Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на кооперативну квартиру, в якій просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що їй як члену ЖБК №71 була надана квартира [ADDRESS] . На підставі ордеру, який було видано на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №358 від 27.06.1985 року, позивач вселилася до квартири. Після отримання квартири позивачем була здійснена повна оплата вартості квартири, шляхом сплати пайового внеску в розмірі 5 135 рублів. Після отримання квартири позивач була знята з квартирного обліку як така, що забезпечена житлом. Незважаючи на повну сплату вартості квартири (пайового внеску), в часи коли реєстрація прав на нерухомість не була обов`язковою, наразі без державної реєстрації права власності на квартиру позивач, як власник не може розпорядитися своєю нерухомістю. Викладене стало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.11.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Відповідач у визначений ухвалою суду строк відзиву на позов до суду не подав. Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Повідомила, що пайовий внесок за квартиру вона сплатила повністю. Представник позивача [PERSON] , позов підтримав. На запитання суду, які докази вказують на сплату позивачем пайового внеску за квартиру в повному обсязі, послався на довіку, видану ТОВ «ЖЕО». На запитання суду чи є ТОВ «ЖЕО» правонаступником ЖБК №71 повідомив, що йому це невідомо, пошук правонаступника ним ЖБК №71 не здійснювався, в архіві міської ради відповідна квитанція про сплату позивачем пайового внеску за квартиру - відсутня. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] у вирішенні справи поклався на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є директором ТОВ «ЖЕО», повідомив, що довідка про сплату [PERSON] пайового внеску за квартиру в повному розмірі видавалася ним на підставі оборотної відомості №2 від 01.10.1993 року, згідно якої заборгованість [PERSON] (прізвище позивача до реєстрації шлюбу) за сплату пайового внеску за квартиру, на яку позивач просить визнати за нею право власності, - відсутня. Вказав, що зазначена відомість є первинним фінансовим документом і вона достовірно підтверджує сплату пайового внеску за квартиру у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, представників сторін, свідка, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] (до одруження « [PERSON] »), яка була членом Житлово-будівельного кооперативу №71, рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №358 від 27.06.1985 р., була надана на заселення 1-кімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.10-11,16-17). Згідно довідки ЖБК №71 загальна вартість квартири, наданої в [PERSON] для заселення, складала 5 135 радянських рублів (а.с.14). 03.07.1985 року на підставі рішення виконкому м. Вінниці №358 від 27.06.1985 року, виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів [PERSON] було видано ордер №63/71 на право зайняття 1-кімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.18). Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів №324 від 13.08.1986 року [PERSON] знята з квартирного обліку як така, що забезпечена житловою площею (а.с.13). Згідно матеріалів інвентаризаційної справи №74476 на квартиру [ADDRESS] , зазначений будинок станом на 29.12.2012 року зареєстровано за ЖБК «Учитель» на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.06.1985 року №378. Реєстрація права приватної власності на кв. [ADDRESS] в цьому будинку не проводилася. Згідно рішення Вінницької міської ради №71 від 25.12.2015 року вул. 30 років Перемоги перейменована на вул. Костянтина Василенка (аркуш інвентаризаційної справи 8). Відповідно до довідки ТОВ «ЖЕО»№А-602 від 18.08.2020 року, [PERSON] повністю внесла пай за кооперативну квартиру [ADDRESS] (а.с.15). Як вбачається зі свідчень директора ТОВ «ЖЕО» [PERSON] вказану довідку видано на підставі оборотної відомості №2 від 01.10.1993 року Акту передачі комунальних послуг на 01.10.1993 року по [ADDRESS] , яка є первинним фінансовим документом, та з якої вбачається, що заборгованість [PERSON] (кв. [ADDRESS] ) зі сплати пайового внеску за квартиру відсутня (колонка «Кт»). Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] (до одруження « [PERSON] ») повністю внесла пай за кооперативну квартиру [ADDRESS] . Однак державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] не проведена (а.с. 61). Позивач [PERSON] звернулася до державного реєстратора виконавчого комітету Вінницької міської ради з заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , проте розгляд даної заяви було зупинено через відсутність довідки ЖБК «Учитель» про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, а згодом відмовлено у державній реєстрації прав на вказану квартиру (а.с.12, 64). Згідно із ст.137 ЖК Української РСР, в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів установлювався законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства Української РСР. Примірний статут житлово-будівельного кооперативу затверджується Радою Міністрів Українській РСР. Відповідно до п. 19 Примірного статуту ЖБК, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. №186, жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності (крім квартир у цьому будинку, за які громадянами повністю внесено пайові внески) і не можуть бути у нього вилучені, продані або передані ним як у цілому, так і частинами (квартири, кімнати) ні організаціям, ні окремим особам, за винятком передачі, здійснюваної при ліквідації кооперативу. Суд звертає увагу на той факт, що сам вступ до ЖБК не створює для пайовика права власності на отримання ним квартири до того часу, поки він не виплатить пай повністю. Власником житлового будинку і переданих грошових коштів до цього моменту є кооператив, і тільки член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за житлове приміщення, надане йому в користування, набуває право власності на нього. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року визначено, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Факт членства позивача в кооперативі ЖБК №71 підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, та не оспорюється учасниками справи. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 384 ЦК України у випадку викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає її власником. А тому, з огляду на вищевикладені обставини, є всі підстави вважати, що позивачем було здійснено сплату всіх пайових внесків (виплачено вартість квартири), а отже фактично вона була викуплена позивачем у ЖБК. Згідно з ст.392 ЦК України власником майна може бути пред`явлений позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Позивач викупивши спірну квартиру у ЖБК стала її власником, однак не зареєструвала своє право у встановленому законом порядку. Таким чином її право на квартиру підлягає захисту, шляхом визнання за нею права власності. Розглядаючи цей спір суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950 року), про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року). У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року «East/West Alliance Limited» проти України» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (п.167 рішення). Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відтак позов підлягає до задоволення. Судові витрати слід залишити за позивачем, як на тому наполягав позивач. На підставі викладеного та

Outcome: approved