Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила стягнути з неї заборгованість за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 26.05.2015 року, оформленого у виді розписки, на суму 35000 грн., вирішити питання судових витрат. Позов обґрунтовувала\~тим,\~що вона купила у відповідача [PERSON] належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 5323481000:00:001:0339 площею 3,1847 га, яка розташована на території Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідач [PERSON] на підставі розписки від 26.05.2015 року отримала від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 35000 грн. Посилаючись на той факт, що на даний час діє мораторій на купівлю- продаж або інші способи відчуження земельних ділянок і зміну їх цільового призначення (використання), просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 35000 грн. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25.06.2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 27.09.2018 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, представник позивача до суду направила заяву про розгляд справи у її відсутність, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у звязку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 17393777 від 05.02.2014 року [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 5323481000:00:001:0339 площею 3,1847 га, яка розташована на території Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ № 982852 від 05.02.2014 року (а.с. 9, 10). Як вбачається з розписки від 26.05.2015 року, [PERSON] отримала від [PERSON] кошти в сумі 35000 грн. за продану нею земельну ділянку площею 3,1847 га, що розташована на території Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (а.с. 11). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однак, відповідно до п. 1 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до п. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ № 982852 від 05.02.2014 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,1847 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 9). Згідно з пунктом 15 розділу Х Перехідних положень ЗК України, в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, в порядку, визначеному цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч. 5 ст. 215 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Таким чином, оскільки досягнуті між сторонами домовленості передбачають купівлю-продаж земельної ділянки сільськогосподарського виробництва, а законодавством України накладено заборону здійснення таких правовідносин, то досягнута угода порушує встановлений публічний порядок укладення таких договорів як наслідок є нікчемна. У звязку з чим, суд приходить до висновку про необхідність повернення у натурі всього того, що сторони отримали один від одного при вчиненні дій направлених на укладення правочину, а отже позивач має право на отримання від відповідача грошових коштів у розмірі 35000 грн., а відповідач має право на отримання від позивача земельної ділянки, раніше переданої позивачу. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у сумі 704,80 грн. (а.с. 1). Щодо відшкодування витрат за надання правової допомоги, суд приходить до наступного. За положеннями ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу і повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Суд не має підстав до стягнення в користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, з наступних підстав. Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем не надано, а в суді не здобуто платіжних документів про оплату послуг на правничу допомогу - платіжних доручень, касових чеків або інших банківських документів, які б підтверджували, що ним понесено такі витрати, тому у задоволенні цих вимог суд відмовляє. Долучені до позову договір про надання правової допомоги від 30.03.2018 року, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, копія квитанції № 43 від 30.03.2018 року, належним чином не посвідчена, не є достатніми доказами на підтвердження вимог, що позивач понесла на правову допомогу у справі власне такі витрати, та договір не містить відомостей про номер справи.

Outcome: approved