Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом (в останній редакції від 06.07.2018р.) до [PERSON] про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, поділ спільного сумісного майна, визнання права власності на майно, виділ майна в натурі, стягнення грошової компенсації вартості частини майна. Свої позовні вимоги мотивує тим, що сторони перебували у шлюбі з 05.09.2009р., який розірваний за рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 22.05.2018 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають із позивачем. Проживаючи разом, вони були матеріально забезпечені, кожен мав автомобіль і використовував його в інтересах сім`ї. Обидва працювали над створенням та розвитком майна: магазину по роздрібній торгівлі продуктами в торгівельному павільйоні «Хвиля продуктів», що по [ADDRESS] та баром-рестораном «Мисливській двір», що по вул . Гагаріна , 158. Ухвалою суду від 14.02.2018р. даний позов забезпечено. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно №45519881 від 12.10.2015р. зареєстровано право власності на торгівельний павільйон з прибудовою А-1,а, загальною площею 67,5кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки ТСЦ 7141 РСЦ МВС України в Черкаській області від 08.02.2018р. №31/23/41-223 за [PERSON] 18.04.2012р. зареєстрований транспортний засіб - автомобіль марки Мазда 6, 2012р. випуску, об`єм двигуна 1798см.куб. Позивач вважає, що вказане рухоме та нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя, однак відповідач грубо порушує права позивача, оскільки користується ним одноосібно та не в інтересах сім`ї. Добровільно поділити майно сторони не змогли. Ринкова вартість автомобіля за даними висновку суб`єкта оціночної діяльності ПП «ТОВА» складає 351000грн. Вартість торгівельного павільйону з прибудовою А-1,а, загальною площею 67,5см.куб, що по [ADDRESS] на ринку нерухомості, за даними висновку суб`єкта оціночної діяльності ПП «ТОВА» від 22.02.2018 року становить 1200000грн. Загальна вартість спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу складає 1551000грн. Позивач вважає, що має право на Ѕ частину спільного майна подружжя, вартістю 775500грн. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, яким відповідач користується одноосібно, спільне користування ним та володіння неможливе, то вважає за доцільне, щоб вказане майно було присуджено відповідачу, а вона отримала замість своєї частки грошову компенсацію. При цьому, відповідач визнає її право на частку майна, не оспорює його вартість, бажає й надалі користуватися ним, відмовляється від попереднього внесення на депозитний рахунок суду вартість частки позивача у власності автомобіля, позивач заперечує проти отримання ідеальної частки у цьому майні, відповідач має стабільний дохід, а тому сума компенсації для нього є незначною і не погіршить його матеріальний стан. Крім того, вважає, що позивач має право на Ѕ частину нерухомого майна - вказаного торгівельного павільйону. Такий поділ майна враховує інтереси дітей, оскільки планує відкрити на своє ім`я ПП і працювати. Таким чином, посилаючись на ст.ст. 60, 61, 63, 70, 71 СК України, ст.ст. 358 ч.3, 364, 367, 368, 370 ЦК України, позивач просить суд: визнати торгівельний павільйон з прибудовою А-1,а, загальною площею 67,5кв.м. за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1200000грн. та автомобіль марки Мазда 6, 2012р. випуску, вартістю 351000грн., спільним сумісним майном подружжя, загальною вартістю 1551000грн.; поділити спільне сумісне майно подружжя в рівних частках по 1/2 , виділивши кожному з них майна на суму 775500грн., змінивши правовий режим майна із спільної сумісної на спільну часткову власність; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину торгівельного павільйону за вказаною адресою; встановити неподільність рухомого майна - автомобіля Мазда 6, 2012р. випуску, вартістю 351000грн.; виділити відповідачеві в натурі цей автомобіль, стягнувши з нього на користь позивача грошову компенсацію вартості Ѕ частки вартості автомобіля у розмірі 175500грн.; з дня отримання позивачем грошової компенсації за Ѕ частку автомобіля припинити право власності позивача на 1/2 частку на вказаний автомобіль; стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати. Ухвалою суду від 23.04.2019р. відкрито, прийнято до провадження справу і призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечували. Відповідачем по справі подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначено, що сторони майновий спір вирішити добровільно не можуть. Нерухоме майно придбано відповідачем як фізичною особою-підприємцем (зареєстрований з 02.10.2001р.), а тому