Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи його тим, що 01 вересня 2016 р. вони уклали шлюб, який був зареєстрований Доманівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. Від даного шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем. Між сторонами досягнута згода щодо місця проживання дитини, а саме: проживання з матір'ю. Одруження з відповідачем виявилося невдалим, через своєрідність характерів між ними постійно виникали непорозуміння та сварки. Шлюбні відносини подружжя не підтримує та проживає окремо з липня 2017 р. Спроби примиритися позитивного результату не дали, а тому позивач просить розірвати шлюб. У підготовче судове засідання сторони не з'явилися, надали письмові заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі та розірвати шлюб, посилаючись на неможливість їхнього примирення. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З письмових матеріалів встановлено, що 01 вересня 2016 р. між сторонами Доманівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області зареєстрований шлюб. Від шлюбу подружжя має сина [PERSON], [INFO], який, як вбачається з довідки виконкому-1 Доманівської селищної ради №110 від 17.01.2018 р., проживає з матір'ю. Тією ж довідкою підтверджено, що подружжя разом не проживає. Статтею 110 Сімейного кодексу України визначене право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Статтею 112 того ж Кодексу визначено, що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З викладених у позові обставин встановлено та підтверджено письмовими матеріалами, що подружжя разом не проживає з липня 2017 р., тобто понад півроку. Зазначене свідчить про відсутність підстав для надання сторонам строку на примирення та неможливість збереження шлюбу. Викладені позивачем обставини щодо фактичного припинення сторонами подружніх стосунків та неможливості їх відновлення, що суперечить інтересам позивача, відповідачем визнані безумовно, як вбачається з його письмової заяви. За такого суд прийшов до висновку, що визнання позову відповідачем [PERSON] не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, тобто підстави для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання позову судом не встановлені. Зазначене є підставою для задоволення позову відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач позов визнав під час підготовчого судового засідання до початку розгляду справи по суті, позивачеві підлягає поверненню з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 352 гривні 40 коп.

Outcome: approved