Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування від 09.01.2015 року. В будинку зареєстровані та проживають позивач, [PERSON] та [PERSON] Відповідач зареєстрований в будинку з 1983 року, але фактично не проживає в вказаному будинку з 2014 року і по теперішній час. У добровільному порядку відповідач не має бажання знятися з реєстрації. Позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Від відповідача відзив на позов або письмові пояснення не надходили, відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.ст.223 ч. 4, 280ЦПК України та думки представника позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. У відповідності із ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS], що знаходиться по [ADDRESS] .на підставі договору дарування від 09.01.2015 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Задачиною Н.В., реєстровий номер №14. Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 25.05.2018 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 08.08.2000 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, крім іншого, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову та усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком. На підставі викладеного та

Outcome: approved