Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що вона на праві приватної власності є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В належному їй будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , які фактично не проживають за вказаною адресою з 2013 року. Їх речей у належному позивачу будинку немає, станом будинку відповідачі не цікавляться, не сплачують комунальні платежі та не приймають участі у ремонті вказаного будинку. Місце їх перебування позивачу не відоме. Відповідачі не є членами сім`ї позивача та не є наймачами. Просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, просила суд розглянути справу за її відсутності. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, про причини неявки відомостей не надходило. У встановлений судом строк відповідачі відзив на позовну заяву не надали. Зі згоди позивача суд ухвалює проводити заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимогст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку 22 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Луганської області Бутаковою І.Г., позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки №4372, виданої позивачу [PERSON] виконавчим комітетом Станично-Луганської селищної ради 09 грудня 2019 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що також вбачається з копії домової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку за вказаною адресою. Актом обстеження матеріально-побутових умов, складеним депутатом Станично-Луганської селищної ради, підтверджується, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично там не проживають з січня 2013 року. Позивач, звертаючись до суду, посилається на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами її сім`ї, та з 2013 року не проживають у належному їй будинку, тому втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Безпідставне перебування відповідачів на реєстраційному обліку в будинку, на думку позивача, свідчить про перешкоди у користуванні власністю та є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. У відповідності до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння,користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. З досліджених у судовому засіданні матеріалів справи встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами родини позивача, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , не проживають з 2013 року, особистих речей там не мають, обов`язки щодо утримання будинку і сплати комунальних послуг не несуть, а отже, своєю реєстрацією в будинку чинять перешкоди власнику позивачу [PERSON] у розпорядженні своїм майном. Таким чином, порушення права власності мають бути усунуті відповідно до положень ст. 321 ЦК України, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений у його здійсненні. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки у зазначеному випадку саме такий спосіб захисту дає можливість реального усунення порушення права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved