Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], в якій просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по [ADDRESS] та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0697 га з кадастровим номером [NUMBER] по [ADDRESS] в порядку поділу майна, набутого під час шлюбу з [PERSON], а також просить стягнути з останнього на її користь сплачені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з 10 вересня 1977 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час державної реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». Від шлюбу сторони мають повнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, житловою площею не більше 60 кв.м. від 04 травня 1983 року відповідачу [PERSON] у безстрокове користування для індивідуального будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS], було виділено земельну ділянку площею 700 кв.м. відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської районної ради Харківської області від 20 січня 1981 року за №49. В період часу з 1983 по 1989 роки сторонами за спільні кошти та власними зусиллями був збудований житловий будинок літ. «А-1» з сінями літ. «а» та ганком літ. «а1», а також надвірні споруди. В зазначеному будинку сторони постійно проживають та зареєстровані до теперішнього часу. Земельна ділянка площею 0,0697 га з кадастровим номером [NUMBER], на якій розташований зазначений житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] була передана безоплатно у власність відповідачу на підставі рішення Х сесії ХХІV скликання Височанської селищної ради від 25 березня 2004 року, 20 грудня 2005 року був виданий державний акт на зазначену земельну ділянку. Вважає, що вона разом з [PERSON] набула право спільної сумісної власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що на час її приватизації діяв Сімейний кодекс України в редакції від 15 жовтня 2005 року, положеннями якого приватизовані земельні ділянки були віднесені до спільної сумісної власності подружжя. В 2017 році житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS], був прийнятий до експлуатації. 18 жовтня 2017 року на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями зареєстровано право власності. Сторони продовжують перебувати в зареєстрованому шлюбі, однак протягом семи років [PERSON] припинив матеріальне утримання сім'ї, зловживає спиртними напоями, укладає кредитні договори для власних потреб та має грошові зобов'язання перед банківськими установами, працівники яких телефонують позивачу з вимогами повернення кредитних коштів, а тому [PERSON] вважає, що відповідач може передати належне їм на праві спільної сумісної власності майно в іпотеку або відчужити його для погашення кредиту. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 вересня 2018 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, а у разі неявки в судове засідання відповідача - ухвалити рішення в заочному порядку. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих судом відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Враховуючи, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 10 вересня 1977 року Височанською селищною радою Харківського району Харківської області за актовим записом №101, під час державної реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], видане 27 липня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції Харківської області). Рішенням виконавчого комітету Харківської районної ради народних депутатів Харківської області №49 від 20 січня 1981 року «Про виділення земельної ділянки гр. [PERSON] по [ADDRESS] для індивідуального будівництва житлового будинку», [PERSON] виділено земельну ділянку, площею 700 кв.м. із фонду земель Височанської селищної ради в безстрокове користування для індивідуального будівництва житлового будинку в [ADDRESS] в зоні одноповерхової забудови. Зазначеним рішенням [PERSON] зобов'язано оформити необхідну технічну документацію на будівництво житлового будинку та закінчити будівництво протягом трьох років. На підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, житловою площею не більш, ніж 60 кв.м. від 04 травня 1983 року, посвідченого 18 травня 1983 року нотаріусом Першої Харківського району нотаріальної контори Коваль Л.Д. та зареєстрований в реєстрі за №2-652, виконавчим комітетом Харківської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів №49 від 20 січня 1981 року про відведення земельної ділянки, [PERSON] передано у безстрокове користування земельну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 700 кв.м. 20 грудня 2005 року [PERSON] був виданий державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,0697 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], право власності на земельну ділянку зареєстровано 30 грудня 2005 року (Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку [NUMBER] від 02 жовтня 2017 року). Як вбачається зі змісту технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] у період часу з 1983 року по 1989 рік на вищевказаній земельній ділянці були зведені: житловий будинок літ. «А-1» сіньми літ «а» та ганком літ. «а1», підвалом літ. «Ппд» та мансардою літ. «МС», гараж літ. «Б», оглядова яма літ. «бп», вбиральня літ. «В», котельня літ. «Г», теплиця літ. «Д», альтанка літ. «Е», баня літ. «Ж», басейн літ. «З», тамбур літ. «И», сарай літ. «Л», душ літ. «М», вбиральня літ. «Н», водопровід літ. «к», зливні ями літ. «к1», «к2», «к3», паркан №1, хвіртка №2. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №97575834 від 18 вересня 2017 року, право власності на вищевказаний житловий будинок зареєстровано в цілому за [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 30 грудня 2005 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 37121728 від 18 вересня 2017 року. Суд, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Правовий режим майна подружжя визначався діючим на той час законодавством, а саме Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно ст. 22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення містить ст. 60 Сімейного кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно правової позиції викладеної у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Отже, враховуючи те, що в період зведення спірного будинку сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та несли спільні витрати, суд приходить до висновку, що сторони набули право спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого, тобто діє презумпція спільного майна подружжя. Відповідачем під час судового розгляду не надано жодних доказів, які б спростовували зазначені висновки суду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Згідно ст.28 КпШС України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні положення має ст. 70 Сімейного кодексу України, - у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо розподілу спільного майна, суд погоджується із запропонованим позивачем способом розподілу спірного житлового будинку з надвірними будівлями та вважає за можливе провести поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за кожним з подружжя право власності на рівні частки спірного домоволодіння. Суд вважає необхідним вирішити питання щодо права власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями відповідача, визнавши за ним право власності на ? частину, при цьому суд виходить з принципу непорушності його права власності у спільній сумісній власності подружжя, встановленого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 1 Першого протоколу) та Главою 23 ЦК України. Щодо позовних вимог про поділ земельної ділянки в порядку поділу майна, набутого в період шлюбу, суд зазначає наступне. Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Разом з тим, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку щодо розподілу спільного майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за кожним з подружжя право власності на рівні частки спірного домоволодіння, а саме по ? частці за кожним, суд приходить до висновку, що в даному випадку земельна ділянка, на якій розташований зазначений будинок не є особистою приватною власністю відповідача, та враховуючи вимоги ст. 120 ЗК України вважає необхідним визнати за позивачем право власності на земельну ділянку пропорційно її частці у вартості спірного житлового будинку з надвірними будівлями, тобто на ? частку. Суд вважає необхідним вирішити питання щодо права власності на спірну земельну ділянку відповідача, визнавши за ним право власності на ? частину, при цьому суд виходить з принципу непорушності його права власності у спільній сумісній власності подружжя, встановленого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ст. 1 Першого протоколу 1952 рік) та Главою 23 ЦК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved