Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] 01 липня 2018 року близько 03 год. 50 хв., не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи технічно справним мотоциклом марки «Viper», моделі «V250CR-5» д.р.н. [NUMBER] , рухаючись по вул. Центральній у с. Кримне Старовижівського р-ну Волинської області не вибрав безпечної швидкості руху, виїхав на узбіччя та здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , в результаті чого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження у вигляді перелому правої вертлюжної западини зі зміщенням уламків, подвійного перелому сідничної та лонної кістки справа, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку та інвалідність ІІІ групи. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, будучи молодою дівчиною, позивачка у свої 23 роки переживає великі страждання пов`язані з ДТП, яка для неї стала шоком, слід від якої залишається і до сьогодення, близько двох років позивачка продовжує лікування, не встигла оговтатись від вищевказаних травм, як було виявлено нові захворювання та прооперовано, після чого знаходилась на лікуванні, відтак, позивачка постійно відчуває біль, кожні два місяці потребує консультації лікаря, проходить УЗД, здає аналізи для лабораторного дослідження та приймає знеболюючі препарати, на що витрачає немалі кошти, всі ці проблеми зі здоров`ям тягнуться внаслідок ДТП, що призвело до моральних страждань, також через все це порушився сон, тому страждає від постійних недосипань, тому відчуває значні психологічні переживання, що тягнуть за собою душевні страждання. З урахуванням обставин, просить стягнути з [PERSON] у зв`язку із ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 300 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди через спричинене ушкодження здоров`я заподіяне внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою судді Старовижівського районного суду Волинської області від 28 травня 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 22 червня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому заявлені вимоги позивача відповідач не визнає, вважає їх необґрунтованими та не доведеними, оскільки позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про стягнення моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я, внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди вважає не доведеною наявність причинного зв`язку між подіями. Зазначає, що відсутній обґрунтований розрахунок суми, що стягується, спотворені фактичні обставини справи, відсутні докази що підтверджують вимоги. Зауважує, що позивачкою неправдиво вказано про визнання відповідача вироком Турійського районного суду від 12 грудня 2018 року винним у вчиненні ДТП в результаті якого їй заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, однак вироком встановлено, що позивачка отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, а також легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Відзначає, що виконав свій обов`язок перед потерпілою, сплативши їй вартість лікування та вартість інших витрат, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, ніяких претензій майнового та морального характеру потерпіла не мала, про що зазначено у вироку Турійського районного суду від 12 грудня 2018 року, так як повністю оплатив вартість лікування потерпілої у лікувальних закладах, а також вартість використаних для цього лікарських препаратів, Після ДТП постійно цікавився станом здоров`я позивачки, пропонував та надавав необхідну допомогу. Вважає, що стаціонарне лікування та оперативне втручання позивача не пов`язане з ДТП і не є його наслідками. Просить суд в задоволенні позову відмовити. 03 липня 2020 року представником позивачки адвокатом Кульчицьким О.С. до суду подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначено про необґрунтованість викладених у відзиві пояснень та визнання їх такими, що не заслуговують на увагу та не підлягають застосуванню при вирішенні спору по суті, через те, що до позовної заяви долучено достатньо медичної документації, яка підтверджує тривале лікування позивачки після ДТП, яку спричинив відповідач, крім того, позивачка і надалі після винесення вироку суду, яким встановлено, що в результаті ДТП вона отримала ряд тілесних ушкоджень, продовжувала лікування нових захворювань, які були виявлені після ДТП та вочевидь з ним пов`язані через отримані сильні пошкодження. Щодо відшкодування відповідачем лише маленької частини від суми витрат на лікування позивачки є недостанім, щоб вважати моральну та матеріальну шкоду оплаченою. Представник позивачки також підсумовує, що незважаючи на завдану внаслідок ДТП за участю відповідача шкоду він створює таку обстановку, яка посилює моральні страждання потерпілої. В судовому засіданні позивачка позов підтримала в повному об`ємі з підстав викладених у позовній заяві, просила його задовільнити. Відповідач та його представник позов не визнали з підстав зазначених у відзиві. Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи. Відповідно до вимог статті 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] 01 липня 2018 року близько 03 год. 50 хв., не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи технічно справним мотоциклом марки «Viper», моделі «V250CR-5» державний реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] , рухаючись по вул. Центральній у селі Кримне Старовижівського р-ну Волинської області в напрямку села Мокре в порушення вимог пунктів 1.5, 1.10, 2.1, 2.3 «б», 2.3 «д», 10.1, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України неуважно стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого не справився з керуванням, виїхав на праве узбіччя в напрямку свого руху та здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , яка йшла по узбіччю в попутному напрямку, в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому правої вертлюжної западини зі зміщенням уламків, подвійного перелому сідничної та лонної кістки справа, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку та інвалідність ІІІ групи. За даним фактом було відкрито кримінальне провадження №12018030190000177 від 01 липня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, в результаті розгляду якого Турійським районним судом Волинської області 12 грудня 2018 року було ухвалено вирок, яким [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні зазначеного злочину. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Це означає, що у справах, які стосуються відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, обов`язок відшкодування шкоди виникає за наявності наступних умов: 1) дії завдавача шкоди були неправомірними; 2) між діями завдавача шкоди та шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення. Згідно з частиною 1 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1: частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. За таких обставин справи та викладених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність вини відповідача у спричиненні ним ДТП, внаслідок якого позивач отримала тілесні ушкодження, а тому вимога позивача про стягнення моральної шкоди є підставною. Разом з тим, відповідно до положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Жодних інших доказів, позивачем та його представником до суду подано не було. Позовна вимога позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] в її користь моральної шкоди у зв`язку із ушкодженням здоров`я в сумі 300 000 грн, посилаючись на вимоги статті 1195 ЦК України, до повного задоволення не підлягає, так як позивачем повністю не доведено та не надано суду доказів, щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням та завданою шкодою, тобто ушкодження здоров`я та причинно-наслідковий зв`язок між даним ушкодженням здоров`я. В судовому засіданні доведена вина відповідача по справі [PERSON] в заподіянні позивачу [PERSON] тілесного ушкодження. При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог статті 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. За змістом статті 1167 ЦК України та інших норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, завдана моральна шкода відшкодовується фізичній та юридичній особі, права якої були порушені неправомірними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 23 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні її; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди. У пункті 3 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається таким, що зазнав моральної шкоди, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Відповідно до роз`яснень, даних в пункті 5 цієї постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до пункту 7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Обґрунтовуючи суму у 300 000 грн моральної шкоди позивач зазначала, що після ДТП отримала тяжкі тілесні ушкодження, інвалідність 3-ї групи, у липні 2019 були виявленні нові захворювання жіночих органів, які вона вважає наслідком травм, отриманих від час ДТП 01 липня 2018 року, що призвело до оперативного втручання та стаціонарного лікування у гінекологічному відділенні. Однак, у судовому засіданні позивач пояснила, що захворювання жіночих органів, зокрема запальні процеси, у неї спостерігались і до того, як вона отримала травми у ДТП, у зв`язку з чим проходила лікування. Крім того, жодних доказів того, що захворювання жіночих органів, які призвели до лікування у грудні 2019 року, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із отриманими травмами у ДТП 01 липня 2018 року, надана медична документація не містить, окрім результатів обстеження та призначеного лікування. Жодних клопотань з приводу призначення експертизи суду заявлено не було. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] жодної інформації щодо предмета спору суду не надав, окрім того, що знає про ДТП за участю сторін. Крім цього, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні посилання на тяжкість отриманих тілесних ушкоджень, оскільки як убачається з вироку Турійського районного суду Волинської області від 12 грудня 2018 року, позивач [PERSON] отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження. Інших доказів на обґрунтування ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих позивачкою, суду не надано. З врахуванням вищевикладеного, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я до задоволення підлягає частково. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи ступінь душевних страждань та пережитого фізичного болю у зв`язку із ДТП, тяжкість отриманих травм, суд доходить до висновку, що на користь позивача слід присудити 20 000 грн моральної шкоди завданої у зв`язку з ушкодження її здоров`я внаслідок ДТП. Також, відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Крім того, відповідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом судовий збір не сплачувався на підставі звільнення від сплати судового збору відповідно пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААБ № 186370 від 10 квітня 2019 року про встановлення інвалідності третьої групи та посвідченням отримувача державної соціальної допомоги, як особою з інвалідністю ІІІ групи серії [NUMBER] . Тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved