Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, посилаючись на те, що від шлюбу з відповідачем вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. З літа 2013 року сторони мешкають окремо. За рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2015 року шлюб між сторонами розірвано. З урахуванням інтересів дитини, у квітні 2017 року позивач звернулася до відповідача з проханням надати нотаріальну засвідчену згоду на тимчасову поїздку їхньої дитини за кордон у її супроводі, проте відповідач такої згоди не надає, перешкоджає у виїзді за кордон дитині, а тому [PERSON] просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], на період з 15.12.2017 року по 20.01.2018 року до Туреччини у її супроводі, та стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримав у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав, пояснивши, що відповідач вчинює перешкоди і ухиляється від надання відповідного дозволу позивачу. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, надав суду письмові заперечення на позов, згідно яких просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник третьої особи Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району Панченко І.О. у судове засідання не з'явився, подав суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з його зайнятістю. З урахуванням думки сторін, суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи - Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши наявні письмові докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2007 року, який за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2015 року було розірвано. Від шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Сторонами у судовому засіданні визнано, що з грудня 2016 року малолітня дитина проживає разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS]. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. При розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків суд виходить з положень Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724, якими передбачена можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилалась на те, що має намір виїжджати за кордон до країни Туреччини з метою оздоровлення дитини, культурного розвиту, разом з тим, у відповідності зі своїми процесуальними обов'язками відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду жодних доказів на підтвердження наявності хвороб, рекомендацій фахових лікарів стосовно певного виду лікувальних або реабілітаційних процедур, необхідності оздоровлення в певній країні, тощо, як і не представила суду жодної путівки до зазначеної вище країни з підтвердженням відвідування світових культурних пам'яток, тощо. Так само, позивач не довела перед судом належними, допустимими, достатніми доказами ту обставину, що відповідач ухиляється від надання відповідного нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини у супроводі позивача (матері дитини), зважаючи на те, що будь-яких доказів наявності запрошення з'явитися до визначеного нотаріуса матеріали справи не містять та в судовому засіданні такі обставини підтвердження не знайшли. Суд також враховує, що, [PERSON] є дитиною шкільного віку, що підтверджується довідкою Запорізької загальноосвітньої школи № 95 № 109 від 11.10.2017 року , а тому повинен здобути повну загальну середню освіту, що відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України є обов'язком батьків. Позивачем не доведено суду, що такий виїзд дитини за межі території України носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення, спілкування з рідними, і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцією. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Ст. 16 вказує, що жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права таобов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, тому у задоволенні позовних вимог в слід відмовити. За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed