Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що з відповідачем зареєстрували шлюб 28 грудня 2007року у Фрунзенському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис за №696. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та доньку-Лугову [PERSON], [INFO], які на теперішній час мешкають разом з нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач майже звільнив себе від обовязку піклуватись про дітей, матеріальну допомогу на їх утримання надає недостатньо та нерегулярно. Вона прикладає усі зусилля для забезпечення потреб дітей, але її матеріальний стан не дозволяє повністю забезпечити їх всім необхідним, а саме: на їхнє повноцінне харчування, сплачувати за дитячий садок, шкільні потреби, купівлю необхідного дитячого одягу та взуття, ліків у разі хвороби, та на інші життєві потреби дітей.Відповідач не вважає за потрібне утримувати своїх неповнолітніх дітей, тому вимушена звертатися до суду з цим позовом. Просить стягнути аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги повністю і дала пояснення про обставини викладені вище, а також зазначила, що відповідач якщо дає гроші то це невеликі суми, а саме: 50 грн. або 100грн., і дає їх сину, які фактично витрачаються одразу. Речі іноді відповідач купує, але не так часто, а також всі витрати на дитячий заклад, на школу сплачує вона. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що він є батьком дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], які мешкають разом з матір*ю, але часто бувають і у його батьків, де мешкає і він. Він допомагає дітям, купує дітям необхідні речі, іноді дає гроші. На тепер він не працює та не має інших доходів, тому у нього немає можливості надавати матеріальну допомогу на постійній основі. Суд, вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 28 грудня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження (серії 1-ВЛ № 079653, що видане Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис за № 696 від 28 грудня 2007 року.) Шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано, що підтверджує заочне рішення Фрунзенським районним судом м. Харкова від 7 червня 2016 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: сина- Лугового [PERSON], [INFO], що підтверджує свідоцтво про народження дитини, серії 1-ВЛ № 118443, що видане відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис за №397 від 27 травня 2008 року та доньку-Лугову [PERSON], [INFO], що підтверджує свідоцтво про народження дитини, серії 1-ВЛ№252001, що видане відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №468 від 20.09.2011р. Відповідач з сім'єю не проживає, належної допомоги на утримання дитини не надає, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. Відповідно до ст. 18 Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров'я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 СК України та роз'яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що [PERSON] інших дітей немає, працездатний, на його утриманні ніхто не перебуває і тому може надавати відповідну матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх дітей. Тій факт, що на тепер [PERSON] не працює, не звільняє його від обовязків щодо утримання неповнолітніх дітей. За таких обставин, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1 / 3 частини від усіх видів заробітку відповідача. У відповідності з положеннями ч.2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України та п. 23 вищезазначеної Постанови Пленуму від 15.05.2006 року розмір аліментів на дитину, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках передбачених законом. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати за судовий збір 551,20 грн.

Outcome: approved