Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання додаткового строку для прийняття спадщини, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON], яка заповіла позивачу частини належної їй на праві власності квартири [ADDRESS], згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №9-992 від 29.07.2008. Окрім позивача, спадкоємцем першої черги за законом є син померлої - [PERSON], який вважається таким, що фактично прийняв спадщину, оскільки на день смерті матері проживав разом з нею. Враховуючи, що лише 16 липня 2018 року позивач мала змогу звернутися в нотаріальні органи з заявою про прийняття та видачу свідоцтва про право на спадщину померлої [INFO] [PERSON], державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В. позивачу було відмолено у видачі свідоцтва у зв'язку з пропущенням встановленого законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини, про що в той же день складено відповідну Постанову про відмову вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину. Причиною пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини вважаю свою відсутність на території України та перебування за кордоном. У зв'язку з викладеним вище позивач просить суд задовольнити позовні вимоги та визначити [PERSON] додатковий строк в два місяці з дня набрання рішення законної сили для подання заяви про прийняття спадщини. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08.02.2019 відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання додаткового строку для прийняття спадщини. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08.02.2019 задоволено клопотання представника позивача-адвоката Родіни Олени Василівни про витребування доказів та витребувано у П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії спадкової справи, померлої [INFO] [PERSON]. 05.03.2019 до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON], відповідно до якого відповідач зазначив, що приблизно о 2002 році, моя сестра, [PERSON] поїхала за кордон в Італію. На момент від'їзду, нашим батькам було по 77- 79 років. Перед від'їздом ми з позивачкою домовилися, що відповідач доглядає за батьками, а позивач не претендує на квартиру, яка на той момент належала відповідачу та їх батькам в рівних частках. У 2004 році у батька стався сильний інсульт, в результаті якого його паралізувало і два з половиною роки він був лежачим, важко хворим, який вимагав постійного догляду. Оскільки мати була вже в похилому віці, відповідач і його дружина щодня, як мінімум двічі в день (вранці і ввечері), здійснювали за ним догляд. Батько пролежав 2,5 року, і в [INFO] помер. Його частка в квартирі дісталася відповідачу з його матір'ю. Смерть батька відразу відобразилась на стані здоров'я матері. На той час їй було 82 роки. Відразу після смерті батька у матері почали проявлятися симптоми деменції. У березні 2008року матір'ю було складено заповіт на позивача. Позивач не повідомила про наявність заповіту. У 2012 році сестра попросила дружину відповідача залишити роботу, і повністю зосередитися на догляді за матір'ю. Дружина відповідач звільнилася з роботи і повністю зайнялася доглядом за [PERSON] У 2014 році дружина відповідача змушена була оформити собі пенсію, так як потрібні були кошти. У 2013 році ми змушені були поставити маму на облік в психо-неврологічному диспансері, так як потрібні були сильні заспокійливі. 14 років ми доглядали за важко хворими батьками, відчуваючи значні фінансові труднощі. 01 січня 2018 році померла мама [PERSON]. Позивачка неодноразово заявляла, що не збирається повертатися в Україну. Наскільки мені відомо, позивач приїхала в Україну 22 червня 2018 року, тобто до закінчення строку прийняття спадщини. Через чотири дні позивачка приїхала до відповідача додому за своїми речами, і поїхала в санаторій «Миргород». В той же час до нотаріуса із заявою про відкриття спадщини позивачка звернулась лише 16 липня 2018 року, хоча мала об'єктивну можливість зробити це до закінчення строку прийняття спадщини. У зв'язку з викладеним вище відповідач просить суд відмовити в позовних вимогах. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11.03.2019 задоволено клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів та витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію, а саме: чи перетинала в період з [INFO] року по 16.07.2018 року кордон України громадянка України [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER], паспорт [NUMBER], виданий Дарницьким РУ ГУМВС України в м. Києві 17 вересня 1996 року, зареєстрована за адресою [INFO] із зазначенням дати перетину кордону під час в'їзду до України та виїзду з України. Представник позивача Родіна О.В. в судових засіданнях підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник - Нагорний О.В. в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог, посилаючись на зазначені обґрунтування, які викладені в відзиві на позов, а тому просили відмовити повністю. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], яке видане 02.01.2018, Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 4. [PERSON], заповіла позивачу [PERSON] належну їй на праві власності 1/3 частину квартири [ADDRESS], згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №9-992 від 29.07.2008. Також, судом встановлено, що спадкоємцем першої черги за законом є син померлої - [PERSON] (відповідач по справі). [PERSON] успадкував 1/3 частину квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON], згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №9-553 від 15.04.2008. 16 липня 2018 року [PERSON] звернулася до П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 16 липня 2018 року Постановою державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державні нотаріальної контори Романенком О.М. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері - [PERSON], оскільки спадкоємець [PERSON] пропустила встановлений чинним законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини. Відповідно до ст.1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. Відповідно ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1272 ЦК України встановлено, що у разі, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до змісту ст. 1272 ЦК позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: 1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори; 2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви. При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов'язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року встановлено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ст. 15 ЦК України). Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. За змістом цієї статті, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів і заперечень учасників справи та її фактичних обставин. Як установлено судом, позивач [PERSON] перетнула державний кордон України у строк задля вчасного подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, а саме: дата перетину на Україну 15.06.2018 (Мілан-Київ), а дата перетину з України 25.07.2018 (Київ-Мілан), що підтверджено довідкою від 04.04.2019 № 0.184-12674/0/15-19, Головного центру спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, але остання не скористалась правом на прийняття спадщини. Крім того, судом установлено, що [PERSON] 16 червня 2018 року отримала свідоцтво про смерть [PERSON], померлої [INFO], що підтверджено саме свідоцтвом про смерть [NUMBER] яке повторно видане Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Отже, звертаючись до суду з позовом, позивачка [PERSON] та її представник не надали належних та допустимих доказів того, що з січня 2018 по липень 2018 року їй не було відомо про смерть її матері, а також доказів того, що її проживання за межами України в указаний період було пов'язано з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк у зв'язку із чим позивач не виконала свій процесуальний обов'язок із доведення тих обставин, на які посилалася як на підставу своїх вимог і заперечень. Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин, при відсутності будь-яких перешкод і труднощів для подання заяви не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. Таким чином, враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачкою та її представником не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивачки, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed