялася щодо суті договору, що укладався, вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки відповідач обіцяв доглядати її до смерті, про перехід права власності і можливість розпоряджання відповідачем будинком одразу після укладення спірного договору мови не йшло, кошти нібито за продаж будинку позивач від відповідача або його батьків не отримувала. Строк позовної давності не сплив, оскільки про порушення своїх прав позивачка дізналася в травні 2016 року, раніше не могла дізнатися, оскільки продовжувала проживати у будинку та оплачувати комунальні послуги, з часу укладення договору і до 2014 року відповідач надавав допомогу позивачці, не вимагав залишити житло. В судовому засіданні відповідач проти позову заперечував, подавши письмові заперечення та заяву про застосування позовної давності. Додатково пояснив, що позивачка є його бабусею, вони домовилися укласти договір купівлі-продажу належного їй будинку, з метою уникнення переходу права власності на будинок до іншої дочки позивачки. Він передав позивачці 55000 грн. за купівлю будинку. Частину грошей він заробив, а частину надав його батько [PERSON] Під час укладання спірного договору державним нотаріусом розяснювалася суть договору, який позивачкою було прочитано і підписано. Позивачка залишилася проживати в спірному будинку, він не проживав і не проживає у ньому та не зареєстрований, особові рахунки не переоформлював, за комунальні послуги не сплачує. Після укладення договору і до 2014 року він приїжджав і надавав допомогу позивачці, надавав гроші. Після народження у нього у 2016 році доньки припинив надавати позивачці гроші. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснив, що під час укладання спірного договору його сторонами позивачем і відповідачем, було додержано вимог ст. 203 ЦК України, волевиявлення їх було вільним, позивачка розуміла наявність різниці між договором купівлі-продажу та договором довічного утримання і бажала укласти саме договір купівлі-продажу. Правочин був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним, після укладення договору відбулася передача спірного будинку, а саме було проведено реєстрацію права власності відповідача в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Нерозуміння позивачкою правових наслідків укладеного правочину, правових відмінностей між договором купівлі-продажу та договором довічного утримання, незнання закону не може вважатися помилкою, а є власним недбальством позивача. Оскільки відбулася передача майна, то спірний договір не може вважатися фіктивним. Позивачка могла дізнатися про порушення її прав, оскільки мала договір та є дієздатною, тому строки позовної давності на час подання позову спливли. Представник третьої особи Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області в судове засідання не зявився, просив слухати справу у відсутності представника, прийняти рішення на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача та його представника, свідків, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок №3 по вул. Річній в с.Макарове Золочівського району Харківської області належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.04.2008 року, виданого Золочівською державною нотаріальною конторою Харківської області, після померлого 23.09.1999 року [PERSON] (т.1 а.с.142 звор.-144). 23 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу житлового будинку №3 по вул. Річній в с.Макарове Золочівського району Харківської області з надвірними будівлями, який посвідчено державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №2196, згідно якого [PERSON] передала а [PERSON] прийняв у власність вищезазначений будинок, у договорі зазначено, що продаж зазначеного будинку вчиняється за 55000 грн., які гроші продавець одержала від покупця повністю ще до підписання договору. Право власності [PERSON] зареєстровано Комунальним підприємством «Архітектурно-інвентаризаційне бюро Золочівського району» 23.05.2008 року, реєстраційний номер 23016997 (а.с.61-63). Державний нотаріус Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що обставин укладення 23.05.2008 року договору купівлі-продажу між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] вона не памятає. Зазвичай при укладенні договорів нею розяснюються норми законодавства, суть договору, надаються відповіді на запитання, які виникають у сторін договору. Про передачу грошей в договорі зазначається зі слів його сторін, в її присутності кошти не передаються. Свідок [PERSON]І . в судовому засіданні пояснила, що позивачка є її матірю, а відповідач сином. У 2008 році позивачка вирішила оформити будинок на відповідача, щоб доглядав за нею, пр. цьому повідомляла, що до смерті буде проживати в спірному будинку, а після смерті будинок перейде до відповідача. Вона не була присутня при укладанні договору. Гроші за купівлю-продаж будинку позивачці не передавалися та не могли бути передані, оскільки ані у відповідача, ані у неї та батька відповідача таких коштів не було, тим більше, що у 2007 році вона із колишнім чоловіком [PERSON] оформили кредит на придбання автомобіля. Позивач продовжує проживати у спірному будинку та сплачувати комунальні послуги, особові рахунки не переоформлювали. Відповідач після укладення договору не проживав у спірному будинку, певний час допомагав, останнім часом не допомагає. У 2016 році відповідач почав розповідати, що спірний будинок належить йому і мешканці мають залишити його. Після чого позивач зясувала що уклала договір купівлі-продажу, хоча мала укласти договір довічного утримання. Свідок [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що чоловік позивачки при житті хотів, щоб відповідач доглядав та утримував його і позивачку, а після їх смерті щоб спірний будинок залишився відповідачеві. Коли позивачці було близько 70 років і була підозра на онкозахворювання, вони на питання позивачки щодо необхідності догляду за нею порадили укласти договір, за яким після смерті передається майно людині, яка буде доглядати за позивачкою. В подальшому вони не цікавилися укладенням договору і не знали про його укладення. Певний час, не пізніше 2016 року, коли вони приїжджали в гості до позивачки, то бачили, що відповідач допомагав їй. В квітні-травні 2016 року позивач розповіла їм, що відповідач розповідає сусідам про те, що віддав гроші за будинок, який належить йому і він може розпорядитися ним на власний розсуд, їм стало відомо, що відповідач виганяє із будинку позивачку. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивачка приблизно 5 років тому розповідала йому, що переписала на відповідача належний їй будинок, щоб він доглядав за нею, а саме, що відповідач має пожиттєво її годувати, а після її смерті до останнього перейде будинок. Назву договору позивач не повідомляла. З розмови він зрозумів, що між позивачем і відповідачем було укладено договір довічного утримання. Весною 2016 року він почув від сусідів, що відповідач розповідає в селі, що є хазяїном спірного будинку і може продати його. Після чого він спитав у позивачки чи дійсно це так. Через деякий час позивачка повідомила йому, що на її прохання було вивчено укладений договір, і це є договір купівлі-продажу, вона дійсно вже не є власником спірного житлового будинку. Він порадив останній звернутися до суду або в сільраду. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідач є його сином. Він був присутній при укладанні у 2008 році спірного договору купівлі-продажу. Під час укладення договору нотаріусом було розяснено суть договору купівлі-продажу. Позивач наполягала на укладенні такого договору, щоб не можна було його оспорити та розуміла про укладення саме договору купівлі-продажу та про перехід права власності до відповідача. Гроші у розмірі 55000 грн. були передані позивачці до укладення договору, які були сином зароблені влітку у фірмі «Вудсток». Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка є її матірю, із якою у неї неприязні стосунки. Їй відомо від мешканців села, що позивач передала будинок, стосовно отримання за будинок грошей їй нічого невідомо. Відповідно до\~ст.3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно ч.3\~ст.6 ЦК України\~сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Таким чином, свобода договору не має абсолютного характеру. Договір має відповідати імперативним приписам цивільного законодавства і сторони відступати від них не можуть. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Підставою недійсності правочину за правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1\~ст. 229 ЦК України). У п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»\~судам роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до\~ст. 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи зі змісту статей\~203,\~655 ЦК України\~договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача та стан його здоров'я; наявність у позивача іншого житла крім спірного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу покупцеві та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за іншими вищеперерахованими обставинами. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-93цс16 від 16 березня 2016 року, яка відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обовязковою для всіх судів України. Звертаючись до суду, [PERSON] свої уточнені позовні вимоги обґрунтувала тим, що при вчиненні договору вона помилялася щодо його природи, прав та обовязків сторін, що має істотне значення, оскільки вважала, що уклала договір, за яким відповідач зобовязаний доглядати її до смерті, а після чого стане власником житлового будинку. Продавати відповідачу житло не мала наміру, оскільки іншого місця проживання в неї не має, грошові кошти за договором купівлі-продажу не отримувала і не мала на меті їх отримання. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.11, ч.2 ст.59, ч.1, ч.4 ст.60, ч.1 ст.61 ЦПК України суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивач [PERSON], [INFO], є особою похилого віку, страждає на атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічну хворобу ІІ ст. 2 ст, ризик високий (т.1 а.с.10, 74). Позивач [PERSON] з 1974 року і по теперішній час зареєстрована і проживає в спірному житловому будинку, інших зареєстрованих із нею осіб немає, відповідач [PERSON] в цьому будинку не проживає і його речі відсутні (т.1 а.с.56, 73), позивач оплачує всі комунальні послуги за вказану квартиру, отримала субсидію, що підтверджується дослідженими у ході судового розгляду письмовими доказами (т.1 а.с.57, 75). В ході розгляду справи судом не здобуто доказів щодо наділення позивача з укладенням оспорюваного договору іншим жилим приміщенням задля не порушення її житлових прав. Факт того, що після укладання договору купівлі-продажу позивачка залишилася проживати в спірному будинку та сплачувати комунальні послуги, в ньому знаходяться її речі не оспорювався у судовому засіданні відповідачем [PERSON] Вищезазначені обставини у сукупності свідчать про те, що фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором продавцем покупцю не відбулося. Таким чином, суд вважає, що досліджені докази свідчать саме про те, що [PERSON], як на момент укладання договору купівлі-продажу, так і в даний час є особою похилого віку, за станом свого здоровя потребує стороннього догляду, окрім спірного будинку, у неї немає іншого житла; після укладення договору продовжує проживати у відчуженому будинку. Більш того, як зазначали в судовому засіданні сторони і свідки, відповідач після укладання спірного договору і до 2014 року надавав допомогу позивачці. Як встановлено судом в ході судового розгляду, позивач, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, мала на меті те, що відповідач буде довічно надавати їй допомогу, доглядати її, про зазначене вона стверджувала як до так і після укладання договору, що підтвердили також і свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON]. З урахуванням цих обставин, суд виходить з доведення того факту, що, укладаючи договір, позивач мала на меті укладення договору довічного утримання, а вчинений правочин купівлі-продажу не відповідав її внутрішній волі, та має бути визнаний недійсним. Основним наслідком визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, є двостороння реституція,\~повернення сторін до первісного стану. Додаткові майнові наслідки передбачені ч.2\~ст.229 ЦК України, яка передбачає, що якщо особа помилялася внаслідок власної недбалості (неналежно перевірила властивості речі, довірилася думці третьої особи тощо), то в разі визнання правочину недійсним вона має відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. У випадку, якщо помилці сприяла винна (необережна) поведінка іншої сторони правочину, обовязок відшкодувати збитки покладається на цю сторону. Якщо на помилку вплинули дії третіх осіб, збитки сторін відшкодуванню не підлягають. В судовому засіданні позивач стверджувала, що грошей за свій будинок від відповідача не отримувала та не могла отримати. Відповідач та його батьки [PERSON] та [PERSON], які були допитані в якості свідків, не мали 55000 грн. станом на 23.05.2008 року, про що позивачем надано в якості доказів Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів за період з 01.01.2007 року по 31.12.2008 року [PERSON] і [PERSON] (т.2 а.с.18-19), довідку Прудянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Дергачівської районної ради Харківської області про навчання в період з 2005 по 2007 рік [PERSON] (т.2 а.с.11), укладений 20.02.2007 року [PERSON] кредитний договір на придбання автомобіля на суму 50390 грн. (т.1 а.с.223-235). З даного приводу відповідач пояснював, що на придбання будинку гроші частину заробив, частину надав батько [PERSON]. Останній, допитаний в якості свідка в судовому засіданні пояснив, що відповідач заробляв гроші, працюючи влітку під час канікул. Проте під час розгляду справи з боку відповідача не було надано доказів про передачу позивачу 55000 грн. та наявності такої суми грошей у нього або у його батьків на день укладання спірного договору. Державний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що передача грошей за договорами в її присутності і в нотаріальній конторі ніколи не відбувається. За встановлених обставин, суд прийшов до переконливого висновку, що у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт передачі грошей з боку відповідача по справі [PERSON] позивачу [PERSON] за договором купівлі-продажу будинку. Суд оцінює обставини, що мають істотне значення, в сенсі конструкції\~ст. 229 ЦК України, з урахуванням всіх зібраних доказів. Похилий вік позивача [PERSON] сам по собі не є юридичним чинником, який надає позивачу преференцій у вирішенні спору. В даному випадку судом враховані в сукупності пояснення допитаних свідків, а також обставини укладення угоди і поведінка сторін після учинення цього правочину. Отже, неправильне сприйняття природи правочину вплинуло на волевиявлення позивачки, що має істотне значення в сенсі\~ст. 229 ч. 1 ЦК України, якою вмотивовано позов. При цьому розяснення нотаріусом суті вчиненого правочину не вплинуло на доведену судовим розглядом мету позивача: отримання стороннього догляду за нею і утримання до старості взамін позбавлення права на власність. Тож доведено, що неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, що вона дійсно мала на меті. За встановлених обставин суд дійшов висновку, що позивач, яка є особою похилого віку та за станом свого здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. При цьому суд приймає до уваги, що після укладення оспорюваного правочину допомога відповідачем надавалася деякий час, що вказує на доведеність з боку позивача існування домовленості стосовно утримання та піклування за умови передачі майна. Оплатність оспорюваного договору, яка є суттєвою умовою договору купівлі-продажу, не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, що є також підставою робити суду висновок про відсутність домовленості між сторонами про передачу грошей при укладанні договору, що, укладаючи із відповідачем договір, позивачка мала на меті відчуження на користь [PERSON] житлового будинку, який є єдиним її житлом, в якому вона продовжує проживати до теперішнього часу і сплачувати комунальні послуги, лише за умови довічного утримання,\~надання стороннього догляду і матеріальної допомоги, внаслідок чого позовні вимоги підлягають задоволенню, а договір купівлі-продажу спірного будинку визнанню недійсним. В дебатах представник позивача [PERSON] наполягав на встановленні судом справжності підпису позивачки на первісній і уточненій позовних заявах. Щодо цього суд зазначає наступне. В ході судового розгляду представником позивача заявлялося клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для встановлення справжності підпису позивачки на позовних заявах. Судом 10.05.2017 року було відмовлено у проведенні зазначеної експертизи. Зазначене клопотання представника відповідача задоволенню не підлягає, оскільки справжність підпису на позовній заяві не є предметом спору, крім того, позивач в судовому засіданні особисто підтримала позов та пояснила про обставини складення та подання позовних заяв. Позивачем в ході судового розгляду заявлено про застосування позовної давності, про що подано відповідну заяву. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із частинами четвертою, пятою статті 267 ЦК України\~сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як встановлено в судовому засіданні, позивач при укладенні спірного договору купівлі-продажу вважала, що укладає договір довічного утримання, після укладення договору відповідач до 2014 року надавав допомогу позивачу, до 2016 року не вимагав залишити спірний будинок. Отже, позовна давність позивачем була пропущена з поважних причин, про порушення свого права позивач дізналася у 2016 році та могла дізнатися не раніше 2014 року, що є в межах позовної давності. Таким чином, порушене право позивача [PERSON] підлягає захисту, а договір купівлі-продажу житлового будинку №3 по вул. Річна в с.Макарове Золочівського району Харківської області з належними йому надвірними будівлями, укладений 23 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON], за реєстровим №2196, зареєстрований 23 травня 2008 року в КП «АІБ Золочівського району» реєстраційний номер 23016997, номер запису 33 в книзі 1, визнанню недійсним. \~

Outcome: approved