Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності. Позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначила, що рішенням № 92/10 виконкому Фрунзенської райради депутатів трудящих зобов`язано Фрунзенське РЖУ видати свідоцтво про право особистої власності на будинок літ «А-1» з надвірними будівлями [PERSON] та [PERSON] згідно фактичному користуванню в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . Так, 02 березня 1976 року виконавчим комітетом Фрунзенської районної ради депутатів трудящих райжитлоуправління Фрунзенського району було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, яким [PERSON] виділено 61/100 частку житлового будинку, що відповідає площі квартири [ADDRESS] . Під час будівництва будинку він був поділений на 2 ізольовані квартири, які розподілялися наступним чином: у квартирі [ADDRESS] будуть проживати мати, батько позивачки та позивачка, а у квартирі [ADDRESS] , площа якої відповідає 39/100 частки будинку буде проживати брат позивачки ( [PERSON] ) зі своєю сім`єю. Після смерті [PERSON] , все його майно успадкувала його донька - [PERSON] . Крім того, мати відповідачки [PERSON] будувала будинок розташований за адресою: [ADDRESS] разом із своїм чоловіком - [PERSON] та в майбутньому була записана у документах як «забудовник», отримала у власність 61/100 зазначеного домоволодіння. В подальшому вона проживала у квартирі [ADDRESS] зі своїм чоловіком та донькою - [PERSON] до дня своєї смерті. [PERSON] прожила однією сім`єю разом з батьками 41 рік, разом з ними вона виконувала капітальні та поточні ремонти у квартирі [ADDRESS] . При цьому, підтвердженням того факту, що [PERSON] проживала в квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] проживав в квартирі [ADDRESS] є те, що у 1981 році [PERSON] було перебудовано кімнату № [NUMBER] зі зменшенням її площі та збудоване окреме кладове приміщення. Цей факт свідчить про те, що [PERSON] дійсно проживав та розпоряджався на власний розсуд квартирою [ADDRESS] . Ці перебудови були зроблені [PERSON] задля того, щоб в подальшому стати на квартирний облік. Проте, в подальшому з 1991 року [PERSON] використовував квартиру [ADDRESS] як місце для зберігання власних речей та меблів, там до теперішнього часу знаходяться його власні речи. Також підтвердженням проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] є те, що вона була власником особистих рахунків за електро- та газопостачання, оскільки всі лічильники були розташовані саме у квартирі [ADDRESS] . Слід відмітити, що згідно квитанції за газопостачання (де власником рахунку є саме [PERSON] ) опалювальна площа складає 60,7 кв.м, що відповідає опалювальній площі квартири [ADDRESS] де й проживала [PERSON] оскільки рахунки були оформлені на її ім`я та вона їх сплачувала з урахуванням одержуваних субсидій на оплату комунальних платежів. В квартирі [ADDRESS] до цього часу, знаходяться меблі та речі, які були придбані батьками позивачки та самою позивачкою і якими вони користувалися все своє життя. Просить суд, з урахуванням зміненого предмету позову, визнати за нею право власності в натурі на частину житлового будинку [ADDRESS] , що складається з приміщень «1-1», «1-2», «1-3», «1-5», «1-6», літ. «а-3», літ. «а-3», літ. «а-4», літ. «Г», літ. «В», літ. «З» згідно технічного паспорта житлового будинку. Представник відповідача - [PERSON] , який діє на підставі договору № 10/08-2019 від 27 серпня 2019 року, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що доводи, викладені у позовній заяві [PERSON] є незаконними та необгрунтованими, з огляду на наступне. Звертає увагу суду на той факт, що вказаний позов вони розглядають як спробу перерозподілити ідеальні долі співвласників у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та виділити у власність позивача по даній справі інші ніж їй було виділено приміщення. Так, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.02.2019 року у справі № 645/3446/16-ц, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 02.07.2019 року у справі № 645/3446/16, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, зобов`язано [PERSON] виплатити [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 21274,00 грн., а також стягнуто судові витрати по справі у розмірі 551,20 грн. та 7836,00 грн. Вказаним рішенням суду [PERSON] виділено у житловому будинку літ. «А-1», який розташований за адресою: [ADDRESS] , наступні приміщення: житлова кімната «1-2» площею 10,0 кв. м, житлова кімната «1-3» площею 9,2 кв. м, житлова кімната «1 -4» площею 19,3 кв. м, кухня «1 -5» площею 12 кв.