Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи тим, що вона є матір'ю [PERSON], [INFO] Батьком дитини є - відповідач по справі [PERSON] Свою позовну заяву обгрунтовує тим, що 14.06.2017 р. шлюб із відповідачем було розірвано та дитина залишилась проживати разом з позивачем. Зазначає, що відповідач у справі, [PERSON], з серпня 2015 року не проживає разом із позивачем та дитиною не займається її вихованням, матеріальну допомогу на її утримання не надає. Тому позивач змушена була звернутись до комісії з питань захисту прав дитини Літинської райдержадміністрації про доцільність позбавлення його батьківських прав. У зв'язку з тим, що батько дитини жодних з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, тому позивач звернулася з даною позовною заявою до суду, у якій просила позбавити [PERSON] .батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON]. Також просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на утримання - [PERSON], до її повноліття. Позивач [PERSON] досудового засідання не з'явилась надавши до канцелярії суду заяву відповідно до якої просила розгляд справи провести у її відсутність. Позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Судові витрати просила залишити за нею (а.с. 48). Представник третьої особи - служби у справах дітей Літинської районної державної адміністрації Джигун О.Л. просила розгляд справи проводити без участі представника третьої особи. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову (а.с. 49). Одночасно вказаною заявою представник третьої особи долучила висновок органу опіки та піклування (а.с. 50). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України був повідомлений належним чином про місце дату та час судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 40). Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з'явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 18.11.2014 р. Виконавчим комітетом Кожухівської сільської ради Літинського району Вінницької області, актовий запис № 8, пояснюється наявність родинних відносин між [PERSON] та відповідачем [PERSON], як між донькою та батьком (а.с.7). Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 14.06.2017р. ухвалено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] Рішення набрало законної сили 04.07.2017 р. (а.с. 9). Згідно довідки Кожухівської сільської ради Літинського району Вінницької області за № 528 від 08.08.2017 р. до складу сім'ї [PERSON] входять: мати - [PERSON], 1958 р.н.; дочка [PERSON], 2014 р.н. (а.с. 10). Довідкою зазначеного вище органу за № 634 від 18.09.2017 р. [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає з 05.08.2015 р. і вихованням дитини не займається (а.с. 11). У відповідності до акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON], 1988 року народження проживає разом з дочкою [PERSON], 2014 р.н. та матір'ю. Жилий будинок знаходиться в доброму стані. Житлова площа будинку - 90 кв.м. . Є всі умови для виховання та розвитку дитини: має свою кімнату, спальне міце, шафу для збереження особистого одягу, іграшки, одяг. На час обстеження дитина була здорова, чиста доглянута. Сім'я благополучна (а.с. 12). Як зазначено у характеристиці Кожухівської сільської ради Літинського району Вінницької області за № 529 від 08.08.2017 р., [PERSON] по місцю проживання характеризується позитивно. Трудолюбива, доброзичлива, врівноважена,. Підтримує дружні стосунки з односельчанами. Зажди готова прийти на допомогу іншим. На даний час ніде не працює. Здійснює догляд за дитиною. Користується авторитетом та повагою серед односельчан. Бере активну участь в громадському житті територіальної громади (а.с. 13). Відповідно до висновку за № 01-27/420 від 02.07.2018 р., орган опіки та піклування Літинської районної державної адміністрації Вінницької області вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], відносно його малолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 50). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У зв'язку з цим необхідно звернутися до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме в розумінні пункту 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її сімейного життя. Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі«Олссон проти Швеції» від 27.11.1992 р., статус рішення - остаточне), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07.08.1996 р., статус рішення - остаточне). Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язанні виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.п. 15, 16. Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. За таких обставин, враховуючи, що відповідач [PERSON] повністю ухилився від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню своєї малолітньої дитини, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, доводи, викладені позивачем на підтвердження своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, у зв'язку з чим позов підлягає до задоволення. Позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав не суперечать закону, відповідають інтересам позивача та малолітньої дитини. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, «Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування». Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення і в національному законодавстві. Так, повідно до статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з п. 17 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дітей той із них, з ким вони проживають, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Ненадання відповідачем у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини є підставою для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд ураховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини та позивача, відсутність відомостей про наявність у відповідача інших дітей, дружини, непрацездатних батьків, тому суд приходить до висновку, що аліменти на утримання дитини слід визначити в розмірі 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи їх стягнення з дня звернення позивача до суду з цим позовом (13.03.2018 р.) і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Одночасно суд вважає за необхідне роз'яснити сторонам, що відповідно до ч.1 ст. 192 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Витрати зі сплати судового збору в частині стягнення аліментів відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід покласти на відповідача.

Outcome: approved