Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, просила суд: надати їй право на реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати Департамент адміністративних послуг Маріупольської міської ради здійснити її реєстрацію місця проживання за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є дружиною відповідача [PERSON], разом з серпня 2013 року проживають у вказаному будинку, спільно несуть усі витрати з утримання будинку та по сплаті комунальних послуг. Зареєструвати своє місце проживання за вказаною адросою, за місцем мешкання свого чоловіка вона не може, оскільки на це не має згоди [PERSON], [PERSON] - співвласників будинку, які тривалий час в будинку не проживають. Внаслідок зазначеного Департамент адміністративних послуг Маріупольської міської ради відмовив їй у задоволені заяви про реєстрацію її фактичного місця проживання. Реєстрація місця проживання потрібно їй також для користування послугами медичного обслуговування, пенсійного забезпечення, здійснення виборчого права. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог за наданими доказами та за обставинами, наведеними в позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомлені про час, місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, від останнього надійшла заява про визнання ним позовних вимог та розгляд справи без його участі. За твердженням [PERSON] його племінники: [PERSON] не проживає в спірному будинку з 2013 року, а [PERSON] ніколи не проживала в будинку. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради в судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Неявка в судове засідання зазначених осіб не є перешкодою для розгляду справи, оскільки надані докази дозволяють суду вирішити по суті спірні правові відносини. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Враховуючи позицію сторін щодо спірних правових відносин, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини, за якими вважає, що позивачу у задоволені позову слід відмовити з таких підстав. При вирішенні спірних правових відносин суд перш за все керується наступними вимогами цивільно-процесуального законодавства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом [NUMBER] від 23.07.1997 року, посвідченого нотаріусом, зареєстрованого в реєстрі за №8-4402 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстровим номером 141932414123, власником ? частки будинку [ADDRESS] є [PERSON], а власниками іншої ? частки будинку є [PERSON], [PERSON],в рівних частках, кожному належить по ? частки. За свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER], уклали шлюб 8.05.1975 року [PERSON] та [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис №1539. Згідно копії паспорту [NUMBER], виданого [PERSON], копії домової книги на будинок [ADDRESS] за вказаною адресою значаться зареєстрованими з 1999 року [PERSON] та [PERSON] За даними копії паспорту [PERSON], [NUMBER], позивач значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] Відповідно до Акту комітету самоорганізації населення від 8.11.2017 року, встановлено, що позивач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проживає без реєстрації з серпня 2013 року по теперішній час, відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим з серпня 1999 року, але не проживає з 2012 року, місцезнаходження його невідоме. При зверненні позивача [PERSON] до Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради з приводу реєстрації місця проживання отримала відповідь від 15.01.2017 року, згідно якої звернення [PERSON] від 1.11.2017 року з питання сприяння реєстрації місця проживання, розглянуто Департаментом та роз'яснено їй, що для здійснення реєстрації місця проживання, особі необхідно подати документи визначені Правилами реєстрації місця проживання фізичних осіб визначених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 2.03.2016 року. За змістом вказана відповідь не містить відмови в реєстрації [PERSON] за місцем проживання, вона носить роз'яснювальний, рекомендований характер, тому посилання позивача відносно відмови їй у реєстрації не відповідає дійсності. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною 1 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Отже, в силу норм ст. 358 ЦК України, у зв'язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. Згідно з пунктом 18 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що чинне законодавство передбачає наявність обов'язкової згоди усіх співвласників квартири, будинку на вселення члена сім'ї одного з них. Звідси, відсутність згоди відповідачів на постійне проживання та реєстрацію місця проживання позивача у належному їм будинку вказує на те, що [PERSON] у передбаченому законом порядку не набула права користування цим житлом. При цьому, суд ураховує і те, що обраний позивачем спосіб захисту свого права, а саме визнання за нею права на реєстрацію місця проживання без вирішення питання про користування цим житлом є передчасним і недоречним, оскільки реєстрація місця проживання є похідним від права користування житлом, а тому реєстрація місця проживання особи можлива лише за умови набуття нею права користування цим житлом. За таких обставин, коли позивач [PERSON] має реєстрацію місця проживання, у встановленому законом порядку, з приводу реєстрації, не звернулася з відповідними документами до Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, за відсутності згоди всіх співвласників будинку на її реєстрацію, коли не визначено порядку користування частки кожного у праві спільної часткової власності, суд вважає, що позов в цій частину є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Оскільки суд прийшов до такого висновку, не має підстав щодо зобов'язання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради здійснити реєстрацію місця проживання [PERSON] ., оскільки ця вимога є похідної від задоволення позовної вимоги про надання позивачу права на реєстрацію місця проживання.

Outcome: dismissed