Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилається на те, що вона є власником будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку крім неї зареєстрований також відповідач по справі [PERSON], котрий протягом тривалого часу в ньому не проживає. Вона, як власник будинку, не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію відповідача в будинку, саме тому просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться в [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтували вищенаведеним та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи у його відсутності чи перенесення судового засідання на іншу дату від нього також не надходило. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, справу, зі згоди позивача розглянуто в порядку заочного розгляду на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши пояснення позивача та її представника, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного Згідно вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу [PERSON], на праві приватної власності належить спірний житловий будинок, що підтверджується копією рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 01.06.2011 року, що набрало законної сили та копією витягу про державну реєстрацію прав №30523201 від 06.07.2011 року (а.с. 7-9). У вказаному будинку крім позивача [PERSON] зареєстрований також її чоловік відповідач по справі - [PERSON], 1973 р.н. Вказане вбачається з довідки Кадубовецької сільської ради №1414 від 04.6.2018 року та облікової картки об'єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки (а.с. 10-13). Відповідач [PERSON] з 2011 року у згаданому будинку не проживає, що вбачається з акту обстеження матеріально побутових умов проживання та акту опитування свідків (а.с. 13-14). В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач це чоловік позивача, шлюб між ними не розірваний, останній зареєстрований в будинку позивача. однак не проживає в ньому з червня 2011 року, де відповідач проживає на жданий час їм невідомо. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Судом встановлено, що спірний житловий будинок набутий позивачем у шлюбі з відповідачем, а саме 06.07.2011 року, проте він не є спільною сумісною власністю подружжя згідно вимог ст.ст. 60-65 СК України, оскільки набутий позивачем [PERSON] в порядку спадкування. Згідно частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частини 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Оскільки об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відомості щодо укладення між сторонами договору найму (оренди) житла у відповідності до ст.ст. 810, 814 ЦК України у суду також відсутні. Угоди про користування спірним житлом не мають, сторони не пов'язані між собою спільним побутом, відповідач утриманням будинку не займається. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача у її домоволодінні. Таким чином суд вважає, що вимога позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться в [ADDRESS] обґрунтована та підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 316, 318, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 57, 60-65 СК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України,

Outcome: approved