Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розділ сумісно нажитого майна, в процесі судового розгляду справи неодноразово уточнювала свої позовні вимоги, в останній редакції уточненого позову просить суд поділити спільне з відповідачем майно, виділивши їй ? частину житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]; поділити спільне з відповідачем майно, виділивши [PERSON] ? частину земельної ділянки загальною площею 0,2500 га., цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину вказаного житлового будинку та ? частину вказаної земельної ділянки. В свою чергу, [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди в користуванні належним йому на праві приватної власності житловим будинком по [ADDRESS], шляхом виселення та зняття з реєстрації за вказаною адресою [PERSON] У судовому засіданні представник [PERSON], за довіреністю [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримала, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити в повному обсязі. Представник [PERSON], за довіреністю [PERSON], у судове засідання надав уточнену зустрічну позовну заяву, в якій змінив предмет позову. Судом було відмовлено у прийнятті уточненої зустрічної позовної заяви, оскільки у відповідності до ст. 31 ЦПК України предмет позову може бути змінений лише до початку розгляду справи по суті. Після відмови у прийнятті уточненої зустрічної позовної заяви, представник позивача просив задовольнити зустрічну позовну заяву, в задоволенні вимог первісного позову просив відмовити. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, ретельно дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 30 жовтня 1969 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON]. 15.11.1971 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого секретарем виконавчого комітету Приморської сільської ради народних депутатів, зареєстрованого в реєстрі за №194, [PERSON] придбав житловий будинок в с. Попаздра, Білгород-Дністровському районі Одеської області. (том 1, а.с. 40). Рішенням народного суду Білгород-Дністровського району Одеської області від 18 вересня 1979 року зазначений житловий будинок було визнано спільною сумісною власністю подружжя: [PERSON] та [PERSON]. Судом було здійснено поділ зазначеного будинку в рівних частках між подружжям, а саме по 1/2 частині та визнано за ними право власності на зазначені частки житлового будинку. Рішення набрало законної сили. 14 травня 1979 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON]. 30 вересня 2013 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі №495/3187/13-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвання. (том 1, а.с. 214). Відповідно до договору купівлі - продажу від 30.07.1984 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив, належну останній на підставі рішення Білгород-Дністровського районного народного суду від 18 вересня 1979 року 1/2 частину житлового будинку в с. Попаздра, Білгород-Дністровському районі Одеської області. Договір посвідчений секретарем виконкому Приморської сільської ради народних депутатів. Із матеріалів справи вбачається та у судовому засіданні сторони пояснили, що 16.12.1994 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на об'єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок, розташований по [ADDRESS], шляхом об'єднання належних йому часток (1/2 частина на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.1984 року та 1/2 частина на підставі рішення Білгород-Дністровського районного народного суду від 18 вересня 1979 року) житлового будинку в одиницю. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, ? частина житлового будинку по [ADDRESS], придбана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.1984 року є майном, набутим [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу та на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. В свою чергу інша половина житлового будинку по [ADDRESS], належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, оскільки право власності на нього набуте до шлюбу із [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] у вигляді ? частини житлового будинку по [ADDRESS] підлягає поділу між ними у рівних частках, а саме по ? частині зазначеного будинку. 04 травня 2005 року на ім'я [PERSON] був виданий Держаний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 гектарів у межах згідно з планом, розташовану по [ADDRESS]. Державний акт видано на підставі Рішення Приморської сільської ради від 25.12.1997 року №63-ХХІІ. У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України зазначена земельна ділянка є особистою приватною власністю [PERSON]. У відповідності до ч. 1 ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. З огляду на викладене, земельна ділянка площею 0,2500 гектарів у межах згідно з планом, розташована по [ADDRESS] підлягає поділу між сторонами пропорційно до їх часток у праві власності на будинок, тобто [PERSON] суд виділяє ? частину земельної ділянки та відповідно ? частини - [PERSON]. Таким чином, вимога позивачки про розподіл майна подружжя шляхом виділу їй ? частини земельної ділянки площею 0,2500 гектарів у межах згідно з планом, розташовану по [ADDRESS] є необґрунтованою, оскільки зазначена земельна ділянка не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що майно відповідача у вигляді ? частини житлового будинку по [ADDRESS], яке належить йому на підставі рішення народного суду Білгород-Дністровського району Одеської області від 18 вересня 1979 року, та придбане ним до укладення шлюбу із позивачкою, за час спільного проживання із [PERSON] істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, шляхом добудови більшої частини житлового будинку, а саме сторони збільшили кількість кімнат, поклали нові столярні вироби, здійснили внутрішні та зовнішні штукатурно-малярні роботи. У зв'язку із викладеним, [PERSON] вважає, що у відповідності до ст.62 СК України вказана ? частина житлового будинку також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому просить поділити спільне з відповідачем майно у вигляді житлового будинку по [ADDRESS] в рівних частках, виділивши їй ? частину житлового будинку та ? частину земельної ділянки площею 0,2500 гектарів у межах згідно з планом, розташовану по [ADDRESS]. Однак, суд не може погодитись із вказаними твердженнями [PERSON] з огляду на наступне. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. При вирішенні питання про визнання майна, що належить на праві особистої приватної власності одному з подружжя, їх спільним сумісним майном, судом повинна враховуватися цінність майна до його поліпшення, переробки, перебудови, і після, коли витрачалися для цього кошти другого з подружжя або їх спільні кошти. Суд також бере до уваги не тільки затрачені гроші, а й працю яка вкладається для збільшення цінностей майна. Однак, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, [PERSON] в підтвердження своїх доводів істотного збільшення вартості житлового будинку внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя або власних затрат [PERSON] суду надано не було. Самостійно дійти до висновку, чи збільшився будинок у своїй цінності в період спільного шлюбного життя сторін суд позбавлений можливості, оскільки не є установою, компетентною надавати оцінку вартості будинку. Крім того доводи позивачки про збільшення вартості будинку, у зв'язку зі здійсненням сторонами добудови будинку, суд не бере до уваги, оскільки зміна складу господарських будівель, що є приналежністю до будинку ще не свідчать про істотне збільшення його цінності. Надані [PERSON] копії її трудової книжки та довідки про те, що вона зареєстрована у Білгород-Дністровській ОДПІ, як приватний підприємець лише свідчать про її трудову діяльність та ніяким чином не підтверджує ані збільшення вартості житлового будинку по [ADDRESS], ані участі [PERSON] у її збільшенні. З огляду на вищевикладене, правових підстав для визнання спільною сумісною власністю подружжя ? частини житлового будинку по [ADDRESS], належного [PERSON] на підставі рішення народного суду Білгород-Дністровського району Одеської області від 18 вересня 1979 року у суду немає. У зустрічній позовній заяві [PERSON] просить виселити [PERSON] із житлового будинку по [ADDRESS] та зняти її з реєстрації за вказаною адресою. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що вказаний житловий будинок належить йому на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.1971 року. Проживання та реєстрація відповідачки у будинку перешкоджають позивачу здійснювати ним право користування та розпорядження своїм майном. Однак, суд не може погодитися із вказаними твердженнями позивача та вважає їх голослівними, а вимоги щодо виселення та зняття з реєстрації відповідача безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне. Як вже було встановлено судом [PERSON] належить 3/4 частини житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] та 3/4 частини земельної ділянки загальною площею 0,2500 га., цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В свою чергу [PERSON] належить 1/4 частина житлового будинку який розташований за адресою: [ADDRESS] та 1/4 частина земельної ділянки за цією ж адресою, а отже доводи позивача, що [PERSON] безпідставно користується житловим будинком не відповідають дійсності. Право на житло - одне з основних соціально-економічних прав людини. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.155 ЖК жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Отже, позивачем не вказано та у суду немає підстав для виселення [PERSON] із житлового будинку по [ADDRESS], співвласником якого вона є. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти мешканця з реєстрації місця проживання можна тільки за втрати ним права користування цим житлом або через його виселення. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розділ сумісно нажитого майна, та відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Outcome: partial