Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] ([INFO]) та її малолітню дочку [PERSON] ([INFO].) такими, що втратили праві користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що їй, [PERSON], на підставі Договору купівлі-продажу від 08.06.2010 року, належить на праві власності квартира [ADDRESS], Син [PERSON] - батько малолітньої [PERSON] помер [INFO]. у м.Львові. З 10.09.2010 року вона зареєстрована та постійно проживає у вищезазначеній квартирі [ADDRESS]. Крім позивача у даній квартирі зареєстровані колишня невістка [PERSON] ([INFO],) та її малолітня дочка [PERSON] ([INFO]), які з червня 2013 року фактично не проживають у квартирі та не сплачують жодних комунальних платежів, так як забравши всі свої речі, вони добровільно виїхали разом на постійне проживання в Республіку Італія, де [PERSON] разом з малолітньою дочкою [PERSON] постійно проживають до сьогоднішнього дня і наміру повертатись в Україну не мають. У зв'язку з тим, що в квартирі зареєстровані відповідачі, які фактично з червня 2013 року і по сьогоднішній день там не проживають - у неї, як власника квартири та пенсіонера по віку станом на сьогодні виникли труднощі щодо реалізації свого права власності, а саме: позбавлення права на оформлення державної субсидії на житло у зв'язку із врахуванням доходу за особу (відповідача), яка перебуває за кордоном і не бере участь у сплаті комунальних послуг, і також виникає необхідність сплати додаткових коштів за комунальні послуги, за особу (відповідача), якій вони не надаються, але нараховуються, а також утрудняють здійснення інших, передбачених законодавством України майнових прав. А відтак, як власник квартири [ADDRESS], має право вимагати визнання відповідачів по справі [PERSON] ([INFO],) та її малолітню дочку [PERSON] ([INFO].), які не є членами сім'ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням даної квартири. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 21 травня 2018 року, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності його та позивача [PERSON], позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задоволити. Не заперечує проти винесення судом заочного рішення по справі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], у судове засідання не з'явилися, про причину неявки суд не повідомили, не використали наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву. Крім того, відповідачі повідомлявся про день та час розгляду справи в порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідачі вважаються належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Тому суд визнає причини неявки відповідачів неповажними і відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у їхній відсутності. Представник третьої особи виконавчого комітету Бориславської міської ради як орган опіки та піклування Герцан Н.В., яка діє на підставі довіреності №394 від 17 вересня 2018 року у судовому засіданні не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги щодо малолітньої [PERSON] вважає безпідставними. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, оглянувши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON], на підставі Договору купівлі-продажу від 08 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Паньків Г.О. та зареєстрованого в реєстрі за №513 належить на праві власності квартира [ADDRESS], що підтверджується Витягом №26844531 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.07.2010р. З 10 вересня 2010 року позивач зареєстрована та постійно проживає у вищезазначеній квартирі [ADDRESS], що підтверджується паспортом громадянина України серія [NUMBER], який виданий Залізничним РВ УМВС України у Львівській області 22.10.1998р та Будинковою книгою для прописки громадян, що проживають в [ADDRESS]. ЇЇ син [PERSON] - батько малолітньої [PERSON] помер [INFO] року у м.Львові, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданим повторно 10 квітня 2013 року Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстицію. Крім позивача у даній квартирі зареєстровані колишня невістка [PERSON] та її малолітня дочка, внучка позивача [PERSON], [INFO], які з червня 2013 року фактично не проживають у квартирі та не сплачують жодних комунальних платежів, так як забравши всі свої речі, вони добровільно виїхали разом на постійне проживання в Республіку Італія, де [PERSON] разом з малолітньою дочкою [PERSON] постійно проживають до сьогоднішнього дня. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до висновку від 16 серпня 2018 року № 187 Орган опіки та піклування Бориславської міської ради, констатувавши, що з'ясувати всі обставини справи неможливо, у зв'яку з не встановленням місця знаходження відповідачки та неможливості з'ясувати її думку з розглядуваного питання, дійшов висновку про недоцільність визнання [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS], оскільки це призведе до безумовної втрати права дитини на житло. Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд не погоджується з вказаним висновком, оскільки вважає його недостатньо обґрунтованим з наступних підстав. Частинами 1,2 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. ч. 1,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. Пунктом 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] в будинку [ADDRESS] в фактично не мешкає з матір'ю з червня 2013 року, оскільки за волевиявленням останньої виїхали на постійне проживання в Республіку Італія, де постійно проживають до сьогоднішнього дня. Отже, за таких умов визнання [PERSON], [INFO] особою, що втратила право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS], в якому вона фактично тривалий час не мешкає до порушення її прав, на переконання суду, не призведе. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачі не проживають на спірній житловій площі понад один рік без поважних причин, а тому їх слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідачку [PERSON].

Outcome: approved