Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, припинення права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 29.01.1990р. між нею та [PERSON] розірваний шлюб, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис №76. Від шлюбу мають двох дочок: [PERSON] , 1970р. народження та [PERSON] , 1976р. народження. Після розірвання шлюбу із відповідачем, позивач переїхала проживати до м. Черкаси і проживала за адресою: [ADDRESS] , де мешкає і на даний час. [PERSON] залишився проживати з дочкою [PERSON] в м. Кривий Ріг до вересня 2018р. Дочка [PERSON] з 1995р. проживає з позивачем в м. Черкаси і на даний час. 21.09.2018р. відповідач [PERSON] та дочка [PERSON] відчужили належну їм на праві власності квартиру, що у м. Кривий Ріг, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області. Свою частину коштів від продажу квартири дочка [PERSON] віддала у власність позивачу, за які остання із відповідачем [PERSON] придбали житло у м.Черкаси для власного окремого проживання. Після продажу квартири у м. Кривий Ріг, відповідач [PERSON] переїхав проживати до м. Черкаси до позивача, де з вересня 2018р. і по даний час проживають однією сім`єю за вище вказаною адресою без реєстрації шлюбу, який не реєстрували в силу похилого віку. В цей період вони вели і ведуть спільне господарство, побут, утримують та піклуються один одним, спільно розпоряджаються коштами та несуть спільні витрати, тобто набувають права та виконують обов`язки, які притаманні подружжю. 12.12.2018р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В., за яким останній набув право власності на квартиру [ADDRESS] та зареєстрував за собою. Позивач вказує, що вказана квартира придбана за час спільного проживання її та відповідача [PERSON] та у її придбання були вкладені їхні спільні кошти, в т.ч. отримані від продажу квартири у м. Кривий Ріг. Оскільки придбана квартира потребувала ремонту, то відповідач, хоча і був в ній зареєстрований, фактично продовжував проживати разом із позивачем в квартирі [ADDRESS] . Вважає, що квартира є спільною сумісною власністю її та [PERSON] . На початку 2021р. позивач випадково дізналась, що [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] їхній дочці [PERSON] , про що між ними був укладений договір дарування від 13.08.2020р., посвідчений нотаріусом. Позивач вказує, що вона своєї згоди на відчуження квартири не надавал, а навпаки була категорично проти цього, оскільки вона з відповідачем планували користуватися придбаною квартирою для спільного проживання; відповідач про факт дарування ним квартири нічого позивачу не повідомив і зробив це самостійно. Отже, як зазначено у позові, це свідчить про порушення прав позивача, оскільки вона позбавлена права на частку нерухомого майна, а тому просить суд, - встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] у період з вересня 2018р. по даний час; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; визнати недійсним договір дарування від 13.08.2020р., що укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. і право власності [PERSON] на вказане майно припинити; судові витрати покласти на відповідачів порівну. Ухвалою суду від 07.05.2021р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 16.08.2021р. закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. Відповідачем [PERSON] відзив на позов не подано. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, за яким просить відмовити у його задоволенні. Вказує, що позовна заява необгрунтована та безпідставна. Вказує, що дійсно у вересні 2018р. [PERSON] (її батько) оселився у квартирі [ADDRESS] і жив у її кімнаті, оскільки вона та її син перебували у Польщі на заробітках. Повернулися з-за кордону у лютому 2019р. і почали втрьох проживати в одній кімнаті, оскільки в іншій кімнаті проживала її мати - позивач по справі із сестрою [PERSON] . Вказує, що батьки розірвали шлюб ще у 1990р. і з цього часу вони проживали окремо, і ніякого факту проживання однією сім`єю між ними не було. Вони не вели спільне господарство, батько не піклувався матір`ю. Позивач вимагає її, щоб вона подарувала свою частку у квартирі [ADDRESS] [PERSON] , а також, щоб і її син та колишній чоловік відмовились від своїх часток на користь [PERSON] 13.08.2020р. вона від батька отримала в дарунок квартиру [ADDRESS] , де зробила ремонт за свої власні кошти. [PERSON] батько купив самостійно за свої власні кошти, а тому вважає, що позивач не має жодного відношення до прав на частку квартири. Отже, просить відмовити у задоволенні позову. Відповід на відзив подана не була. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, будучи належним чином повідомдені про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомила. В судовому засіданні представник позивача адвокат Кірса В.В. просив позов задовольнити, враховуючи обставини та доводи, викладені у позовній заяві. Вважає, що позивачем обрано вірний спосіб захисту її порушених майнових прав, оскільки вона із відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і в цей період часу для свого проживання придбали квартиру, яка була оформлена на відповідача. Отже, вважає, що квартира є спільною сумісною власністю її та [PERSON] . Вона своєї згоди на відчуження квартири на користь дочки [PERSON] не давала, а тому договір дарування слід визнати недійсним і припинити право власності [PERSON] на квартиру. Вважає, що відсутність нотаріальної згоди на відчуження квартири свідчить про дефект волі співвласника. Крім того, факт спільного проживання однією сім`єю її з [PERSON] з вересня 2018р. і по даний час, підтверджено рядом доказів. При укладенні договору від 12.12.2018р. позивач у нотаріуса не була присутня і не знала про п.8 договору, вона із цим договором не була ознайомлена. Крім того, просив розподілити між відповідачами порівну судові витрати. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомив. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Грачова Т.Г. просила позовні вимоги задовольнити, оскільки відповідач їх повністю визнає. Зазначила, що сторони шлюб розірвали формально, але постійно підтримували сімейні відносини, вели спільно господарство, мали спільний бюджет. Квартира була придбана за спільні кошти і для їхнього спільного проживання. Квартира була придбана під час спільного проживання відповідачів в той час, коли [PERSON] перебувала за кордоном. Даруючи квартиру, він думав, що позивач не буде заперечувати про цього; згоди від дружини не отримував. Він намагався повернути квартиру, але дочка на це не погодилась. Крім того, зазначила, що [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання договору від 13.08.2020р. недійсним (інші підстави), але залишив його без розгляду. Також зазначила, що [PERSON] з 1990р. у іншому шлюбу не перебував; з вересня 2018р. в іншому шлюб не був, іншої дружини не має. Квартира у м. Черкаси була придбана за кошти його та дочки [PERSON] , отримні від продажу квартири в м. Кривий Ріг. Крім того, у придбання квартири у м. Черкаси [PERSON] брала у борг кошти в сумі 3000доларів США. Укладаючи договір від 12.12.2018р. [PERSON] не достовірно повідомив нотаріусу обставини, що у п.8 і не звертався із позовом про визнання цього договору частково недійсним щодо п.8. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат Заїка В.В. просили відмовити у задоволенні позову, враховуючи доводи відзиву. Свідок [PERSON] в судовому засідання показала, що вона дочка позивача та відповідача [PERSON] і рідна сестра відповідача [PERSON] . Батьки розірвали шлюб, коли їй було 10-11 років; мати з сестрою переїхали до м. Черкаси, а вона до 1995р. проживала з батьком у м. Кривий Ріг. Потім переїхала до матері в м. Черкаси. Батьки не втрачали між собою зв`язок, їздили один до одного; мати піклувалася батьком. У 2018р. він переїхав жити (без реєстрації) до матері і досі вони живуть разом. Квартира, що у м. Кривий Ріг належала їй та батькові, яку вони продали. У кінці 2018р. вони придбали квартиру в м.Черкаси. Грошей на придбання квартири у батьків не вистачало, а тому мати позичила ще кошти у родички. При оформленні договору купівлі квартири ні вона, ні мати присутні не були, мати все усно довірила батькові. Вона знайомилась із цим договором, але ніяк не відреагувала на те, що в ньому вказано, що дружини у батька немає. Батько зареєстрований у новій квартирі, але там не живе. У березні, зі слів матері, вона дізналась, що батько оформив договір дарування квартири на сестру [PERSON] , внаслідок чого у сім`ї був скандал і цей договір був розірваний. Потім у 2020р. приїхала з-за кордону сестра [PERSON] і у грудні 2020р. батько знову подарував квартиру сестрі, яка там проживає із сином. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сусідкою [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які проживають у квартирі [ADDRESS] , а вона у картирі [ADDRESS] . Позивача знає з 1990-1991р.р., а [PERSON] - з 2018р. Вони живуть як сім`я, позивачка піклується чоловіком. Про те, що була придбана квартира, то їй відомо з їхніх слів. Щодо договору дарування квартири, то їй нічого не відомо. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часкового задоволення за таких підстав: встановлено, що 29.01.1990р. між [PERSON] та [PERSON] розірваний шлюб, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , актовий запис №76. Від шлюбу мають двох дочок: [PERSON] , 1970р. народження та [PERSON] , 1976р. народження. Позивач проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] також з вересня 2018р. проживає за вказаною адресою, але зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Про ці обставини свідчать пояснення учасників справи, свідків та дані акту від 31.03.2021р. 21.09.2018р. відповідач [PERSON] та його дочка [PERSON] відчужили належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. (реєстр №2359). 12.12.2018р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. (реєстр №3450), за яким останній набув право власності на квартиру [ADDRESS] та зареєстрував право власності за собою. Відповідно до п.3 договору, продаж, що є дійсним наміром сторін, вчинено за 359000грн., які гроші покупець сплатив, а продавець отримав повністю, ще до підписання цього договору. При цьому, у п.8 договору засвідчено, що сторони, що підписалися підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; покупець на момент укладання та підписання цього договору в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, що підтверджується його заявою, зміст якої доведено до відома продавця; цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину, а також свідомо, що змість цього договору сторонам нотаріусом у повному обсязі роз`яснено, текст договору прочитаний ними повністю, а також прочитаний їм нотарісом уголос. Відповідно до договору дарування квартири від 13.08.2020р., [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. (реєстр №1773). Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2)створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4)інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст.13 ч.ч.1, 2, 3, 4 ЦК). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.6 ст. 13ЦК). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Таким чином, факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Як передбачено частинам 1 та 2 статті 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з частиною другою статті 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ст. 74 СК України). Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім`єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов`язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов`язків подружжя. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту враховуються ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Крім того, за висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 15.08.2019 у справі №588/350/15, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Отже, під час розгляду справи, знайшли своє підтвердження обставини про те, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з вересня 2018р. і по час розгляду справи проживають однією сім`єю, без реєстрації шлюбу; піклуються один про одного, спільно ведуть господарство, проживають разом в одному помешканні, про свідчать їхні пояснення, показання свідків, а тому позовні вимоги в частині встановлення факту, що має юридичне значення, - підлягають до задоволення. Що стосується інших позовних вимог, то суд вважає, що вони не підлягають до задоволення. Так, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1)майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15; постанові Верховного Суду від 14 липня 2020р. у справі №552/5693/18. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3)мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, за результатами розгляду справи, сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] не надано і судом не встановлено жодних належних, допустимих та переконливих доказів того, що спірне майно - квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , незважаючи на те, що вона була придбана [PERSON] 12.12.2018р., відповідно до договору купівлі-продажу квартири, в період їхнього спільного проживання. Не доведено, зокрема позивачем, що квартира [ADDRESS] у грудні 2018р. була придбана за грошові кошти, які були спільною сумісною власністю і були набуті у період їхнього спільного проживання, тобто з вересня 2018р.; що вона разом із відповідачем [PERSON] за короткий проміджок часу - у період з вересня 2018р. по 12.12.2018р. одержували такі доходи, які вони об`єднували для ведення спільного господарства і за них могло бути набуто таке нерухоме майно. При цьому, суд враховує встановлені під час розгляду справи обставини про те, що квартира у м. Кривий Ріг, яка належала на праві власності відповідачу [PERSON] (батько) та [PERSON] (дочка) була продана ними 21.09.2018р. і, відповідно, отримані ними від продажу грошові кошти є виключно їхніми особистими коштами. Не знайшли свого підтвердження належними доказами обставини, вказані позивачем про те, що нею, для придбання квартири позичалися грошові кошти і, що такий договір позики існував і був в інтересах як її, так і відповідача [PERSON] . Також, на думку суду, безпідставними є твердження про те, що [PERSON] грошові кошти, отримані нею від продажу квартири, що у м. Кривий Ріг, віддала їх матері (позивачу по справі) для придбання квартири в м.Черкаси. Крім того, на даний час договір купівлі-продажу квартири від 12.12.2018р. є чинним і за ним єдиним власником нерухомого майна є саме [PERSON] . На думку суду, факт спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу не створює автоматично статусу нерухомого майна, як спільного сумісного майна. Отже, у задоволенні позовних вимог про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, слід відмовити. Відповідно, відсутні і підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування квартири від 13.08.2020р. недійсним та припинення права власності на неї відповідача [PERSON] . При цьому, на думку суду, жодних підстав вважати, що при відчуженні квартири [ADDRESS] , [PERSON] повинна була давати згоду (слід було отримати її згоду) на розпорядження майном, яке належало [PERSON] , немає. Крім того, визнання договору дарування від 13.08.2020р. недійсним з обставин та підстав, зазначених позивачем у позові та в судовому засіданні представником позивача, порушило б майнові права відповідача [PERSON] щодо володіння, користування отриманим в дар нерухомим майном. На підставі викладеного та

Outcome: partial