м; по прибудові літ. «а» наступні приміщення: кухня літ. «1-1» площею 10,8 кв.м, комору літ. «1-6» площею 3,7 кв.м; по надвірним спорудам: тамбур літ. «а-3», ганок літ. «а-4», сарай літ. «Г», сарай літ. «В», вбиральня літ. «З», льох літ. «Б», ворота №7, замощення №4, хвіртка № 8, огорожа № 9, огорожа № 12, 1/2 частина огорожі №13, хвіртка № 16, 1/2 частина тр.колодязя № 6, 1/2 частина замощення І, що складає 609/1000 часток від житлового будинку з надвірними спорудами. При цьому, [PERSON] виділено у житловому будинку літ. «А-1», який розташований за адресою: [ADDRESS] , наступні приміщення: кухня літ. «2-2» площею 8,5 кв.м, житлова кімната «2-3» площею 19,9 кв. м, житлова кімната «2-4» площею 4,4 кв.м, комора літ. «2-5» площею 1,2 кв.м; по прибудові літ. «а» наступні приміщення: кухня літ. «2-1» площею 11,2 кв.м; по надвірним спорудам: ганок літ. «а-2», вбиральня літ. «Д», льох літ. «Б», огорожа №10, хвіртка №11,1/2 частина огорожі №13, хвіртка №14, ворота №15, 1/2 частина тр. колодязя №6, 1/2 частина замощення І, що складає 391/1000 часток від житлового будинку з надвірними спорудами. Крім того, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.02.2019 р. у справі № 645/3446/16- ц та постановою Харківського апеляційного суду від 02.07.2019 р. у справі № 645/3446/16 встановлені наступні обставини, які не підлягають доказуванню в рамках вже даної справи: - первісними власниками спірного житлового будинку, які набули права власності в порядку забудови, були батько [PERSON] - [PERSON] - та мати [PERSON] (одночасно бабуся [PERSON] ) - [PERSON] , між якими було проведено перерозподіл ідеальних часток в зв`язку з перебудовою будинку - 39/100 часток за [PERSON] , 61/100 часток - за [PERSON] , - співвласниками будинку [PERSON] та [PERSON] жодних договорів про користування будинком не укладалося, - [PERSON] та [PERSON] набули відповідну частку у праві власності в житловому будинку у спадок після смерті своєї матері [PERSON] в рівних частинах, в подальшому вказану частку свого батька [PERSON] успадкувала [PERSON] , тобто на належні сторонам частки можуть припадати будь-які приміщення, що перебували у власності попередніх власників будинку, - [PERSON] також користувався частиною житлового будинку, де за життя мешкала його мати [PERSON] , переселявся мешкати в цю частину будинку, а в 2014 році надав згоду на тимчасове заселення в цю частину будинку родичів з тимчасово окупованої території України, які і мешкають там на теперішній час, - [PERSON] за життя приймав активну участь у благоустрою будинку в цілому, влаштуванні в ньому системи газового опалення та ін. Таким чином, вказані обставини не підлягають доказуванню в рамках справи № 645/4654/19, що наразі розглядається Фрунзенським районним судом м. Харкова за позовом [PERSON] . Окрім цього, для оформлення свого права на спадкування [PERSON] особисто зверталась до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після своєї матері [PERSON] , особисто подавала відповідні документи для оформлення спадщини (в т.ч. і спірне свідоцтво про право власності на будинок від 02.03.1976 р.) та в подальшому особисто одержала та зареєструвала в КП «Харківське БТІ» свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 61/200 частку спірного житлового будинку. Протягом одинадцяти років після оформлення свого права власності [PERSON] повністю влаштовував розмір її частки у праві власності на спірний будинок і тільки після ухвалення судом вищевказаного рішення та перерозподілу ідеальних часток співвласників, у неї виникли запитання до правовстановлюючих документів на будинок. Так, згідно виконавчого листа № 2-459 народного суду Московського району м. Харкова від 02.11.1945 р. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належала частина домоволодіння (по 1/4 кожному) по [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] належала 1/4 частина вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 19.08.1947 року. Після реконструкції (перебудови) будинку було збільшено житлову та загальну площу будинку (до 64,1 кв.м. та 109,9 кв.м. відповідно). Оскільки [PERSON] не приймала участь в будівництві та не проживала вже у будинку на підставі рішення виконкому Фрунзенської райради депутатів трудящих № 92/10 від 02.04.1975 р. Міськ. БТІ було анульовано реєстрацію її права власності на частину будинку по [ADDRESS] . Внаслідок вказаної перебудови та анулювання реєстрації права власності на будинок було перерозподілено частки співвласників у праві власності на будинок та одержано ними свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, як і було передбачено рішенням виконкому Фрунзенської райради депутатів трудящих № 92/10 від 02.04.1975 року. Тому, твердження позивача про те, що будь-якими маніпуляціями та підробками була змінена форма власності на будинок з особистої на спільну часткову взагалі не витримують жодної критики. В силу перехідних положень ЦК України 16.01.2003 року до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст. 101 ЦК УРСР 1963 року в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). Тобто діюче на той момент законодавство допускало наявність особистої власності на частину житлового будинку, що було відображено у правовстановлюючих документах [PERSON] та [PERSON] , яким на підставі свідоцтв на право особистої власності від 02.03.1976 року належали 39/100 та 61/100 частин спірного будинку відповідно. Спірний житловий будинок за адресою [ADDRESS] до 2019 року був єдиним об`єктом, частки співвласників в ньому ніколи не виділялись, а порядок фактичного користування будинком не визначався. Тобто усім співвласникам належала на праві особистої власності певна частина вказаного житлового будинку та надвірних споруд. Вперше виділення часток співвласників відбувся у 2019 році на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.02.2019 р. у справі № 645/3446/16-ц. Таким чином, вказані документи повністю відповідали як фактичним обставинам здійснення права власності на спірний будинок, так і положенням діючого законодавства. Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів підтверджуючих, що за життя [PERSON] в установленому законом порядку було оформлено право власності на спірні приміщення у домоволодінні. В той же час, в матеріалах справи наявні документи, які підтверджують той факт, що [PERSON] за життя набула право власності на 61/100 всього домоволодіння. Разом з тим, звертає увагу на те, що позивачем пропущено строк звернення із даним позовом щодо кожного із свідоцтв про право власності на будинок, про недійсність яких ним заявлено в рамках даного позову, оскільки згідно відповідних положень як ЦК УРСР 1963 року, так і ЦК України 2003 року пропуск позивачем є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог та було подано до суду відповідну заяву про застосування строків позовної давності, вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] має бути відмовлено ще і з вказаних підстав. Позивачем [PERSON] було надано до суду відповідь на відзив, в якому зазначає наступне. Перший будинок за адресою: [ADDRESS] був збудований у 1935 році [PERSON] , батьком [PERSON] або рідним дідусем відповідача [PERSON] . Мати позивача [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] у 1939 році, тобто будинок вже був збудований. Після того, як [PERSON] загинув у 1943 році, будинок збудований у 1935 році за адресою: [ADDRESS] в судовому порядку був розподілений спадкоємцям по ј кожному, а саме: [PERSON] (дружині), [PERSON] (дочці) та [PERSON] (матері померлого [PERSON] ). Про це свідчить виконавчий лист № 2-459 народного суду Московського району м. Харкова від 02.12.1945 року, що знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи будинку [ADDRESS] . Потім [PERSON] , мати позивача та [PERSON] придбала у свекрухи [PERSON] ј частину будинку та їй стало належати Ѕ частина будинку. Про це свідчить договір купівлі-продажу від 19.08.1947 року, який також знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи, що зазначено в рішенні виконкому Фрунзенської райради депутатів трудящихся від 02 квітня 1975 року. Проте, позивач [PERSON] даною позовною заявою не має на меті спробу перерозподілити ідеальні долі співвласників будинку, як зазначає відповідач, тому що спірний будинок збудований в 1966 році іншими забудовниками, а саме батьками позивача - [PERSON] і [PERSON] , а не [PERSON] . Ідеальні долі на які був розподілений будинок збудований у 1935 році не переносяться на будинок збудований у 1966 році. На будинок, збудований у 1966 році в матеріалах інвентаризаційної справи є тільки 3 документи: акт прийомки будинку, рішення райвиконкому про затвердження акту прийомки будинку і зміни в поверховому плані будинку, а саме зменшення житлової площі кв. [ADDRESS] , де мешкав [PERSON] та його сім`я, за рахунок кімнати №2-4 в 1982 році. Тому вважає, що недоцільно вести будь-які розмови щодо ідеальних долів, які взагалі не можуть бути розглянуті в розрізі нового будинку. Так, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова №645/3446/16ц дійсно виділено у власність [PERSON] кв. [ADDRESS] по неіснуючим відсоткам (39/100 + 61/200 = 139/200) або по ідеальним долям які не мають жодного правового ґрунтування. Таке рішення винесено не на основі матеріалів інвентаризаційної справи, яку суд витребував у БТІ для з`ясування невідповідності свідоцтв про право особистої власності [PERSON] та [PERSON] рішенню райвиконкому №92/10, а на свій розсуд, який був вигідний за певних обставин. Крім того, в матеріалах інвентаризаційної справи немає екземпляру рішення виконкому Фрунзенської райради депутатів трудящих 92/10. Відповідач стверджує, що для оформлення свого права на спадкування [PERSON] особисто зверталась до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, [PERSON] , особисто подавала відповідні документи на оформлення спадщини (в т.ч. і спірне свідоцтво про право власності на будинок від 02.03.1976 року). Крім того у своєму відзиві відповідач зауважила, що протягом 11 років після оформлення свого права власності [PERSON] повністю влаштовував розмір її частки у праві власності на спірний будинок і тільки після ухвалення судом вище вказаного рішення та перерозподілу ідеальних часток співвласників, у неї виникли запитання до правовстановлюючих документів на будинок. Однак, у [PERSON] раніше не виникало запитання про правовстановлюючі документи, тому що після того, як [PERSON] оформив моє право власності на 61/200 частини будинку пояснив, що незважаючи на те, що будинок має 2 квартири, але весь будинок має одну поштову адресу, то площі квартир в будинку визначаються у відсотках від загальної площі будинку, бо квартири не мають окремих поштових адресів. Площа квартири [ADDRESS] в якій проживала [PERSON] з батьками однією сім`єю понад 40 років, дійсно складає 61% від загальної площі будинку. Згідно поясненням [PERSON] і заповіту [PERSON] [PERSON] отримала у спадок 1/2 площі кв. [ADDRESS] , тобто 61/200 частини будинку. Всі 11 років після смерті матері і до 08 листопаду 2017 р. (до моменту отримання уточненого позову по справі №645/3446/16) спокійно користувалась кв. [ADDRESS] , будучі впевненою в тому, що Ѕ квартири [ADDRESS] є її власністю і не здогадувалась про порушення своїх прав. Порушення права досі триває, тому вести мову по застосування строків позовної давності взагалі не доцільно. [PERSON] не знала про ідеальні частини будинку, ні про те, що її батьки [PERSON] та [PERSON] збудувавши будинок, а собі в ньому кв. [ADDRESS] - не були юридично власниками цієї квартири. Крім того, зазначає, що не надання стороною відповідача будь-яких документів щодо розподілу буд. [ADDRESS] , збудованому у 1966 році на частки свідчить по відсутність таких документів, а тому 61/100 і 39/100 частини будинку визначені в свідоцтвах є підробкою і маніпуляцією документів (свідоцтв). У відзиві на позовну заяву [PERSON] сторона відповідача зауважила, що порядок фактичного користування будинком не визначався. Це зауваження не відповідає дійсності. Так, рішенням райвиконкому Райради депутатів трудящих «Про затвердження акту прийомки будинку» - це основний первинний документ будинку, він є документом довічного зберігання. Рішення виконкому райради трудящих Фрунзенської районної ради депутатів трудящих №92/10 від 02 квітня 1975 року узаконює будинок [ADDRESS] , де в вирішальній частині рішення прямо сказано: узаконити цей будинок, визначає забудовників будинку, його власників. Тільки рішення райвиконкомів (за відсутності судових рішень) визначає порядок оформлення свідоцтв на право особистої власності, що передбачено і формою бланків свідоцтв на право особистої власності та Законом Української PCP «Про районну раду депутатів трудящих Української PCP» від 15 липня 1971 р. Таким чином, просить позивну заяву задовольнити в повному обсязі. Представником відповідача - [PERSON] , подано заперечення на відповідь на відзив, в яких вважає доводи, викладені у позовній заяві [PERSON] незаконними та необґрунтованими, з огляду на наступне. Так, твердження позивача про знесення первісного будинку та будівництво фактично двох об`єктів права власності квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. Відповідно до рішення Виконкому Московської районної Ради депутатів трудящих № 81 від 22.06.1965 року [PERSON] було дозволено зробити прибудову житлового приміщення з боку [ADDRESS] по ширині на 3 м. та по довжині існуючого будинку. Звертає увагу суду на те, що у рішенні виконкому Фрунзенської Райради депутатів трудящих № 92/10 від 02.04.1975 року, на яке позивач посилається на підтвердження своїх позовних вимог, зазначено, що згідно рішення Московського Райвиконкому № 81 від 22.04.1965 року [PERSON] було дозволено прибудувати житлову прибудову до будинку, але замість цього вона перебудувала будинок із збільшенням його розміру житлової площею 64,1 кв.м., корисною площею 109,9 кв.м. на дві квартири. Крім того, у випадку знесення первісного будинку і будівництва нового об`єкту нерухомості право власності на первісний будинок мало бути припинено та зареєстровано право власності нових власників на новий об`єкт нерухомості. В той же час, право власності [PERSON] та [PERSON] на спірний будинок ніколи не припинялось та не анулювалось. Таким чином підтверджено той факт, що спірний будинок був перебудований, а не знесений, що стало підставою для перерозподілу ідеальних часток у праві власності його співвласників. При цьому, позивачем не спростовано того факту, що для оформлення свого права на спадкування [PERSON] особисто зверталась до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після своєї матері [PERSON] , особисто подавала відповідні документи для оформлення спадщини (в т.ч. і спірне свідоцтво про право власності на будинок від 02.03.1976 року) та в подальшому особисто одержала та зареєструвала в КП «Харківське БТІ» свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 61/200 частку спірного житлового будинку. Крім того, звертає увагу на той факт, що позивач визнала як мінімум той факт, що вона розписалась в отриманні документів на право власності та нового технічного паспорту на спірний будинок, що, в свою чергу, спростовує її твердження про нібито необізнаність із розмірами часток у домоволодінні. Разом з тим, позивачем не надано до матеріалів справи жодного доказу того, що [PERSON] за життя набула право власності саме на квартиру [ADDRESS] у спірному домоволодінні. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів підтверджуючих, що за життя [PERSON] в установленому законом порядку було оформлено право власності на спірні приміщення у домоволодінні. В той же час, в матеріалах справи наявні документи, які підтверджують той факт, що [PERSON] за життя набула право власності на 61/100 всього домоволодіння. Таким чином, єдиним документом, який визначає розподіл та закріпив за кожним із співвласників конкретні приміщення та споруди є рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.02.2019 року у справі № 645/3446/16-ц, про що нами зазначено вище. Тому, просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 травня 2019 року зазначену позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року закрито підготовче судове засідання по справі, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивач, яка була також допитана у судовому засіданні у якості свідка, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, з підстав викладених у позові, та надала суду пояснення, якими підтвердила, що вона приймала участь в руйнуванні будинку та активну участь у будівництві квартири [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] , який діє на підставі ордеру від 11 листопада 2019 року, у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених його довірителем, та вважає їх доведеними. Присутні у судовому засіданні відповідач та її представник заперечували проти позову та просили відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши доводи учасників справи, показання допитаного в якості свідка позивача, та дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що рішенням № 81 виконкому Московської районної Ради депутатів трудящих від 22 червня 1965 року про дозвіл на прибудову житлового приміщення та перебудови веранди під кімнату по [ADDRESS] , надано дозвіл [PERSON] зробити прибудову житлового приміщення з боку [ADDRESS] по ширині на 3 метри та по довжині існуючого будинку, а також дозволити сарай літ. «Б» знести, а на його місці прибудувати веранду, існуючу веранду перебудувати на кімнату, з послідуючою реєстрації в Міськ. БТІ. Так, рішенням № 92/10 виконкому Фрунзенської Райради депутатів трудящих від 02 квітня 1975 року, затверджено акт прийомки індивідуального будинку літ «А-1» та узаконено будинок [PERSON] та [PERSON] , будинок житловою площею 64,1 м. кв., корисною площею 109,9 м. кв. по [ADDRESS] , зобов`язано Фрунзенське РЖУ видати свідоцтво про право особистої власності на будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями [PERSON] та [PERSON] , згідно фактичному користуванню в домоволодінні по [ADDRESS] . Вирішено просити Міськ БТІ анулювати реєстрацію на частину будинку по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] в зв`язку з втратою об`єкту власності та зобов`язано [PERSON] , [PERSON] зареєструвати будинок в Міськ. БТІ. Згідно свідоцтва на право особистою власності на житловий будинок від 02 березня 1976 року, виданого на підставі рішення виконкому Фрунзенської районної Ради депутатів трудящих № 92/10 від 02 квітня 1975 року про перерозподіл ідеальних долей у зв`язку з перебудовою будинку, 61/100 частини житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві особистої власності. Відповідно до свідоцтва на право особистою власності на житловий будинок від 02 березня 1976 року, виданого на підставі рішення виконкому Фрунзенського районного Ради депутатів трудящих № 92/10 від 02 квітня 1975 року про перерозподіл ідеальних долей у зв`язку з перебудовою будинку, 39/100 частини житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві особистої власності. [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 26 березня 2007 року. Зі свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , вбачається, що батьками зазначено: [PERSON] та [PERSON] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15 квітня 1947 року). Згідно довідки від 08.06.2004 року виданої заступником начальника міського відділу реєстрації актів цивільного стану Харківського обласного управління юстиції, 29 січня 1947 року в міському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського обласного управління юстиції зареєстровано шлюб [PERSON] з [PERSON] , актова запис № 546. Так, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2002 року, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є однією і тією ж особою, що і [PERSON] , [INFO] . Довідкою приватного акціонерного товариства «Харківська автобаза № 2» від 30.06.2017 року, зазначено, що [PERSON] працював на підприємстві з 22 жовтня 1948 року по 24 листопада 1975 року на посаді водія. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 січня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори - Азімовою М.Ч., зареєстрованого в реєстрі за № 4-130, спадкоємцю на Ѕ частку зазначеного в заповіті майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка - [PERSON] . Спадкове майно, на яке в указаній частці видано це свідоцтво, складається з: 61/100 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . На земельній ділянці площею 910 кв.м., розташовано житловий будинок літ «А-1, житловою площею 62.8 кв. м., та надвірні будівлі: сарай літ. В, Г, льох літ. Б, Е, вбиральня літ Д, З, огорожа № 1, 7-12, тр. колодязь № 6, замощення № 4. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 61/200 частку житлового будинку видано [PERSON] . Згідно технічного паспорту, виготовленого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» станом на 03.10.2017 року, за адресою: [ADDRESS] , розташований житловий будинок літ. «А-1», прибудова літ. «а», тамбур літ. «а3», ганок «а4», «а2», льох «Б», «Е», сарай літ. «В»,«Г», вбиральня літ. «Д»,«З», тр. колодязь № 6, огорожа №7-16, замощення № 4, І. Вказаний житловий будинок має загальну площу 110 кв. м, в тому числі, житлова площа 62,8 кв. м, допоміжна площа 47,4 кв. м. За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2019 року, яке набрало законної сили та залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2019 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є у спільній частковій власності - задоволені та перерозподілені ідеальні долі співвласників у житловому будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на 609/1000 часток, замість 139/200 часток, а за [PERSON] - 391/1000 часток, замість 61/200 часток за першим варіантом висновку додаткової судової будівельно - технічної та оціночно -будівельної експертизи № 4254 від 08.08.2018 року наступним чином: «Виділено у власність [PERSON] у житловому будинку літ. «А-1», який розташований за адресою: [ADDRESS] , наступні приміщення: житлова кімната «1-2» площею 10,0 кв. м, житлова кімната «1-3» площею 9,2 кв. м, житлова кімната «1-4» площею 19,3 кв. м, кухня «1-5» площею 12 кв.м; по прибудові літ. «а» наступні приміщення: кухня літ. «1-1» площею 10,8 кв.м, комору літ. «1-6» площею 3,7 кв.м; по надвірним спорудам: тамбур літ. «а-3», ганок літ. «а-4», сарай літ. «Г», сарай літ. «В», вбиральня літ. «З», льох літ. «Б», ворота №7, замощення №4, хвіртка № 8, огорожа № 9, огорожа № 12, 1/2 частина огорожі №13, хвіртка № 16, 1/ 2 частина тр.колодязя № 6, 1/2 частина замощення І, що складає 609/1000 часток від житлового будинку з надвірними спорудами. Виділено у власність [PERSON] у житловому будинку літ. «А-1», який розташований за адресою: [ADDRESS] , наступні приміщення: кухня літ. «2-2» площею 8,5 кв.м, житлова кімната «2-3» площею 19,9 кв. м, житлова кімната «2-4» площею 4,4 кв.м, комора літ. «2-5» площею 1,2 кв.м; по прибудові літ. «а» наступні приміщення: кухня літ. «1-1» площею 11,2 кв.м; по надвірним спорудам: ганок літ. «а-2», вбиральня літ. «Д», льох літ. «Е», огорожа №10, хвіртка №11, 1/2 частина огорожі №13, хвіртка №14, ворота №15, 1/2 частина тр. колодязя №6, 1/2 частина замощення І, що складає 391/1000 часток від житлового будинку з надвірними спорудами. Припинено право спільної часткової власності співвласників в зв`язку з виділенням їх часток майна в натурі. Зобов`язано [PERSON] та [PERSON] для здійснення поділу провести необхідні переобладнання: в перегородці між приміщеннями 1-1 та 2-1 дверний блок демонтувати, проріз закласти; улаштувати самостійні системи опалення, газопостачання, електрозабезпечення у виділюваних частинах, розподіл горищного приміщення житлового будинку проводити по лінії червоного кольору, зазначеної у додатку [ADDRESS] висновку додаткової судової будівельно - технічної та оціночно - будівельної експертизи № 4254 від 08.08.2018 року, без зведення перегородки. Зобов`язано [PERSON] та [PERSON] повідомити органи державного архітектурно-будівельного контролю, місцеві органи виконавчої влади про здійснення переобладнань, погодити переобладнання з органами державного пожежного нагляду, газовим господарством та електрозбутом, виконати ці переобладнання за проектом, розробленим організацією, яка має ліцензію на виконання даного виду робіт. Зобов`язано [PERSON] виплатити грошову компенсацію [PERSON] у розмірі 21 274 грн. 00 коп.» Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Перерозподіляючи ідеальні долі співвласників [PERSON] та [PERSON] , сторін по даній справі у спірному будинку з надвірними спорудами, виділяючи у власність сторонам зазначені вище приміщення, припиняючи право спільної часткової власності співвласників у зв`язку з виділенням їх часток в натурі, Фрунзенський районний суд м. Харкова у рішенні від 4 лютого 2019 року надав оцінку доводам [PERSON] щодо встановленого порядку користування будинком, користування спірними приміщеннями її матір`ю - [PERSON] та зазначено судом, що визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток та технічна можливість виділу часток або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Таким чином, суд вважає, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2019 року, й встановлені ним факти є преюдиційними та повторному доказуванню не підлягають. Доводи позивача фактично зводяться до незгоди з встановленими у справі за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 4 лютого 2019 року фактичними обставинами справи, виділенням у власність [PERSON] спірних приміщень та до переоцінки доказів у вказаній вище справі. Так, доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та право на вказані позивачем [PERSON] спірні приміщення вирішено рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2019 року. Приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, застосувавши позовну давність до позовних вимог, мотивуючи тим, що позивачем [PERSON] пропущено строк звернення із даним позивом, а саме: строк позивної давності щодо вищевказаних вимог почався з 02.03.1975 року та закінчився 02 березня 1978 року. Позивач, заперечуючи проти застосування позовної давності вказувала, що 11 років після смерті [PERSON] і до 08 листопада 2017 року користувалася квартирою [ADDRESS] , будучи впевненою в тому, що Ѕ квартири [ADDRESS] є її власністю і не здогадувалася про порушення своїх прав. Згідно з ст.71 Цивільного кодексу Української PCP загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно з ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу PCP і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», роз`яснено що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до абз.4 п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що оскільки позови про визнання права власності, які пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюється правила про позовну давність. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів з власної ініціативи і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог із застосуванням способу захисту прав, обраного позивачем. Дослідивши надані позивачем письмові докази на підтвердження позовних вимог, а також враховуючи обставини, які доказуванню не підлягають, з огляду на те, що позивачем фактично у позові йдеться про незгоду із вказаним вище рішенням, яке набрало законної сили, позивачем, що вирішується в іншому процесуальному порядку, передбаченому ЦПК, отже суд не знаходить передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed