Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником житлового приміщення - домоволодіння № [ADDRESS]. У вказаному домоволодінні зареєстрований її колишній зять [PERSON], відповідач по справі. З 15 жовтня 2015 року [PERSON] не мешкає у вказаному житловому приміщенні та до нього не з'являється. При цьому наявність зареєстрованого в будинку відповідача, який в ньому фактично не проживає, перешкоджає їй в користуванні житловим приміщенням, оскільки вона вимушена сплачувати комунальні платежі з урахуванням зареєстрованого в домоволодінні відповідача. Вважає, що відповідач, не проживаючи у належному їй будинку більше року, втратив право користування ним на підставі ст. 405 ЦК України. У зв'язку з чим просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком № [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, яку просила задовольнити. Проти заочного розгляду даної цивільної справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями та оголошенням у пресі, про причини своєї неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та свідків, суд вважає, що вимоги позивача законні й обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Так, судом встановлено, що позивач є власником житлового приміщення - домоволодіння № [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 13.07.1984 року та копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.1984 року (а.с. 40-42). З довідок, виданих виконавчим комітетом Брусилівської селищної ради Житомирської області 10.10.2016 року за № 3505 та № 3506, вбачається, що відповідач [PERSON], зять позивача [PERSON], зареєстрований, однак не проживає в будинку по [ADDRESS], з 15.10.2015р. (а.с. 11, 12). Також факт не проживання відповідача [PERSON] за місцем реєстрації в будинку [ADDRESS] підтверджується актами про не проживання особи від 12.11.2015 року, від 27.01.2015 року, від 18.07.2016 року, від 12.12.2016 року (а.с. 7-10) та поясненнями допитаних судом свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили, що відповідач у жовтні 2015 року залишив спірний будинок, забравши всі свої речі, та більше в ньому не з'являвся. При цьому перешкод у користування вказаним будинком йому ніхто не чинив. Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не є власником домоволодіння [ADDRESS], у ньому не проживає більше року, витрати, пов'язані з утриманням вказаного майна, не несе. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач без поважної причини не проживає за місцем своєї реєстрації понад рік, а тому він має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS]. На підставі викладеного, ст. 405 ЦК України та

Outcome: approved