Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом 09.08.2016 року, в якому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири № 140 в буд.№26 на мікрорайоні Гірницькому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 37,0 кв.м.; вирішити питання про судові витрати по справі. В обґрунтування предявлених вимог вказала, що в період перебування з [PERSON] в шлюбі, зареєстрованому 28.03.1986 року, їх сімї було видано кооперативну квартиру, розташовану за адресою: мкр-н Гірницький 26/140, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Пайові внески за квартиру вони виплатили в повному обсязі, після чого 11.02.1992 року на імя [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Після розірвання між ними шлюбу, заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.06.2011 року та ухвалою суду від 29.04.2012 року квартиру визнано спільною сумісною власністю подружжя та визначено, що частки її та [PERSON] є рівними та становлять по 1/2 за кожним. 01.04.2016 року [PERSON] помер, а належну йому за життя 1/2 частину спірної квартири успадкувала його донька [PERSON] При цьому, зареєструвати за собою право власності на 1/2 частину квартири, яку визначено за нею, вона не має можливості з огляду на те, що фактично право власності за нею судом не визнано, оскільки в рамках тієї справи відповідні вимоги нею не предявлялись. Враховуючи вказані обставини та оспорювання її права на частку в нерухомому майні за захистом своїх прав вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], кожен окремо, предявлені вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Посилаючись на те, що в розумінні ст.61 ЦПК України заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.06.2011 року, яким за [PERSON] та [PERSON] визначено частки в спірній квартирі як спільній сумісній власності подружжя, має преюдиційне значення як беззаперечний доказ, а тому є визначальною підставою для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири. Підстав для застосування строку позовної давності за заявою відповідача не вбачали, оскільки відповідно до п.36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», ст.391 ЦК України, позовна давність не поширюється на виниклий між сторонами спір, який з огляду на триваюче порушення прав позивача пов'язаний з усуненням їй перешкод в подальшому в розпорядженні її власністю. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], кожен окремо, заперечували проти задоволення позову. Згідно позиції, викладеної в письмових запереченнях (а.с.67-68) та наданих в судовому засіданні пояснень, вказували, що про порушення прав позивач [PERSON] дізналась в 2012 році з відмови реєстратора у здійсненні державної реєстрації права власності на 1/2 частину квартири №140 в буд.№26 на мікрорайоні Гірницькому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області у звязку з відсутністю судового рішення, яким би визнавалось за нею право власності на вказане майно, в той час як до суду звернулась в 2016 році, тобто зі сплином визначеного ст.257 ЦК України строку. За вказаних обставин просили суд застосувати строк позовної давності, про що подали відповідну заяву (а.с.69), у звязку з чим в задоволенні позовних вимог [PERSON] просили відмовити. Крім того, [PERSON] вважала, що вона не є належним відповідачем по справі, оскільки не є власником чи співвласником спірної квартири, спадщину після смерті батька [PERSON], якому за життя належала 1/2 частина квартири, вона не оформила, свідоцтво про право на спадщину не отримала. Однак не заперечувала, що дійсно подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після його смерті та в подальшому має намір оформити належним чином права на спадкове майно. Вказані вище умови в їх сукупності вважала достатніми для ухвалення судом рішення про відмову в позові. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що в будинку №26 на мкр-ні Гірницькому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області вона мешкає з 1986 року, тоді й познайомилась із сімєю [PERSON]. Близько 10 років назад [PERSON] та [PERSON] розлучились, в квартирі №140 в буд.№26 на мкр-ні Гірницькому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області з [PERSON] залишилась проживати його донька [PERSON], де після розлучення проживала [PERSON] їй не відомо. Про наявність рішення про визначення часток подружжя в квартирі їй нічого не відомо, про обставини поділу майна вона також не знає. Зазначила, що зі слів [PERSON], оплату комунальних послуг за квартиру він здійснював сам. Після смерті [PERSON] в квартиру одразу заселилась [PERSON] та змінила замки на вхідних дверях. Сусіди робили зауваження їй щодо неналежного відношення до доньки померлого [PERSON], яку [PERSON] виганяла з квартири, однак чи досягли вони між собою згоди в користування житловим приміщенням вона не знає. Будучи допитаною в якості свідка [PERSON] суду показала, що в будинку №26 на мкр-ні Гірницькому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області вона мешкає з 1989 року, квартиру №140 в цьому ж будинку [PERSON] отримав в 1986 році. Про те, чи є [PERSON] співвласником квартири чи ні вона не знає, протягом останніх 10 років вона не бачила, щоб позивач проживала в квартирі [PERSON], однак їй відомо, що в 2011 році вони розлучились, до того тривалий час вже не проживали однією сімєю. Востаннє вона бачила [PERSON] в день поховання [PERSON] Після його смерті вона знову почала проживати в квартирі, змінивши замки на вхідних дверях та перешкоджаючи в доступі до квартири [PERSON], яка до того моменту проживала разом з батьком [PERSON] та здійснювала за ним догляд, оскільки останній дуже хворів. Зазначила, що оплату комунальних послуг за квартиру [PERSON] здійснював сам, чи вирішувалось між ним та позивачем питання про поділ майна після розірвання шлюбу вона не знає. Як показала суду свідок [PERSON], з відповідачем [PERSON] вона знайома, з її померлим батьком [PERSON] була знайома з 1980 року, періодично доглядала його, оскільки він дуже хворів, в чому також допомагала відповідачеві. Практично весь час поряд з ним була [PERSON], яка й здійснювала за ним догляд. Як їй розповідав [PERSON], дружина [PERSON] до нього не приходила, за ним не доглядала. [PERSON] вона бачила зрідка, бували випадки, коли вона приходила до квартири [PERSON] та вчиняла сварки стосовно необхідності її поділу. [PERSON] казав, що має намір виплатити [PERSON] вартість частини квартири, однак чи здійснив він таку виплату та чи є цьому документальне підтвердження вона не знає. Від допиту інших заявлених свідків відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] відмовились. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази в їх сукупності, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що в період перебування в офіційно зареєстрованому шлюбі [PERSON] з [PERSON] 03.12.1986 року їм на сімю ЖБК «Рассвет» було виділено кооперативну квартиру №140 в буд.№26 на мкр-ні Гірницькому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Після виплати внесків квартиру передано у власність [PERSON] із видачею на його імя свідоцтва від 11.02.1992 року, зареєстрованого КП «Криворізьке БТІ» за №13, стор. №144, запис №140 (а.с.5). Згідно технічного паспорту інв.№430 від 06.07.2016 року (а.с.6-9), квартира має загальну площу 62,9 кв.м., житлову площу 37,0 кв.м. Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.06.2011 року, яке набрало законної сили 23.07.2011 року, та ухвалою суду від 29.04.2012 року (а.с.11, 12), визначено, що квартира №140 в буд.№26 на мкр-ні Гірницькому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], їх частки є рівними та становлять по 1/2 за кожним. Вказані обставини в розумінні ст.61 ЦПК України встановлені судовим рішення у цивільній справі, яке набрало законної сили, а тому в силу свою преюдиційного значення не підлягають окремому доказуванню. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду з позовом про розподіл майна, нажитого в шлюбі з [PERSON], фактично реалізувала визначене ст.69 СК України право на його поділ шляхом виділення часток, яке знайшло своє підтвердження в заочному рішенні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.06.2011 року, що є достатньою та безумовною правовою підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вимоги про визнання права власності під час поділу майна подружжя позивачем в рамках цивільної справи № 2-1661/11 не предявлялось. Так, на підставі заочного рішення суду від 16.06.2011 року [PERSON], діючи в особистих інтересах та [PERSON], звернувся до реєстратора КП «Криворізьке БТІ» ДОР із заявою за № Р-00138120 для проведення за ним та [PERSON] державної реєстрації права власності на визначені за кожним з них частки в квартирі №140 в буд.№26 на мкр-ні Гірницькому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Однак, рішенням від 16.03.2012 року (а.с.13) реєстратор відмовив в проведенні реєстраційної дії, оскільки надане заявником рішення суду, яким лише визначено частки співвласників без визнання за ними права власності на них, не є правовстановлюючим документом згідно Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Отже, дійсність невизнання права [PERSON] на частку в спірній квартирі, а відтак і наявність спору про її майнове право, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до ст.41 Конституції України, п.2 ч.2 ст.3, ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч.5 ст.11 ЦК України, цивільні права і обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). З урахуванням положень\~ч.1 ст.15, ст.392 ЦК України, які кореспондуються з п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що наявність субєктивного права позивача на визначену за нею судовим рішенням частку в квартирі №140 в буд.№26 на мкр-ні Гірницькому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області не підтверджена належними доказами, які б засвідчували її права як власника, в той час як таке право не визнається іншими особами та оспорюється відповідачем, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є належним, а предявлені [PERSON] вимоги доведеними. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною щодо захисту майнових прав особи у постанові від 07.10.2015 року у справі № 1622цс15. Покази свідків щодо чинення позивачем перешкод відповідачеві в користуванні квартирою, а саме зміну позивачем замків на вхідних дверях, виганяння відповідача з приміщення, суд залишає поза увагою, оскільки вони не стосуються предмету спору та за відсутності зустрічних позовів з боку [PERSON] на захист її прав, у випадку наявності та дійсності їх порушення, не мають істотного значення для вирішення справи в межах предявлених [PERSON] вимог. Підстав для застосування судом строку позовної давності за заявою відповідача суд не вбачає, оскільки діючим законодавством України не передбачено перебігу строку позовної давності у справах, повязаних з реєстрацією особою права власності за судовим рішенням або визнанням права власності після його поділу (виділення). Крім того, за змістом ст.391 ЦК України, враховуючи специфіку спірних правовідносин, повязаних із захистом права власності в частині користування, розпорядження і не повязаних з позбавленням володіння, порушення яких є триваючим, позовна давність на них не поширюється, що узгоджується з п.36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». При цьому, факт не проживання позивача тривалий час в спірній квартирі, на який посилалась відповідач в обґрунтування заперечень проти позову, який також підтвердили допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], не може бути підставою для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки не припиняє майнові права позивача щодо спірного житлового приміщення за відсутності будь-яких підстав для позбавлення її таких прав із предявленням відповідних позовів. Доводи [PERSON] щодо неналежного її статусу як відповідача по справі, оскільки спадкові права на належну за життя її батькові [PERSON] 1/2 частину спірної квартири вона не оформила, у власність не набула, суд вважає безпідставними з огляду на наступне. Так, дослідження витребуваних судом матеріалів спадкової справи № 371/2016 після смерті [PERSON], померлого 01.04.2016 року (а.с.28-38) встановлено, що 15.04.2016 року [PERSON] як єдина спадкоємиця першої черги в порядку спадкування за законом подала заяву про прийняття спадщини відповідно до ст.1269 ЦК України, протягом встановленого законом строку для прийняття спадщини її не відкликала. Вказані обставини також визнала відповідач в ході судового розгляду. В розумінні ст.ст.1296-1298 ЦК України, одержання свідоцтва про право на спадщину спадкоємцем, який прийняв спадщину, є його правом, а у випадку успадкування нерухомого майна обовязком, реалізація або виконання яких не обмежені в часі. Так, відповідно до засад діючого ЦПК України та характеру спору, відповідачем у позові про визнан\-ня права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Враховуючи, що єдиною особою, яка окрім позивача, має інтерес до спірної квартири та права на неї, є [PERSON], суд приходить до висновку, що вона вірно заявлена відповідачем по справі. Відсутність у [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартири квартирі №140 в буд.№26 на мкр-ні Гірницькому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області не позбавляє її прав на таке майно, які виникають з моменту прийняття нею спадщини, а тому не можуть бути свідченням неналежності її статусу як відповідача. Враховуючи вищенаведене, з метою захисту майнових прав позивача та забезпечення їх подальшої реалізації відповідно до ст.16 ЦК України, суд приходить до висновку про доведеність предявлених [PERSON] вимог та необхідність їх задоволення із визнанням за нею права власності на 1/2 частину квартири №140 в буд.№26 на мкр-ні Гірницькому в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.88 ЦПК України, з огляду на ухвалення судом рішення на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 551,20 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.1).

Outcome: approved