Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по виплаті аліментів на утримання [PERSON] у розмірі 8673,00 грн. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 1942,60 грн. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , яка проживає з матір`ю ( [PERSON] ) та перебуває на її утриманні. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15.03.2017 року, із відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти в розмірі 850 грн. Проте, починаючи з червня 2016 року відповідач проводив часткову сплату нарахованих аліментів та з 01 червня 2019 року аліменти не сплачує. Відповідно до довідки-розрахунок державного виконавця Корольовського відділу ДВС м. Житомира, станом на 01.01.2020 відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 8673,00 грн. Позивач вважає, що оскільки відповідач не виконує рішення суду належним чином, у зв`язку з чим утворилась зазначена заборгованість та він має сплатити неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів. Згідно розрахунку, сума неустойки (пені) за період з 01.06.2019 р. по 01.01.2020 р., включно, по сплаті аліментів на утримання дитини становить суму в розмірі 1942,60 грн. З огляду на те, що відповідач в добровільному порядку заборгованість по сплаті аліментів не сплачує, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача на її користь в примусовому порядку заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 8673,00 грн. та неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів, яка станом на 01.01.2020 року становить суму в розмірі 1942,60 грн. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 27.01.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.16). Позивач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Також не заперечила щодо винесення заочного рішення суду по справі (а.с.32) Від відповідача відзив на позов до суду не надходив, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження від 27.01.2020, разом з судовою повісткою про виклик та копією позовної заяви з додатками судом направлялися за місцем реєстрації відповідача (а.с. 17,26,30,31). Проте, у судове засідання, призначене на 15.04.2020 відповідач не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи вищевикладене, у суду є підстави вважати, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи. Згідно з ч.1 ст.174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст.211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.5). Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15.03.2017 року у справі №296/5192/16-ц, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23.01.2017 року змінено в частині розміру аліментів, зменшено його із 1681 грн. до 850,00 грн. (а.с.9-11). На виконання зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист, який на даний час перебуває на примусовому виконанні в Корольовському відділі державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький). Відповідно до довідки-розрахунок Корольовського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 09.01.2020 року, станом на 01.01.2020 року відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 8673,00 грн. Розмір зазначеної заборгованості відповідачем не спростовано, та доказів на підтвердження належної та вчасної сплати аліментів у визначеному судом розмірі, матеріали справи не містять. При вирішення позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 3 ст. 194 СК України, заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Відповідно до ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом. При цьому, згідно положень ч. 3 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору судом. Отже, аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що право визначати заборгованість по аліментам надано державному виконавцю, і лише у разі незгоди з розміром заборгованості, обчисленим останнім, сторони виконавчого провадження в праві оскаржити його постанову до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» та на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Як вбачається зі змісту позовних вимог, спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості по сплаті аліментів, а не з приводу обчислення розміру заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, суд звертає увагу сторони позивача на те, що сам факт наявності у відповідача заборгованості по аліментам, розмір якої не оспорюється ані стягувачем, ані боржником у порядку, встановленому законом, не може бути прийнятий судом в якості підстави для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку за окремим рішенням суду, оскільки, права стягувача аліментів, в даному випадку це права позивача, є захищеними в силу закону, оскільки, виконавчий лист про стягнення аліментів перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби і обчислена державним виконавцем заборгованість підлягає стягненню у рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів, по сплаті яких і виникла ця заборгованість. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, а також приймаючи до уваги те, що стягнення аліментів, в тому числі і заборгованості по аліментам, яка визначена державним виконавцем, вже проводиться відповідним відділом державної виконавчої служби, задоволення цієї вимоги призведе до фактичного подвійного стягнення заборгованості по аліментам, а тому суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по сплаті аліментів відсутні, а відтак в їх задоволенні слід відмовити. В частині позовних вимог про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов`язується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до вимог ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Виходячи з наведеного, законодавець не ставить обов`язок по сплаті аліментів, у разі обізнаності платника аліментів про їх стягнення, в залежність від стягнення таких за виконавчим листом шляхом відрахування із заробітної плати чи іншого доходу, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, підлягають обов`язковому виконанню. З матеріалів справи вбачається, що відповідач знав про судове рішення про стягнення аліментів, частково сплачував аліменти, а тому заборгованість по аліментам, на думку суду, виникла з вини відповідача, як особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, а тому позивач має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення та це право позивача піддягає захисту. В обґрунтування позовних вимог в цій частині позивачем надано розрахунок проведений за період з 01.06.2019 р. по 01.01.2020 р., включно, згідно якого загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів становить суму в розмірі 1942,60 грн., та яка є меншою від суми заборгованості. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Слід зазначити, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження належної сплати аліментів, спростування твердження позивача щодо наявної заборгованості та наданого суду розрахунку, а тому суд вважає доводи сторони позивача в цій частині обґрунтованими та доведеними. Крім того, доказів на підтвердження звільнення відповідача від сплати неустойки, останнім, не надано. Згідно ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Враховуючи викладене, а також перевіривши подані суду розрахунки заборгованості аліментів та неустойки (пені) за прострочення їх сплати, враховуючи межі заявлених позовних вимог, та відсутність будь-яких спростувань з боку відповідача, суд вважає позові вимоги в частині стягнення неустойки (пені) обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Згідно із ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору в розмірі 840,80грн. за вимогами про стягнення заборгованості по аліментах та про стягнення пені, при цьому позов задоволено лише щодо однієї вимоги, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 420,40 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial