Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою за [ADDRESS] . Зокрема, позивач просила: зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди та повернути її особисті речі, меблі та ліжко; виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із вказаної квартири у квартиру по [ADDRESS] ; встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши у її користування житлову кімнату, площею 11,5 кв.м., у користування [PERSON] виділити житлову кімнату, площею 9,1 кв.м., інші приміщення залишити у спільному користуванні. В обґрунтування вимог позивач вказала, що вона є власником Ѕ частини квартири за [ADDRESS] . Власником іншої Ѕ частина квартири є [PERSON] . На даний час у квартирі проживає вона, [PERSON] , їх син [PERSON] , його дружина [PERSON] та двоє неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . На ім`я [PERSON] та членів його сім`ї видано ордер серії МК №22 на вселення у квартиру по [ADDRESS] , житловою площею 28, кв.м. З врахуванням наведеного просила виселити останніх із спірної квартири у надану квартиру. Крім того, утримання спірної квартири здійснює вона та відповідач [PERSON] . Між ними погоджено та встановлено порядок користування квартирою, зокрема у її користуванні виділена кімната площею 11,5 кв.м., а в користування [PERSON] кімната площею 9,1 кв.м., інші приміщення залишено у спільному користуванні. Однак, [PERSON] , незважаючи на встановлений та погоджений порядок користування спірною квартирою, порушує її права на користування квартирою. За час її відсутності [PERSON] повиносив з її кімнати особисті речі, одежу, меблі, ліжко та матрац. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 04 жовтня 2019 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов. Вказав, що обставини, викладені у позові не відповідають дійсності. Зазначив, що позивач протягом останніх 25 років проживає в Італії, спірною квартирою не користується та не сплачує комунальні послуги. Між ними не погоджувався порядок користування даною квартирою. У 2005 року до спірної квартири переїхав проживати їх син з сім`єю, які по даний час продовжують проживати. Він самостійно робив ремонт у квартирі. Останній раз син з невісткою робили ремонт у всіх кімнатах та коридорі, поміняли всю сантехніку та кухню, встановили бойлер, фільтр холодної води, придбали нову газову плитку, електричну духовку, мікрохвильову піч, світильники. Позивач має ключі від квартири та їй ніхто не чинить перешкод у користуванні квартирою. Встановлення порядку користування квартирою, про який просить позивач, порушить житлові права відповідачів та їх неповнолітніх дітей. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову. 26 листопада 2019 року відповідач [PERSON] подала відзив на позов. Зазначив, що доводи позивача про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. Позивач спірною квартирою не користується, проживає в Італії. Крім того, [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] , де і проживає, коли повертається з Італії. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Попередньо представник позивача адвокат Петровець Л.Р. подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо подав заяву та повідомив, що з`явитись в судове засідання за станом здоров`я не має можливості. При вирішенні справи просив врахувати заперечення, викладені у відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Попередньо представник адвокат Мовчан А.О. подав заяву розгляд справи без його участі. Позов не визнає та заперечує щодо його задоволення. Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 листопада 2005 року визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири за [ADDRESS] . Визнано недійсним свідоцтво про право власності та реєстраційне посвідчення на квартиру за [ADDRESS] , виданому Тернопільським міським БТІ 21 березня 1995 року. Вказаним рішенням встановлено, що спірна квартиру придбана подружжям за час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю. Як вбачається з реєстраційного посвідчення від 14 червня 2006 року, виданого ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] є власником Ѕ частини квартири за [ADDRESS] . З довідки за №2042 від 15 липня 2019 року, виданої ТОВ «Коменерго-Тернопіль 4» вбачається, що у квартирі за [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та їх діти [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №181991979 від 23 вересня 2019 року, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . Як слідує з ордеру на службове житлове приміщення за №22 серії МК від 10 червня 2019 року, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, [PERSON] разом з дружиною [PERSON] та дочками [PERSON] , [PERSON] має право на зайняття житлового приміщення по [ADDRESS] , площею 28,1 кв.м. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. В силу вимог ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3\~ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В силу вимог ст. ст. 12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109\~ЖК Української\~РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114\~ЖК Української\~РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Положеннями статті 116\~ЖК Української\~РСР передбачено, що осіб, які систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, порушують правила співжиття, а також осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до частин першої, другої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383\~ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Статтями\~317,\~319 ЦК України\~передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За змістом статей\~355,\~356,\~358 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Як зазначено в п. 14\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20\~(із змінами і доповненнями) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Статтею 150 ЖК Української РСР\~визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою\~статті 156 ЖК Української РСР\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом статей\~47,\~48 ЖК Української РСР\~жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відповідно до додатку постанови виконавчого комітету Тернопільської обласної ради народних депутатів і президії обласної ради професійних спілок від 10 січня 1985 року №2, мінімальний розмір жилої площі на кожного члена сім`ї у місті Тернополі становить 6,0 кв.м., а середня забезпеченість жилою площею, становить 8,1 кв.м., у місті Тернополі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 ЖК Української РСР при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Відповідно до технічного паспорту, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, встановлено, що спірна квартира складається із трьох окремих кімнат, площею - 9,1 кв.м.,16,8 кв.м. та 11,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 61,3 кв.м., житлова - 37,4 кв.м. На момент вирішення спору, в квартирі проживають і зареєстровані шестеро осіб, тобто на кожного з мешканців квартири припадає 6,2 кв.м. житлової площі. Таким чином, при виділенні позивачу у користування кімнати площею 11,5 кв.м., а відповідачам та двом неповнолітнім дітям залишення в користуванні двох кімнат площею 9,1 кв.м. та 16,1 кв.м., значно погіршаться житлові умови останніх. Крім того, відповідачі заперечиють щодо такого порядку користування квартирою. Відтак, позовні вимоги про встановлення порядку користування квартирою до задоволення не підлягають. Безпідставними та необгрунтованими також є вимоги про виселення [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітніх дітей з тих підстав, що [PERSON] отримав ордер на вселення у іншу квартиру. Чинним законодавством\~України,\~зокрема ст.116 ЖК Української РСР, не передбачено такої підстави для виселення громадян із займаного житлового приміщення, як наявність в особи іншого нерухомого майна, наданого їй для проживання. Не підлягають до задоволення також вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні квартирою та зобов`язання повернути її речі. Встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження факту вчинення зі сторони відповідачів будь-яких дій, які б свідчили про перешкоджання позивачу у користуванні належним їй майном. Позивачем не доведено та в матеріалах справи відсутні будь-які належні та достовірні докази, які б підтверджували той факт, що відповідачі без дозволу позивача виносили її особисті речі, меблі та ліжко. Сам по собі факт належності частини квартири відповідачу [PERSON] та те, що позивач не проживає за даною адресою не підтверджує те, що відповідачі чинять перешкоди у користування квартирою. Враховуючи вищенаведені вимоги Закону та встановлені обставини справи, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позовних вимог, за їх безпідставністю та недоведеністю. Враховуючи те, що у позові відмовлено, то у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed