Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням . Позовні вимоги вмотивовані тим, що 13 грудня 2019 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 13 вказаного договору узгоджено, що [PERSON] зніметься з реєстраційного обліку за вказаною адресою до 10 січня 2020 року. Окремою заявою від 29 листопада 2019 року, посвідченою нотаріально, відповідач [PERSON] не заперечував проти продажу вказаної квартири та зобов`язався впродовж 20 днів з моменту підписання договору купівлі-продажу квартири знятися з реєстраційного обліку. Проте станом на 16 січня 2020 року відповідачі з реєстраційного обліку за даною адресою не знялися, що створює додаткові витрати для позивача при сплаті комунальних послуг. Крім того, реєстрація відповідачів у квартирі порушує її право на вільне розпорядження нею. Відповідачі у вказаній квартирі не проживають, їх майно та будь-які особисті речі в квартирі відсутні. З телефонної розмови позивачу стало відомо, що у зв`язку із постійним проживанням відповідачів на непідконтрольній українській владі території вони не мають можливості приїхати та змінити реєстрацію місця проживання. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив. Суд звертає увагу, що в якості контактів позивачем зазначено лише поштову адресу, на яку тричі відправлялись судові повістки, однак жодна не була вручена та повернута з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою. За таких обставин, суд вважає, що здійснив всі дії щодо належного повідомлення позивача. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки до суду не повідомили. Згідно ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без участі учасників справи на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2019 року між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої селидівської державної нотаріальної контори Донецької області. Згідно із зазначеним договором [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Крім того, згідно із заявою, посвідченою 29 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хмельницьким О. О., [PERSON] не заперечував проти продажу зазначеної квартири та зобов`язався знятися з реєстраційного обліку з вказаною адресою впродовж 20 днів з моменту підписання договору купівлі-продажу. Згідно із відповідями Відділу реєстрації місця проживання громадян, відповідачі є зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] по теперішній час. Суд наголошує, що за вимогами, визначеними ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті\~76,\~80 ЦПК України). В матеріалах справи міститься довідка ОСББ «Союз-5 м. Селидове» №1815 від 05 грудня 2019 року, згідно з якою у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Натомість будь-яких доказів на підтвердження непроживання відповідачів у вказаній квартирі позивачем не надано. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, за вимогами, визначеними ч. 7 ст. 81 ЦПК України \~суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Разом з тим, за вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. При цьому норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Проте в\~даному випадку,\~вимоги про\~усунення перешкод\~у здійсненні\~права користування\~та розпорядження\~своїм майном,\~позивач\~ не заявляв, а його позовні вимоги заявлені лише про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Суд звертає увагу, що згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням наведеного суд вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права. Враховуючи в вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed