Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на майно. Вимоги заявленого позову мотивовано тим, що 29.04.2002 року помер дідо позивачки- Липей [PERSON], останнє місце проживання якого було с.Руська Долина вул.Незалежна, 75 Виноградівського району Закарпатської області. На день його смерті залишилось спадкове майно: жилий будинок з надвірними спорудами який розташований в с.Руська Долина вул.Незалежна,75 Виноградівського району, Закарпатської області . На випадок своєї смерті, спадкодавцем [PERSON] заповідального розпорядження залишено не було. Спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого є - [PERSON] Федорович- син померлого, який відмовляються від своєї частки в користь позивачки [PERSON] Спадковий будинок будівництвом завершений в 1966 році і в цілому рахується за померлим [PERSON]. Доказом того, що померлому [PERSON] належав вищезгаданий будинок є технічний паспорт на будинок виданий БТІ 07.12.2017 року, довідкою КП «Виноградівське РБТІ» № 1009 від 12.12.2012 року де вказано, що житловий будинок з надвірними будівлями в с. Руська Долина по вул. Незалежна,75 (бувша Леніна,77), рахується за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Виноградівською райдержадміністрацією №132 від 30.03.1993 року. Позивачка [PERSON] в порядку ст.1268 ЦК України в 6-ти місячний строк спадщину прийняла, так як постійно проживала разом із спадкодавцем. Після 6-ти місяців після позивачка звернулась до державного нотаріуса, для видачі свідоцтва на право власності на спадкове майно. Державний нотаріус відмовила по тій причині, що для офоромлення спадщини необхідно правовстановлюючий документ на будинок, який повинен бути зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У випадку відсутності документа звертатись до суду. Позивач [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена своєчасно, в судове засідання не зявилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що вимоги позову підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений своєчасно, в судове засідання не зявився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що вимоги позову визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.5 ЦПК) суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12, 13, 78, 81, 82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні встановлено, що 29.04.2002 року помер дідо позивачки- Липей [PERSON], останнє місце проживання якого було с.Руська Долина вул.Незалежна, 75 Виноградівського району Закарпатської області. На день його смерті залишилось спадкове майно: жилий будинок з надвірними спорудами який розташований в с.Руська Долина вул.Незалежна,75 Виноградівського району, Закарпатської області . На випадок своєї смерті, спадкодавцем [PERSON] заповідального розпорядження залишено не було. Спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого є - [PERSON] Федорович- син померлого, який відмовляються від своєї частки в користь позивачки [PERSON] Спадковий будинок будівництвом завершений в 1966 році і в цілому рахується за померлим [PERSON]. Доказом того, що померлому [PERSON] належав вищезгаданий будинок є технічний паспорт на будинок виданий БТІ 07.12.2017 року, довідкою КП «Виноградівське РБТІ» № 1009 від 12.12.2012 року де вказано, що житловий будинок з надвірними будівлями в с. Руська Долина по вул. Незалежна,75 (бувша Леніна,77), рахується за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Виноградівською райдержадміністрацією №132 від 30.03.1993 року. Позивачка [PERSON] в порядку ст.1268 ЦК України в 6-ти місячний строк спадщину прийняла, так як постійно проживала разом із спадкодавцем. Згідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким , що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї,згідно ч.5 цієї статті незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч.1 ст.1297 ЦК України,спадкоємець, який прийняв спадщину,у складі якої є нерухоме майно,зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Після 6-ти місяців після позивачка звернулась до державного нотаріуса, для видачі свідоцтва на право власності на спадкове майно. Державний нотаріус відмовила по тій причині, що для офоромлення спадщини необхідно правовстановлюючий документ на будинок, який повинен бути зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У випадку відсутності документа звертатись до суду. Правовстановлюючий документ на будинок відсутній. Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18.12.2013 року./справа №6-137 цс13/ У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків»\\ далі-Указ від 26 серпня 1948 року\\, що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-11, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» \\ далі- Постанова від 26 серпня 1948 року\\, які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. За Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням цих актів законодавства. Ці правові акти не пов»язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням реєстрації. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР , що була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року \\втратила чинність на під ставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року\\, будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, реєстрації не підлягали. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Outcome: approved