Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] з вимогами [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом виселення відповідача з належної позивачу житлової квартири [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючисьна те, що відповідач - її колишній чоловік не сплачує комунальних платежів, зловживає алкогольними напоями, спричиняє з нею сварки та скандали, вчиняє відносно неї психологічне насильство, а також застосовує фізичну силу та завдав їй тілесні ушкодження. Добровільно виселитися відповідач не бажає. Відповідач позову не визнав, не заперечує існування конфліктних відносин у квартирі, де він проживає, однак стверджує, що сварки ініціює позивачка. Він постійно, протягом …… років проживає у квартирі по [ADDRESS] , своєю працею та коштами здійснив покращення квартири, іншого житла не має. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив, що позивачу на праві особистої власності належить житлова квартира [ADDRESS] , згідно договору дарування від 27 серпня 2003 року. Фактично у квартирі зареєстровані та постійно проживають позивач, відповідач, їх повнолітня донька [PERSON] та малолітній син [PERSON] , що засвідчують копія будинкової книги та довідка Залозецької селищної ради. Шлюб між сторонами розірвано 26 вересня 2012 року, згідно рішення Зборівського районного суду. Позивач зверталася до органів поліції з приводу скандалів та конфліктів з відповідачем і щодо нього складалися протоколи за ст.173-2 КУпАП. Справи про адміністративні правопорушення, а саме з приводу вчинення відповідачем домашнього насильства стосовно позивача неодноразово розглядалися судом, що засвідчують копії постанов у справах про адміністративні правопорушення. Факт неприязних стосунків між сторонами засвідчили також свідки [PERSON] - дочка сторін, [PERSON] - мати позивачки, [PERSON] - сестра позивача. Вироком Зборівського районного суду від 18 серпня 2020 р. [PERSON] визнано винним та засуджено за ч.1 ст.125 КУпАП. Встановлено, що [PERSON] спричинив своїй колишній дружині [PERSON] тілесні ушкодження на ґрунті домашнього скандалу. Однак на час розгляду даної цивільної справи вирок не набрав законної сили. Згідно ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Проте, відповідно до ст. 156 ЖК припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. В силу ст.157 Житлового Кодексу України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Згідно ст.116 Житлового Кодексу України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Однак, при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Такий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2018 року за результатами розгляду цивільної справи № 295/16994/15-ц, провадження №61-11571св18. Суд погоджується, що між сторонами існують тривалі неприязні стосунки і за вчинення протиправної поведінки відповідача може бути притягнуто до передбаченої законодавством відповідальності. Несплата відповідачем комунальних послуг не може бути достатньою підставою для його виселення. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду (ст.47 Конституції України, ч.4 ст.9, ст.156 Житлового кодексу України, ст.311 ЦК України). . Норм щодо виселення з житла лише з причин несплати заборгованості законодавством України не передбачено. З приводу цього позивач має право вимагати притягнення відповідача до цивільно - правової відповідальності. Крім цього, встановлено, що відповідач постійно проживає у квартирі по [ADDRESS] з 2004 року. Докази того, що відповідач має інше житло відсутні. Рішенням Європейський Суд з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. За таких обставин відсутні законні підстави для виселення відповідача з займаного ним житла, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed