Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON], про визнання договору дарування удаваним правочином, який вчинений з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу квартири та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 22.10.2010 р. Під час спільного життя відповідач за спільні кошти вирішив придбати квартиру, та оговорив ціну з продавцем квартири (третьою особою) у сумі 92000,00 грн. 05.06.2012 р. та 17.07.2012 р. відповідач передав продавцю квартири грошові кошти в розмірі на загальну суму 92000,00 грн., про що продавцем квартири були написані власноруч розписки. Тобто, відповідач здійснив купівлю квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS], а всі подальші дії по оформленню купівлі-продажу квартири відповідач робив без неї. В лютому 2014 р. вона вирішила розлучитися з відповідачем та поділити спільне майно, до якого належить і квартира [ADDRESS], але відповідач повідомив її, що він та продавець квартири уклали договір дарування квартири, а тому квартира не є їх спільною сумісною власністю. Тобто, відповідач, уклавши удаваний правочин - договір дарування квартири, намагався приховати інший правочин - договір купівлі-продажу квартири, та свідомо позбавити її права на отримання рівної частки спільного сумісного майна подружжя, а саме частини квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Просить суд визнати договір дарування квартири від 17.07.2012 р., укладений між відповідачем та [PERSON] удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою [ADDRESS]; визнати зазначену квартиру такою, яка на праві спільної сумісної власності належить їй та відповідачу; розділити спільне майно подружжя, а саме зазначену квартиру, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири; стягнути з відповідача на її користь понесені по справі судові витрати. Позивач у судовому засіданні свій позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на свої позовні вимоги, а також суду пояснила, що з відповідачем з 22.10.2010 р. по 28.05.2014 р. перебувала у шлюбі та проживали постійно разом. Так, під час спільного життя відповідач за спільні кошти купив квартиру у [PERSON] Відповідач передав продавцю квартири грошові кошти в розмірі на загальну суму 92000,00 грн., про що продавцем квартири 05.06.2012 р. та 17.07.2012 р. були написані власноруч розписки, а всі подальші дії по оформленню купівлі-продажу квартири відповідач робив без неї. В січні 2014 р. вона вирішила розлучитися з відповідачем та поділити спільне майно, але відповідач повідомив її, що він та продавець квартири уклали договір дарування квартири, а тому квартира не є їх спільною сумісною власністю. Вважає, що договір дарування є удаваним правочином. Дійсно відповідач після продажу квартири, яка належала йому по спадщині, витратив кошти на ремонт квартири, на придбання техніки та на свої потреби. Просить суд визнати договір дарування квартири від 17.07.2012 р., укладений між відповідачем та [PERSON] удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою [ADDRESS]; визнати зазначену квартиру такою, яка на праві спільної сумісної власності належить їй та відповідачу; розділити спільне майно подружжя, а саме зазначену квартиру, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири; стягнути з відповідача на її користь понесені по справі судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі, посилаючись на позовні вимоги, а також суду пояснив, що відповідач, уклавши удаваний правочин - договір дарування квартири, намагався приховати інший правочин - договір купівлі-продажу квартири, та свідомо позбавити позивача права на отримання рівної частки спільного сумісного майна подружжя, а саме частини квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Оскільки третя особа відмовилась надавати зразки почерку, тому дані розписки є дійсними та підтверджують той факт, що оспорювана квартира була куплена, а не подарована. Просить суд визнати договір дарування квартири від 17.07.2012 р., укладений між відповідачем та [PERSON] удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою [ADDRESS]; визнати зазначену квартиру такою, яка на праві спільної сумісної власності належить позивачу та відповідачу; розділити спільне майно подружжя, а саме зазначену квартиру, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину квартири; стягнути з відповідача на користь позивача понесені по справі судові витрати. Відповідач в судовому засіданні не визнав позовні вимоги повністю та суду пояснив, що коли він продавав свою квартиру він бажав купити нову квартиру, однак [PERSON] запропонував йому подарувати свою квартиру, так як в ній ніхто не мешкав. Він добре знає [PERSON] Розписки писав [PERSON], оскільки він його про це попрохав для того щоб мати можливість витрати кошти на свої потреби, а у дружини не виникало питань щодо коштів. Дійсно в оспорюваних розписках маються його особисті підписи. Кошти, які він отримав від продажу своєї квартири, він витратив на погашення спільного кредиту, який залишився у них, частину на ремонт квартири, придбав собі ноутбук, телевізор, два мобільні телефони, а інші на свої потреби. Кошти за його квартиру надавала йому продавець 05.06.2012 р., 13.07.2012 р. та 17.07.2012 р. В шлюбі з позивачем він перебував з 2012 року по 2014 рік, однак на час дарування оспорюваної квартири він з позивачем не мешкав біля півроку. Просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю та суду пояснив, що відповідач мав свою приватну власність - квартиру, яку продав, у зв'язку з чим мав можливість купити квартиру на свої особисті кошти. Однак третя особа [PERSON] виявив бажання та подарував йому квартиру. На підставі чого, не логічно було відповідачу приховувати правочин дарування. Крім того, позивач не надає доказів того, що квартира куплена за їх спільні кошти. Також, третя особа не визнає, що розписки від 05.06.2012 р. та від 17.07.2012 р. написані його рукою та в них маються його особисті підписи. Просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. Третя особа в судовому засіданні позов не визнав повністю та суду пояснив, що він подарував квартиру відповідачу, оскільки він допомагав йому купувати квартиру в м. Дніпропетровську при переїзді, а також допомагав в бізнесі. Так, дійсно за проханням відповідача він писав йому дві розписки про отримання коштів. Відповідно до першої розписки він особисто отримав від відповідача аванс у розмірі 12000 грн. за оспорювану квартиру, однак в подальшому вирішив подарувати йому квартиру, тому аванс повернув відповідачу, за це розписки від відповідача він не брав. Другу суму він не отримував від відповідача. При огляді розписок від 05.06.2012 р. та від 17.07.2012 р. спершу зазначив, що перша розписка написана його рукою, однак він не впевнений, підпис його, щодо другою розписки він не впевнений, що розписка написана його рукою та в ній мається його підпис. В подальшому зазначив, що він взагалі не впевнений, що розписки написані його рукою та в них мається його підпис. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, третю особу, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 22 жовтня 2010 р., про що свідчить свідоцтво про шлюб, видане відділом державної РАЦС Тернівського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.9). Як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами шлюб вони розірвали в травні 2014 року. Як вбачається з посвідченого державним нотаріусом Надтокою З.В. договору дарування від 17.07.2012 р., [PERSON] подарував [PERSON] 17.07.2012 року двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 48,2 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м. (а.с.10). Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], виданого КП «Тернівське бюро технічної інвентаризації»17.08.2012 р., власником зазначеної квартири є [PERSON] (а.с.12-13). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 20.07.2012 р., виданого КП «Тернівське бюро технічної інвентаризації» квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.11). Як вбачається з розписки [PERSON] від 05.06.2012 р., він отримав від [PERSON] завдаток в сумі 12000 грн.(еквівалент 1500 дол. США) за двокімнатну квартиру, яку він продає, за адресою [ADDRESS]. Квартира продається за 92000 грн. (еквівалент 11500 доларів США). Договір купівлі-продажу квартири буде оформлений 1 серпня 2012 року, послуги за оформлення купівлі-продажу квартири сплачують покупець та продавець порівну (а.с.15). Як встановлено в судовому засіданні та визнано відповідачем [PERSON] в зазначеній розписці мається його особистий підпис. Як встановлено в судовому засіданні та визнано третьою особою аванс в сумі 12000 грн. він від відповідача [PERSON] отримував. Як вбачається з розписки [PERSON] від 17.07.2012 р., він продав квартиру за адресою [ADDRESS] [PERSON], гроші в сумі 11500 дол. США, що є еквівалентом 92000 грн. отримав 17.07.2012 р. (а.с.16,81). Як встановлено в судовому засіданні та визнано відповідачем [PERSON] в зазначеній розписці мається його особистий підпис. Згідно посвідченого нотаріусом договору купівлі-продажу квартири від 13.07.2012 р. [PERSON] продав [PERSON] за 103500 грн. квартиру [ADDRESS], яка належала продавцеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06.06.2012 р. та на підставі свідоцтва про право власності від 18.01.2014 р. (а.с.48). Як вбачається з свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 06.06.2012 р., [PERSON] успадкував 1/2 частину квартиру [ADDRESS] (а.с. 58). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], виданого КП «Тернівське бюро технічної інвентаризації» 07.08.2012 р., власником зазначеної квартири є [PERSON] (а.с.46-47). Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 20.07.2012 р., виданого КП «Тернівське бюро технічної інвентаризації» квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.50). Як вбачається з повідомлення №2421-14 про неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи від 05.11.2014 р., експертом [PERSON] зазначено про неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі №194/382/14-ц, оскільки не надані зразки почерку [PERSON] та документи, які написані його рукою. Зі сторони позивача були надані оригінали розписок та оплачена експертиза. Як встановлено в судовому засіданні суд відповідно до клопотання експерта про надання зразків почерку [PERSON] та документів, які написані його рукою намагався викликати до суду третю особу [PERSON], за зареєстрованою та повідомленою особисто [PERSON] адресою (а.с. 84), однак до суду повернулись поштові повідомлення за закінченням терміну зберігання (а.с.71-74). Також визнано і представником відповідача той факт, що секретар судового засідання прохала його забезпечити явку третьої особи до суду для відібрання зразків почерку, оскільки мобільний телефон відповідача не відповідав, однак він не зміг повідомити третю особу. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона 13.07.2012 р. купила квартиру [ADDRESS] у [PERSON] На час укладання договору купівлі-продажу квартири її прізвище було [PERSON]. Квартиру вона купувала за 19000 дол. США, спочатку в липні 2012 р. приблизно 5 числа дала як аванс 2000 дол. США, при укладанні самого договору 13.07.2012 р. віддала 10000 дол. США, а 17.07.2012 р. розрахувалася повністю за куплену квартиру. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно п. 25 Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, що узгоджується з приписами статті 369 ЦК України, у відповідності до якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або у порядку спадкування. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України,обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, відповідно до п. 24 постанови пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Однак, як встановлено в судовому засіданні та визнано позивачем та відповідачем, кошти, які він отримав від продажу своєї квартири, яка належала йому особисто, відповідач витратив на погашення спільного кредиту, на ремонт квартири, придбання техніки та на інші свої потреби. Суд приймає в якості належних доказів по справі розписки, написані [PERSON] від 05.06.2012 р. та від 17.07.2012 р., оскільки в першій розписці зазначено суму авансу (12000 грн.) за продажу оспорюваної квартири, яку як встановлено в судовому засіданні та визнано [PERSON], що він отримав від [PERSON] Також зазначені: загальна сума за яку продається квартира (92000 грн.), умови при продажі квартири, та як встановлено в судовому засіданні та визнано відповідачем [PERSON] в зазначеній розписці мається його особистий підпис. В другій розписці зазначено, що він продав оспорювану квартиру та гроші в сумі 11500 дол. США, що є еквівалентом 92000 грн. отримав 17.07.2012 р. та як встановлено в судовому засіданні та визнано відповідачем [PERSON] в зазначеній розписці мається його особистий підпис. Крім того, як визнали відповідач та третя особа, розписки про отримання коштів за продажу оспорюваної квартири писав [PERSON] та надавав відповідачу [PERSON] Судом не можуть прийняти до уваги посилання третьої особи про те, що він не може зазначити точно, що розписки від 05.06.2012 р. та від 17.07.2012 р. написані ним та в них мається його особистий підпис, оскільки він при огляді даних розписок постійно плутався в тому, його рукою чи ні написані зазначені розписки та не міг точно сказати чи це його почерк та підписи чи ні. Крім того, він не прибув до суду для надання зразків документів та зразків його почерку для можливості проведення почеркознавчої експертизи, заяв про зміну свого місця проживання до суду не подавав, тому суд вважає, що таким чином відповідач та третя особа намагалися затягнути розгляд справи та ввести в оману суд. На підставі зазначеного суд вважає, що розписки від 05.06.2012 р. та від 17.07.2012 р. написані особисто [PERSON] та в них маються його особисті підписи, тому з урахуванням зазначеного суд вважає, що і кошти у розмірі 11500 доларів США отримав [PERSON] від [PERSON] саме за продажу оспорюваної квартири. Як встановлено в судовому засіданні, оспорюваний договір дарування вищезазначеної квартири укладався [PERSON] в період перебування сторін у шлюбі, кошти від продажу особистої квартири відповідача останній витратив не на придбання оспорюваної квартири, тому виходячи з викладеного суд вважає, що договір дарування квартири [ADDRESS] від 17.07.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є удаваним правочином, який вчинено ними з метою приховання іншого правочину договору - купівлі-продажу, а зазначена квартира є такою, що належить подружжю на праві приватної спільної сумісної власності та підлягає розподілу між ними. Судом не можуть бути прийняти до уваги показання відповідача та третьої особи про те, що аванс у розмірі 12000 грн. був повернутий третьою особою відповідачу, а іншу суму згідно другої розписки відповідач взагалі не давав третій особі, оскільки на підтвердження повернення коштів не надано жодних доказів, а пояснення третьої особи та відповідача відповідно до статей 57-66 ЦПК України не є належними доказами по справі. Крім того, ані третьою особою, ані відповідачем та його представником не заявлялось клопотання про допит третьої особи або відповідача як свідка. Судом не можуть бути прийняти до уваги показання відповідача про те, що він не мешкав біля півроку з позивачем перед тим як йому подарував оспорювану квартиру третя особа, оскільки відповідачем та його представником на підтвердження цього не надано жодних доказів. Також судом не можуть бути прийняти до уваги показання представника відповідача про те, щопозивач не надав доказів того, що квартира куплена за спільні кошти сторін, оскільки відповідач та позивач визнали той факт, що відповідач кошти, які отримав від продажу його особистої квартири витратив не на придбання оспорюваної квартири, тому дана квартира могла бути тільки придбана за спільні кошти подружжя. Інших доказів щодо наявності особистих коштів у відповідача для придбання оспорюваної квартири представником відповідача та відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням зазначеного, та виходячи з викладеного, приймаючи до уваги те, що представником позивача та позивачем доведено той факт, що були порушенні права позивача, оскільки договір дарування квартири між відповідачем та третьою особою, посвідчений державним нотаріусом на справді не вчинявся, а був вчинений договір купівлі - продажу оспорюваної квартири, тому з урахуванням зазначеного спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, на підставі чого позовні вимоги [PERSON] підлягають повному задоволенню, а договір дарування квартири [ADDRESS] від 17.07.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є удаваним правочином, який вчинено ними з метою приховання іншого правочину договору - купівлі-продажу, а тому зазначена квартира підлягає поділу та за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 частину оспорюваної квартири. У зв'язку з чим відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, сплачені позивачем: судовий збір у розмірі 706,96 грн., оплата за проведення експертизи у розмірі 177,12 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved