Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивувала тим, що 22.07.2000 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований виконкомом Пузняковецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області. Від цього шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем [PERSON] та перебуває на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося. Через відсутність взаємоповаги одне до одного, між подружжям виникають постійні скандали, що спричиняють психологічний тиск позивачу та дитині. Спільного господарства та побуту [PERSON] та [PERSON] не ведуть. Подружнє життя з відповідачем не підтримують більше двох років. З вищенаведених підстав, позивач [PERSON] вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим. Після розірвання шлюбу, в інтересах дитини, позивач просить залишити дитину [PERSON], [INFO], проживати з нею. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, проте, як вбачається з матеріалів справи, подала до суду заяву від 13.01.2016 року, в якій просить розглянути справу за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з'явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вбачається, що повістку про виклик до суду від 23.12.2015 року було вручено позивачу особисто 25.12.2015 року. Заяви про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або, якщо повідомлені ними причини неявки визнані неповажними, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, оскільки проти такого вирішення справи не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з наданих позивачем доказів, 22.07.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований виконкомом Пузняковецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження, зроблено запис за № 3, що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER], виданим 22.07.2000 року. Від цього шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO] (про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за № 230 згідно з Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області від 07.03.2001 року). Шлюбні відносини з відповідачем не підтримують більше двох років. Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із ст. 55 СК України вбачається, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Враховуючи наведене та з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а отже, укладений між сторонами по справі шлюб підлягає розірванню.

Outcome: approved