Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] Наєфа аліментів на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення сином повноліття, а також аліментів на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною трьох років. Позивач зазначила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 24 вересня 2015 року. Від шлюбу мають спільну дитину сина [PERSON], [INFO]. На даний час проживають з відповідачем окремо, син проживає разом з позивачкою і перебуває на її утриманні. Позивачка ніде не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Джерел доходу, крім соціальних виплат, по догляду за дитиною, не має. Відповідач [PERSON] Наєф матеріально позивачу не допомагає, аліментів на утримання дитини не сплачує. Він працездатний, стан його здоровя задовільний, інших осіб на утриманні він не має, тому він має можливість сплачувати кошти на утримання свого сина та дружини. В звязку з цим позивач просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина, починаючи з 04 липня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття та аліменти на її утримання щомісячно, починаючи з 04 липня 2017 року і до досягнення дитиною трьох років. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, надала суду заяву, в якій просила на підставі ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Представник позивача також надала суду заяву про розгляд цивільної справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] Наєф в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував, зазначив, що готовий надавати матеріальну допомогу синові та дружині. Проте не міг цього робити, оскільки в нього були відсутні відомості про місцезнаходження дружини та сина. Пояснив, що 19.02.2017 дружина викрала сина, зникла в невідомому напрямку. Він звертався до поліції із заявою про розшук дитини та дружини. Дружина на телефонні дзвінки не відповідає. Будь-який контакт з нею встановити неможливо. Про те, що вона перебуває у м. Сніжне, він дізнався лише з позовної заяви. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу І-ЖД №240622 сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 24 вересня 2015 року, актовий запис №2434. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження серії І-ЖД №446608, виданого 17.09.2015 року ВДРАЦС у м. Одесі Одеського міського управління юстиції. Неповнолітній [PERSON] проживає разом позивачем та знаходяться на утриманні матері - [PERSON] Позивач [PERSON] не має доходу на своє утримання, крім соціальних виплат на дитину. У відповідності до чч.2, 4 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до чч.1,2 ст. 77 СК України, утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Відповідно до чч.1, 2, 3 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов'язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Відповідач [PERSON] Наєф. матеріальної допомоги на утримання дружини та дитини не надавав, оскільки йому було невідомо про місцезнаходження дитини та дружини. Проти позовних вимог відповідач не заперечував, оскільки є батьком своєї дитини, любить дитину, бажає приймати участь у її вихованні, хоча на цей час внаслідок дій дружини позбавлений такої можливості. Також відповідач не заперечував проти сплати аліментів на утримання позивачки, оскільки вона є матірю його дитини, розуміє її потреби в матеріальній допомозі. Згідно наданої відповідачем довідки №1 від 07.08.2017 року він працює у фізичної особи-підприємця Акбаїра Фуркана з 04 серпня 2017 року на посаді водія з окладом 8\~000 гривень. Тобто відповідач має можливість сплачувати аліменти на користь дитини та на користь дружини. Згідно з ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 Сімейного кодексу України. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно з ч.1 ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. До суду з позовом позивач звернулась 04 липня 2017 року. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір.

Outcome: approved