сам по собі факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна об`єктом права особистою приватної власності одного із подружжя. Торгівельний павільйон використовується відповідачем в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, а тому є його особистою приватною власністю і таке майно не може бути об`єктом спільної сумісної власності. Крім того, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набуття майна. Торгівельний павільйон відповідач придбав особисто ще до укладення шлюбу, а тому є його особистою власністю і не підлягає поділу між подружжям, воно не відноситься до спільного майна подружжя, придбаного в період шлюбу. Здійснення чи не здійснення відповідачем державної реєстрації права власності на торгівельний павільйон не позбавляє його права власності на таке майно. Дані обставини підтверджуються рішенням ЧМР №5-100 від 30.10.2003р., актом приймання-передачі земельної ділянки від 12.04.2006р., договором оренди землі. Вважає, що відсутні докази, що павільйон є спільним майном подружжя. Що стосується поділу автомобіля Мазда 6, 2012р. випуску, то на даний час відповідач не має таких коштів, щоб виплатити їх позивачеві; дана вимога підлягає до часткового задоволення, а саме лише про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину ТЗ. Отже, просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники адвокати Наполова Т.А., Смоляр А.О. просили позовні вимоги задовольнити, враховуючи викладені у позові обставини та досліджені докази. Зазначили, що сторони перебували у шлюбі протягом часу з 05.09.09р. по 22.05.18р. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей, які проживають з позивачем. За час спільного проживання сторони придбали майно: автомобіль Мазда 6, 2012р. випуску, який зареєстрований за відповідачем та торгівельний павільйон, яке є спільним сумісним майном подружжя, хоча це не визнається відповідачем. На даний час позивач з дітьми проживають у квартирі, що належить відповідачеві, іншого житла вони не мають. Відповідач користується ТЗ і павільйоном, отримує доходи від оренди нерухомого майна. Вважають, що відповідач є матеріально забезпеченою особою, а тому він може сплатити позивачеві грошову компенсацію за автомобіль, а сам автомобіль слід передати у власність відповідача. Що стосується нерухомого майна, то слід визнати за позивачем право власності на Ѕ його частки. Зазначили, що з 2009 року, будучи сім`єю, позивач своєю працею, спільним бюджетом внесла внесок у придбання майна. Торговельний павільйон створений на підставі свідоцтва від 12.10.2015р. і був побудований в період часу з 2012 по 2015 роки. Павільйон був перебудований із МАФ у нерухоме майно. Вважають, що відсутні докази про те, що павільйон був побудований у 2006 році, як вказує відповідач. Просили стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати: судовий збір 5286грн., витрати на правничу допомогу адвоката 6000грн. Що стосується судових витрат у розмірі 1200грн., сплачених до ПП «ТОВА», то знімають з розгляду такі вимоги. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Мельниченко А.М. заперечували проти позову. Заперечували проти вартості транспортного засобу, оскільки його вартість становить 149700грн., а не 351000грн., як вказує позивач. Не згоден на поділ автомобіля, але не заперечує, що він був придбаний під час шлюбу з позивачем. Ділити павільйон неможливо, оскільки буде втрачене його цільове призначення. Павільйон використовується як магазин і він, як ФОП з 2001 року, отримує доходи, його видами діяльності є здача майна в оренду. Павільйон введений в експлуатацію у 2006 році. Власником павільйону є лише відповідач як ФОП на підставі акту про прийняття в експлуатацію і є його особистою власністю. Вважають, що позивачем не надано доказів про її фінансове становище, яке б свідчило про те, що вона могла приймати участь у придбанні чи створенні павільйону. Також позивачем не доведено, що вона фізичною працею брала участь у створенні чи придбанні нерухомості. Відповідач не заперечує проти визнання права власності на транспортний засіб кожному по Ѕ частині; коштів на виплату позивачеві компенсації він не має. Судові витрати слід вирішити по закону. Крім того, в судовому засіданні відповідач заявив, що він не є власником нерухомого майна, а є власником малої архітектурної форми - павільйону; він не має свідоцтва про право власності на нерухоме майно, хоча про це зазначено в інформаційній довідці з реєстру речових прав на нерухоме майно. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 05.09.2009р., про що свідчить свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] (актовий запис №1274). Шлюб між сторонами розірваний на підставі судового рішення від 22.05.2018 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухома майно від 03.01.2020р. за [PERSON] зареєстровано право власності на торгівельний павільйон з прибудовою А-1,а, що по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно 45519881, видане 12.10.2015р. реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області. Вартість торгівельного павільйону з прибудовою А-1, а, загальною площею 67,5см.куб, що по [ADDRESS] на ринку нерухомості, за даними висновку суб`єкта оціночної діяльності ПП «ТОВА» від 22.02.2018 року становить 1200000грн. При цьому, в судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував факт наявності у нього цього свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.10.2015 року. Інші учасники не заявляли та не подавали заяв про витребування такого документу, а суд, враховуючи норми ЦПК України, не вправі збирати докази. Крім того, за [PERSON] 18.04.2012р. зареєстрований транспортний засіб - автомобіль марки Мазда 6, 2012р. випуску, об`єм двигуна 1798см.куб., відповідно до довідки ТСЦ 7141 РСЦ МВС України в Черкаській області від 08.02.2018р. №31/23/41-223. Ринкова вартість автомобіля за даними висновку суб`єкта оціночної діяльності ПП «ТОВА» від 22.02.2018р. складає 351000грн. Суд вважає належними та допустимими доказами висновок від 22.02.2018р., наданий позивачем, щодо визначення вартості рухомого майна, оскільки відповідачем по справі не було у строки та порядку, що передбачені ст.ст. п.4 ч.2 ст. 43, 76-84 ЦПК України надано доказів на спростування доводів позивача щодо вартості даного транспортного засобу. Крім того, під час розгляду справи судом відмовлено відповідачеві у прийнятті та долучені до справи як доказу - висновку спеціаліста від 06.11.2018р. щодо вартості автомобіля Мазда 6, 2012р. випуску - 149700грн., оскільки ним не було зазначено про наявність обставин та не було доведено поважність причин несвоєчасного подання доказів. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.02.2018р. (справа №711/1110/18) з метою забезпечення позову про поділ майна подружжя накладено арешт на вказане майно та заборонено його відчуження або зміну власника. Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи від 25.09.2001р., [PERSON] є суб`єктом підприємницької діяльності - фізичної особи з 02.10.2001 року. При цьому, видами діяльності ФОП [PERSON] з 24.06.2006р. є здача майна в оренду. Позивач підтвердила дані обставини. Під час розгляду справи судом встановлено, що торгівельний павільйон, що по [ADDRESS] відповідач [PERSON] здає в оренду ФОП [PERSON] (його матір). Також суд вважає належними та допустимими доказами висновок від 22.02.2018р., наданий позивачем, щодо визначення вартості нерухомого майна, оскільки відповідачем по справі не було у строки та порядку, що передбачені ст.ст. п.4 ч.2 ст. 43, 76-84 ЦПК України надано доказів на спростування доводів позивача щодо вартості даного майна. Крім того, під час розгляду справи судом відмовлено відповідачеві у прийнятті та долученні до справи як доказу - висновку спеціаліста від 06.11.2018р. щодо вартості торгівельного павільйону - 173500грн., оскільки ним не було зазначено та не доведено поважність причин несвоєчасного подання доказів. В судовому засіданні також встановлено, що рішенням Черкаської міської ради від 30.10.2003р. №5-100 погоджено приватному підприємцю [PERSON] місце розташування торгового павільйону на земельній ділянці, площею 70кв.м. по [ADDRESS] за рахунок земель Черкаської міської ради. Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки від 12.04.2006р. Черкаська міська рада передала, а підприємець [PERSON] прийняв на підставі рішення ЧМР від 24.03.2006р. №9-340 в оренду земельну ділянку, площею 70кв.м. до 24.10.2016р. під розміщення торгового павільйону. Судом було оглянуто оригінал акту робочої комісії про прийняття в експлуатацію малої архітектурної форми (т.1 а.с.74-76), за яким комісія у присутності ПП [PERSON] прийняла в експлуатацію, як виняток із зауваженнями стаціонарну малу архітектурну форму - торговий павільйон, площею 70кв.м., що збудований по [ADDRESS] . Відповідно до договору оренди від 12.04.2006р. приватному підприємцю [PERSON] Черкаською міською радою передано в оренду земельну ділянку за вказаною адресою під розміщення торгового павільйону. Як вбачається з довідки, виданої КП «ЧООБТІ» №329 від 01.06.2018р., в матеріалах інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна - по [ADDRESS] інвентаризація та реєстрація права власності на торгівельний павільйон не проводилась. Слід зазначити, що докази, які надані відповідачем [PERSON] до суду 23.09.2019р. (т.1 а.с.235-256) судом не приймаються, враховуючи норми ч.8 ст. 83 ЦПК України та положення ухвали суду від 23.04.2018р., яка отримана ним 19.05.2018р. При цьому, відповідачем не обґрунтовано неможливість їх подання у вказаний в ухвалі суду від 23.04.2018р. строк з причин, що не залежали від нього. Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3,4 ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України). Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1 ст. 65 СК). Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Відповідно до ч.2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Саме з таким позовом звернулася до суду [PERSON] (в редакції від 06.07.2018р.). До того ж, за положеннями ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Отже, за результатами розгляду справи судом встановлено, що транспортний засіб автомобіль Мазда 6, випуску 2012 року, був придбаний подружжям [PERSON] під час перебування їх у шлюбі - у 2012 році за спільні кошти та в інтересах сім`ї, а тому є спільним сумісним майном подружжя. Крім того, дані обставини визнаються і відповідачем, оскільки незважаючи на невизнання ним позову, він погоджується з тим, щоб поділити автомобіль порівну між сторонами по справі, а добровільно виплатити компенсацію не може з-за відсутності, як вказує, у нього коштів (арешт всього майна органами ДВС тощо). Також під час судового розгляду справи відповідач неодноразово зазначав, що згоден виплатити позивачеві компенсацію, але в меншому розмірі, ніж просить позивач, на що остання не погодилась. При цьому, транспортний засіб є неподільною річчю, виділ в натурі частки не є можливим, сторони спільно володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном не зможуть, позивач не погоджується на можливість отримання ідеальної частки майна, автомобілем користується лише відповідач, а тому вирішуючи спір, відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог в редакції від 06.07.2018р., суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення - слід визнати вказаний транспортний засіб спільним сумісним майном подружжя та поділити дане майно порівну між сторонами. Відповідно до частин 1-3 статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно, поділивши рухоме майно між сторонам порівну, змінився правовий режим майна із спільної сумісної власності на спільну часткову власність, а тому з врахуванням положень ст. 364 ЦК України, слід виділити [PERSON] в натурі автомобіль марки Мазда 6, випуску 2012 року, вартістю 351000грн., стягнувши з нього на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки вартості автомобіля - у розмірі 175500грн., враховуючи висновок суб`єкта оціночної діяльності ПП «ТОВА» від 22.02.2018р., наданий позивачем. Як зазначалось вище, відповідачем не було подано до суду у порядку та спосіб, що визначений ЦПК України, доказів меншої вартості цього транспортного засобу (клопотання від 05.11.2018р. про призначення судової товарознавчої експертизи щодо визначення вартості ТЗ подано до суду лише 05.11.2018р., тобто під час розгляду справи по суті), а тому визначена позивачем вартість транспортного засобу є такою, що не спростована відповідачем. Не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] про встановлення неподільності рухомого майна - автомобіля марки Мазда 6, 2012р. випуску, який зареєстрований за [PERSON] , враховуючи, що такий спосіб захисту прав та інтересів особи не відповідає способам захисту, які передбачені статтею 18 Сімейного Кодексу України та статтею 16 Цивільного Кодексу України. Крім того, обставини щодо неподільності рухомого майна - автомобіля є беззаперечними і не потребують вирішенню судом. Крім того, на думку суду, слід відмовити у задоволенні позовних вимог про припинення права власності [PERSON] на Ѕ частку автомобіля, як зазначено у позові в редакції від 06.07.2018р., з дня отримання нею грошової компенсації за Ѕ частку цього майна, оскільки судом задоволені позовні вимоги в частині виділу автомобіля відповідачеві в натурі та стягнення з нього на користь позивача грошової компенсації вартості Ѕ частки від вартості цього рухомого майна. Такі вимоги не є тим способом захисту прав або інтересів, враховуючи норми ст. 16 ЦК України, які можуть задовольнити потреби позивача. Тобто, виконанням судового рішення по даній цивільній справі фактично припиняється у [PERSON] право на частку у праві спільної часткової власності. Також слід зазначити, що примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України, а відповідні позовні вимоги [PERSON] не пред`являла і попередньо не вносила грошові кошти вартості частки майна на депозитний рахунок суду. Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Відповідно до роз`яснень Міністерства юстиції України від 14 січня 2011 року «Статус фізичної особи - підприємця: проблеми застосування законодавства» ФОП у цивільно-господарських відносинах є різностороннім учасником. Принципи здійснення ним підприємницької діяльності роблять його подібним до юридичних осіб, тоді як у приватних відносинах, незважаючи на будь-які зміни в його статусі, він залишається громадянином - фізичною особою. Таким чином, до підприємця застосовуються норми спеціального (господарського) законодавства, якщо предметом регулювання безпосередньо є їх підприємницька діяльність. Якщо предмет регулювання виходить за межі підприємницької діяльності, зачіпаючи приватні інтереси суб`єкта, то застосовуються норми ЦК України. Цими роз`ясненнями визначено, що законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності, як ФОП, та не містить норм щодо права власності ФОП - законодавство лише встановлює, що ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, всім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернене стягнення. Суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус ФОП не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності. Таким чином, нерухоме майно має реєструватися за фізичною особою. ФОП, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. Отже, майно ФОП може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Критеріями, за допомогою яких можна надати спірному набутому майну режим спільного майна, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Враховуючи норми статей 63, 65 СК України, у разі, якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесенного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства. Отже, що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання торгівельного павільйону з прибудовою А-1,а, що по [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя, поділ його між сторонами порівну та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину вказаного нерухомого майна, то вони не підлягають до задоволення. Так, під час розгляду справи до суду не були надані докази, які б підтверджували обставини позову про те, що позивач працювала над створенням нерухомого майна - торгівельного павільйону, вносила кошти на його розвиток. Досліджені по справі докази дають суду підстави вважати, що це майно набуто відповідачем [PERSON] до шлюбу із позивачем, незважаючи на те, що право власності у останнього на торгівельний павільйон виникло вже в період їхнього шлюбу. Також, в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи відповідача про те, що торгівельний павільйон є його особистою приватною власністю, який використовується ним у підприємницькій діяльності - здача майна в оренду, тривалий час. На думку суду, постановлене судове рішення за результатами розгляду справи відповідає практиці Верховного Суду України (постанова від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, постанова від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, постанова від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15) та Верховного Суду (постанова від 22 листопада 2018 року у справі №389/3345/15-ц, постанова від 06.03.2019 року у справі №611/522/15-ц, постанова від 19.06.2019 року у справі №611/522/15-ц, постанова від 01 серпня 2018 року у справі № 306/3460/14-ц, постанова від 25 квітня 2018 року у справі № 344/1770/14-ц, постанова від 11.12.2019р. у справі №553/1271/18). Позивачем сплачено грошові кошти в сумі 6000грн. за надання їй професійної правової допомоги адвокатом Наполовою Т.А., який діяв на підставі ордеру серія ЧК 74553, договору від 05.02.2018р., відповідно до квитанцій від 14.02.2018р. в сумі 2500грн., від 28.11.2018р. в сумі 1500грн., від 23.07.2018р. в сумі 2000грн. та розрахунків таких витрат, акту виконаних робіт від 28.11.2018р. А тому враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, - відповідно, з врахуванням положень ст.ст. 137, 141 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають до стягнення із відповідача на користь позивача в розмірі 1357грн. 80коп., тобто пропорційно до задоволених позовних вимог. Що стосується вирішення питання про відшкодування позивачеві судових витрат у вигляді сплаченого судового збору, з огляду на пропорційність задоволених вимог,- то підстав для стягнення таких витрат із відповідача на користь позивача немає, враховуючи розмір сплаченого позивачем судового збору за подачу позову та заяви про забезпечення позову та розмір задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial