Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять її честь, гідність, ділову репутацію, відомості, поширені [PERSON] 16.08.2019 у Середино-Будській місцевій газеті «Наш край» у №33 у рубриці «Під гострим кутом» у статті «Про підкуп виборців на 159-му виборчому окрузі» в частині, що стосуються відомостей про здійснення нею підкупу виборців, та зобов`язати [PERSON] спростувати вказані відомості шляхом публікації у найближчому після набуття чинності рішенням суду номері газети «Наш край» спростування недостовірних відомостей. Позовні вимоги\~мотивовані тим,\~що вказана\~інформація містить\~недостовірні відомості,\~які ганьблять\~ділову репутацію\~позивача,\~повідомленням цього\~неправдивого факту\~показано позивача\~абсолютно аморальною\~людиною,\~здатною вчинити\~злочин,\~що завдало\~їй значної\~шкоди і\~як людині,\~яка займає\~відповідальне становище\~на державній\~службі,\~коло спілкування\~позивача після\~вказаної інформації\~значно звузилося,\~тобто інформація\~спрямована на\~те,\~щоб вона\~взагалі залишила\~державну службу,\~оскільки її\~безпідставно звинувачено\~у вчиненні\~злочину,\~несумісного з\~перебуванням на\~державній службі.\~У позивача\~виникли ускладнення\~і в\~стосунках із\~членами сім`ї,\~до яких\~у знайомих\~виникли суттєві\~перестороги через\~негативне ставлення\~до неї.\~Вказує,\~що поширена\~інформація не\~є критикою,\~а носить\~стверджувальний характер\~та є\~негативною,\~оскільки створює\~негативну соціальну\~оцінку в\~очах оточуючих\~про позивача. При цьому позивач не зазначає, яка саме інформація на її думку є недостовірною. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі, у якій також позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та представник ТОВ «Редакція газети «Наш край», будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання повторно не з`явилися, відзив на позовну заяву зі всіма доказами, що підтверджують заперечення, не надали. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на вищевикладене, суд вирішив провести заочний розгляд справи, про що постановив ухвалу. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог, встановив таке. У статтях 3, 28 Конституції України визначено, що честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю, та передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності. Водночас статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань та надано право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір; здійснення цих прав може бути обмежено законом, зокрема, для захисту репутації або прав інших людей. Так, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. За ч.1 ст.201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. За ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду за позовом про захист її гідності та честі. Також згідно зі ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Таким чином праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Верховний Суд України у своїй Постанові від 20.06.2018 (справа № 775/7842/16-ц) зазначив, що під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідній поведінки загальноприйнятим уявленням про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим. Згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 №2657-XII інформація це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Пунктом 15 постанови №1 від 27.02.2009 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі постанова Пленуму ВСУ) роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної або юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове благо. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному та політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У зв`язку зі внесенням з 27.03.2014 змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було скасовано, а тому доказування, як обґрунтованості свого позову, так і заперечень проти позову, тобто недостовірності чи достовірності поширеної інформації, має відбуватися у загальному порядку. Пунктом 18 постанови Пленуму ВСУ вказано, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що [INFO] у номері 33 газети «Наш край» у рубриці «Під гострим кутом» у статті під назвою «Про підкуп виборців на 159-му виборчому окрузі» поширена інформація, адресована Президенту України [PERSON] , Генеральному прокурору України [PERSON] , директору Державного бюро розслідування України [PERSON] , директору Національного Антикорупційного бюро України [PERSON] , в якій під назвою « [INFO] », серед іншого, зазначена інформація такого змісту: «159-й виборчий округ включає Глухівський, Ямпільський, Кролевецький, Середино-Будський, Путивльський райони Сумської області. За повідомленнями окремих керівників, з метою організації «виборчого процесу» [PERSON] , голови райдержадміністрацій та голови районних рад вищевказаних районів організували зібрання голів сільських рад та директорів шкіл, на яких давали прямі вказівки щодо необхідного результату виборів, щодо створення «агітаційних бригад працівників, підпорядкованих вищевказаним керівникам. Для «мотивування» вказаних керівників їм було виплачено в якості «авансу» по 20\~000 грн. та обіцяно ще по 20\~000 грн при досягненні бажаного для [PERSON] результату голосування… В робочий час та з використанням адміністративних повноважень найбільш активно «працювали» на [PERSON] наступні посадовці… - голова Середино-Будської райдержадміністрації [PERSON] ». Також у вказаній статті викладено прохання забезпечити розслідування вказаних у ній фактів та відкрити кримінальне провадження. Відповідно до статей 32, 40 Конституції України та роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму ВСУ, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мало місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного суду України від 10.04.2003 № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей), а саме: викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України. У відповідних положеннях Рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 у справі про поширення відомостей передбачено: Конституційний суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом ч.1 ст.7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року). За ст.102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені\~Конституцією України\~функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. За ч.1 ст.8 Закону України «Про прокуратуру» офіс Генерального прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури, забезпечує належне функціонування Єдиного реєстру досудових розслідувань та його ведення органами досудового розслідування, визначає єдиний порядок формування звітності про стан кримінальної протиправності і роботу прокурора з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури, а також здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Офісу Генерального прокурора. Згідно з\~ч.1\~ст.1\~Закону України\~«Про Державне\~бюро розслідувань»\~від 12.11.2015\~№794-VIII Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14.10.2014 №1698-VII Національне антикорупційне бюро України (далі - Національне бюро) є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових. Завданням Національного бюро є протидія кримінальним корупційним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеці, а також вжиття інших передбачених законом заходів щодо протидії корупції. Таким чином інформація, яка заявлена у позові як недостовірна та з якою відповідач [PERSON] звернувся до правоохоронних та компетентних органів, наділених повноваженнями по перевірці та прийняттю рішень, є по своїй суті заявою (повідомленням) про вчинення кримінального правопорушення, які відповідно до приписів кримінального процесуального законодавства України може бути викладена у вигляді публічних повідомлень, отже у даному випадку має місце реалізація права на звернення для проведення відповідної перевірки, що передбачено ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації та твердження про те, що негативні факти насправді мали місце. Отже, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] реалізував своє право, передбачене Конституцією України, у формі письмового звернення та направлення його органу, який наділений компетенцією щодо перевірки викладених у ньому обставин. Реалізація відповідачем свого гарантованого Конституцією України і законами права на викладення у зверненні до компетентного органу, уповноваженого здійснити перевірку такої інформації, так само, як і безпосередньо зміст цієї інформації, не може бути підставою для її спростування. Заява про вчинення кримінального правопорушення, повний текст якої розміщений відповідачами в газеті «Наш край», до правоохоронних органів, які за законом наділені повноваженнями перевіряти цю інформацію на достовірність, не свідчить про поширення відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. Такий висновок повністю узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 20.06.2018 у справі № 755/7842/16-ц. Крім цього позивачем не надано до суду доказів, які свідчать, що зазначена інформація завдала шкоди честі та гідності позивача, а також її діловій репутації. Доказів, які б доводили, що зазначена заява до правоохоронного органу мотивована цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, матеріали справи не містять. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму ВСУ вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Дана правова позиція також висловлена Верховним судом України у постанові від 29.11.2017 у справі № 6-639цс17. За приписами статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Разом з тим слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому в надрукованому тексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Крім цього при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суд враховує положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у згаданій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Зі змісту статей 3, 4, 6 Декларації вбачається, що, оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це\~право включає свободу дотримуватися\~своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або санкцій, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського спокою, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Стаття 10 Конвенції захищає не лише зміст, а й форму висловлювання (п.57), Допускаючи, зокрема, звинувачувальну форму. Свобода політичних дебатів є однією з обов`язкових умов існування демократичної держави. Тому рамки прийнятної критики є ширшими стосовно політика, ніж звичайного громадянина (п.59). Звинувачення в кримінально карній дії є в такому випадку провокаційним способом привернення суспільної уваги до політичної дискусії особливої важливості. Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. Виходячи з\~викладених норм\~закону щодо\~оцінки суджень\~та іншої\~інформації,\~ту обставину,\~що вказана\~заява адресована\~відповідачем [PERSON] \~до компетентних\~органів з\~приводу перевірки\~певних фактів,\~суд приходить\~до висновку,\~що висловлювання\~останнього у\~заяві про\~вчинення кримінального\~правопорушення та\~яку просить\~визнати недостовірною\~та спростувати\~позивач,\~адресовані до\~посадових осіб\~компетентного органу\~не з\~метою приниження\~честі та\~гідності позивача,\~а з\~метою проведення\~певної перевірки\~та реагування\~уповноваженими на\~це законом\~посадовими особами\~на можливе\~вчинення кримінального\~правопорушення,\~а тому\~не підлягають\~спростуванню у\~розумінні вимог\~чинного законодаства. Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відносно позивача не було поширено відомості, що принижують ділову репутацію останньої, тобто порушують немайнові права позивача, а тому не підлягають визнанню та спростуванню як такі, що не відповідають дійсності, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed