Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації за несвоєчасно виплату заробітної плати. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06.08.2019 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до трудової книжки позивача [PERSON] , 16.11.1990 було прийнято на роботу у ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «ДІАЛІР» на посаду наукового працівника. Господарський суд міста Києва постановив ухвалу від 18.03.2008 відповідно до якої внесено до реєстру вимог кредиторів Відкрите акціонерне товариство «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» суму заборгованості перед позивачем із заробітної плати. 25.09.2008 позивач був звільнений у зв`язку з скороченням штату, позивачу не виплатити заборгованість заробітної плати на дату звільнення. У зв`язку з викладеним позивач просить суд задовольнити вимоги про стягнення суми заборгованості заробітної плати, компенсацій грошових коштів в повному обсязі. 04.09.2019 до суду надійшов відзив від керуючого санацією ВАТ «НДМО «Діалір» [PERSON]., відповідно до якого зазначено, що із матеріалів справи 23/448-б про банкротство Відкрите акціонерне товариство «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» вбачається, що заборгованість перед [PERSON] є в розмірі 16201,12грн, з яких 8 304,96грн - конкурсна заборгованість, визнана Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2008 у справі №23/448-б (201,60грн конкурсної заборгованості було сплачено [PERSON] під час провадження у справі про банкротство) та 7 896,16грн - поточна заборгованість, за останньою інформацією станом на 09.10.2014, наданою відстроченим головою правління ВАТ «НДМО «Діалір» [PERSON]. На підставі викладеного вважають, що розмір заборгованості ВАТ «НДМО «Діалір» із заробітної плати перед [PERSON] складає 16201,12гр, яку визнають. 09.09.2019 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача - адвоката Молчанова М.Д. відповідно до якої зазначено, що позивач обґрунтовує позовну вимогу із заробітної плати у розмірі 19 058,59грн - відомостями з офіційного державного реєстру, наданим податковими органами України. Відповідач зазначає, що заборгованість складає 16201,12грн, посилаючись на інформацію надану [PERSON] керуючому санацією [PERSON] Однак, відповідач зазначав, що [PERSON] письмово заявив про відсутність у нього будь-якої первинної та фінансово-господарської документації у зв`язку з тим, що [PERSON] не передав документацію, а тому просили суд врахувати розрахунки та стягнути заборгованість по заробітній платі, яка зазначена у позові. До суду від представника позивача - адвоката Молчанова М.Д. надійшло клопотання про залишення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з жовтня 2008 року по червень 2019 року, у розмірі 268508,34грн без розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14.11.2019 позовну вимогу [PERSON] до Відкритого акціонерного товариства «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з жовтня 2008 року по червень 2019 року, у розмірі 268508,34грн - залишено без розгляду. Представник позивача Молчанов М.Д., 05.09.2019 підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити, посилаюсь на докази, які містяться в матеріалах справи. 11.10.2019 до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та представника, відповідно до якої позовні вимоги про стягнення суми заборгованості заробітної плати, компенсацій грошових коштів підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Представник відповідача в судові засідання не з`явився, до суду надійшов відзив, відповідно до якого зазначили, що розмір заборгованості ВАТ «НДМО «Діалір» по заробітній платі перед [PERSON] складає 16201,12грн і компенсація повинна нараховуватися саме з цієї суми. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити рішення. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 16.11.1990 [PERSON] було прийнято на роботу у ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «ДІАЛІР» на посаду наукового працівника, що підтверджується трудовою книжкою. Господарський суд міста Києва постановив ухвалу № 23/448-6 від 18.09.2007 року, якою порушив провадження у справі про банкрутство ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «ДІАЛІР», ввів процедуру розпорядження майном. Господарський суд міста Києва постановив ухвалу від 18.03.2008 відповідно до якої внесено до реєстру вимог кредиторів Відкрите акціонерне товариство «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» суму заборгованості перед позивачем із заробітної плати. 25.09.2008 позивач був звільнений у зв`язку з скороченням штату, позивачу не виплатити заборгованість заробітної плати на дату звільнення. Господарський суд міста Києва постановив ухвалу від 18.07.2016 року, якою визнав ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «ДІАЛІР» банкрутом та відкрив ліквідаційну процедуру. 02.07.2019 позивач звернувся до Головного управління ПФУ у місті Києві із усною заявою про надання інформації з системи персоніфікованого обліку та/або Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, в які просив зазначений державний орган надати йому інформацію про нараховану йому відповідачем заробітну плату за увесь час його роботи у штаті Відповідача, та зокрема у липні, серпні та вересні 2008 року. 15.07.2019 Головне управління ДФСУ у місті Києві надало позивачеві відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачений доходів та утриманих податків № 82876/С/ [NUMBER] від 15.07.2019, згідно вищезазначених відомостей, встановлено, що у 3-му кварталі 2008 року, відповідач нарахував позивачу зарплату у розмірі: 1 746,68грн та 4 497,70грн, що сукупно складає: 6 244,38 грн. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати. Стаття 94 КЗпП України визначає термін «заробітна плата» - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Так, згідно довідки належну винагороду позивач [PERSON] не отримала, на яку мала законне право. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Судом встановлено, що в день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку відповідно до чинного законодавства України. Суд визнає неповажними причини порушення відповідачем встановленого порядку звільнення, а саме несвоєчасного проведення розрахунку. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до п.2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001року. Отже, суд приймає розрахунок суми компенсації, який розрахований відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, а тому загальна сума компенсації, яка підлягає виплаті позивачу [PERSON] становить 48 599,40грн. Таким чином, загальна заборгованість відповідача складає 67 657,99грн, з яких: заборгованість по заробітній платі в розмірі 19058,59грн, компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 48599,40грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 67657,99 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то згідно вимог ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави, що зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України підлягає судовий збір в сумі 1014,87грн.

Outcome: approved