Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просить визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ. А-3, приміщення 1-го поверху: 1- тамбур, 2 - гардеробна, 3 - ванна, 4 - туалет, 5 - коридор, 6 - кухня, 7 - вітальня, 8 - сход. клітина, загальною площею по першому поверху 81,6 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м., приміщення 2-го поверху: 9 - сход. клітина, 10 - хол, 11 - житлова, 12 - житлова, 13 - санвузол, 14 - кабінет, 15 - житлова, загальною площею по другому поверху 82,2 кв.м., житловою площею 54,0 м.кв., приміщення цокольного поверху: 16 - підсобне, 17 - котельня, 18 - підсобне, 19 - душова, 20 - сауна, загальною площею по цокольному поверху 83,0 кв.м. Разом по житловому будинку літ. А-3 загальна площа 246,8 кв.м., житлова площа 96,2 кв.м. та тераса літ. а-1, ганок літ.а, вхід в цокольний поверх літ. а' , навіс літ. Б, погріб літ. В, сарай літ. Г, №1-5 споруди (огорожі, ворота, хвіртка, зливна яма), визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки , кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0327 га за адресою: [ADDRESS] (цільове призначення (використання) земельної ділянки - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд), визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки , кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0473 га за адресою: [ADDRESS] (цільове призначення (використання) земельної ділянки - ведення особистого підсобного господарства). Свої вимоги обґрунтувала тим, що 06.08.2005 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який рішенням суду від 12.08.2016 року між ними розірваний. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON], [INFO], яка на теперішній час проживає разом з нею. За час шлюбу, за їх спільні кошти ними були придбані дві земельні ділянки за адресою 19.06.2014 року ФОП [PERSON] на замовлення відповідача було виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, з описом об'єкта. 18.08.2014 року була зареєстрована Декларація про готовність об'єкта до експлуатації у Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Дніпропетровській області, нового будівництва житлового будинку та гаражу за адресою: [ADDRESS]. Тобто, на час подачі позову, спірний будинок є закінченим будівництвом, об'єкт готовий до експлуатації. Зареєструвати право власності на будинок у державному реєстрі, відповідач відмовляється, мотивує це тим, що вона не має права на будь-яку частину будинку та земельних ділянок придбаних в період шлюбу, тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала,наполягала на його задоволенні на підставі ст.ст. 328,331,392 ЦК України та ст.ст. 60,69,70 СК України. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи тим, що спірний будинок з юридичної точки зору не є житловим будинком, а є об'єктом незавершеного будівництва, сукупністю будівельних матеріалів. Тому будинок, ніяк не може бути поділено, як спільне майно подружжя. Також позивачем не надано доказів на підтвердження її фінансової участі у придбанні земельних ділянок та самих будівельних матеріалів, які пішли на будівництво будинку. В подальшому в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 2005 року, який було розірвано рішенням суду від 12 серпня 2016 року (а.с.8,9). В період шлюбу сторонами придбано дві земельні ділянки: кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0327 га (цільове призначення (використання) земельної ділянки - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд), кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0473 га (цільове призначення (використання) земельної ділянки - ведення особистого підсобного господарства), які розташовані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.04.2009 року. Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником вищезазначених земельних ділянок значиться відповідач [PERSON] (а.с.81,82). Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Наведене свідчить, що в сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати вказану презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам ст.ст. 58,59 ЦПК України і це в розумінні статей 10,60 ЦПК України є її процесуальним обов'язком. Проте, ні відповідач, ні його представник не надали суду доказів, які б спростовували презумпцію належності вказаних земельних ділянок до спільної сумісної власності подружжя, а тому їх доводи про відсутність підтверджень фінансової участі позивача у їх надбанні є безпідставними. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Як вже було встановлено судом шлюб між сторонами розірвано, однак в результаті розірвання шлюбу співвласники перестають бути подружжям, але правовий режим їхнього майна, набутого за час шлюбу, залишається попереднім - спільною сумісною власністю, але вже колишнього подружжя, тобто спірні земельні ділянки належать сторонам на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Як встановив суд, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме сторін у справі, зокрема є земельні ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Тобто сторони мають право на поділ вищевказаних земельних ділянок. За взаємною згодою сторони вказані земельні ділянки не розділили. При поділі спірних земельних ділянок , частки сторін є рівними, оскільки іншого не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Між сторонами не досягнуто будь-якої згоди на отримання одним із них грошової компенсації та попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Таким чином, оскільки сторонами не досягнуто такої згоди, присудження грошової компенсації може мати місце за умови звернення одного з них до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової компенсації. Про те, жоден із сторін не вчинив зазначених дій. Згідно викладеного, враховуючи те, що спірні земельні ділянки належать сторонам на праві спільної сумісної власності та є неподільними речами, а відповідно не можуть бути поділені між сторонами в натурі, відповідно до їх часток, суд вважає визнати ідеальні частки сторін у цьому майні без його реального поділу та залишити майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, позов в частині вимог про поділ земельних ділянок, як спільного майна подружжя підлягає задоволенню. Що стосується вимог про поділ домоволодіння, які спільного майна подружжя, суд прийшов до такого. 19.06.2014 року ФОП [PERSON] на замовлення відповідача, було виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], з описом об'єкта (а.с.14-20). 18.08.2014 року за №142142300414 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Дніпропетровській області було зареєстровано Декларацію про готовність об'єкта - нового будівництва житлового будинку та гаражу до експлуатації за адресою: [ADDRESS]. Датою початку будівництва є 25 квітня 2011 року, а датою закінчення будівництва є 20 жовтня 2011 року (а.с.21-25). Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з того, що вищезазначений об'єкт будівництва був побудований в період шлюбу сторін, то він є спільною сумісною власністю подружжя на підставі ст. 60 СК України. Право власності на спірне домоволодіння до теперішнього часу не зареєстровано, що не заперечувалось сторонами та підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.86). Виходячи зі змісту частин першої і другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, прав власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК України). Законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку (п. 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Відтак статтею 331 ЦК України не передбачена можливість визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку. Виходячи з того, що спірне домоволодіння не є майном, яке набуло статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права, то суд в порядку поділу майна подружжя, не може здійснити його розподіл та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину домоволодіння. Приходячи до такого висновку, судом були враховані роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» про те, що право власності на жилий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, ураховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, та технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. В іншому випадку за цими особами може бути визнано право власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин справи залишити його одній з сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Разом з цим, вимоги про поділ об'єкту нерухомого майна, шляхом визначення окремих його частин, визнання права власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи чи присудження грошової компенсації, позивачем не заявлялись. В свою чергу позивач обрала, як спосіб захисту своїх прав, визнання за нею права власності на частину домоволодіння, тоді як відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і не може обирати за позивача спосіб і підстави захисту її прав. Також, до даних правовідносин не може бути застосована ст. 392 ЦК України на яку, як на підставу своїх вимог посилався позивач, оскільки за правилами цієї статті позов про визнання права власності може бути пред'явлено особою, яка має право власності на майно, тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову. До того ж, як зазначалось вже вище спірне домоволодіння не є майном, яке набуло статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про визнання за позивачем права власності на ? частину спірного домоволодіння. У зв'язку з чим, позов підлягає частковому задоволенню. Питання судових витрат вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України, а саме стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог судовий збір у розмірі 1709,30 грн.

Outcome: partial