Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], треті особи приватний нотаріус Ужгородського нотаріального округу [PERSON] та Перша Ужгородська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту від 24.07.1997 року, реєстраційний номер № 2-3207 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.05.2000 року, реєстраційний № 1-2189 недійсними. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 24 липня 1997 року Приватним нотаріусом Ужгородського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено заповіт (реєстр.№2-3207) [PERSON] 1.1, (померлого 06.08.1999р.), у якому спадкоємцем зазначено доньку [PERSON], яка проживає у Франції. 15 травня 2000 року Державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори - [PERSON] було посвідчено та видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстр. №1-2189. на 4/6 частин житлового будинку з надвірними будовами, що знаходиться за адресою: вул. Другетів, будинок № 126, місто Ужгород. 88000, Закарпатської області. Заповіт, посвідчений на ім'я [PERSON] вважає недійсним з таких підстав: З урахуванням того, що [PERSON] 1.1, близько чотирьох років до смерті дуже хворів і був на повному утриманні та догляді бабусі, можна стверджувати, що, складаючи і посвідчуючи у нотаріуса останній заповіт, він не міг, а це, в свою чергу, відповідно до ст. 55 чинного на момент посвідчення заповіту ЦК 1963р. призводить до його недійсності. Про це свідчить і те, що він стверджував при свідках, що у нього донька забезпечена і живе закордоном і все майно після смерті, він бажав залишити свій дружині, яка за ним доглядала. З огляду на це позивачем було направлено звернення до нотаріуса для необхідності порівняти підпис у заповіті і на документах, але ним було відмовлено з тих підстав, що я вона не є стороною. Посвідчений заповіт не відповідав останній справжній волі померлого [PERSON] Приблизно за п'ять місяців до смерті він казав священнику, що все майно перейде до бабусі позивача, а вона буде ним розпоряджатися на сві розсуд. Крім того, відповідно до ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які ухилялися від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Позивач також зазначила, що [PERSON] був тяжко хворий і помер від раку нирки. Протягом довгих років відповідачка [PERSON] не приїжджала до нього; не цікавилися його життям, оскільки не знали навіть, що він важко хворів; всі витрати на поховання батька несла її бабуся та її батько [PERSON] В судовому засіданні 06.02.2017 року представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі. зазначив що будь які клопотання на цей час до початку розгляду справи по суті у нього відсутні. Представник відповідача заперечив проти задоволення судом зазначеного позову та просив суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки із дня посвідчення заповіту минуло майже 30 років. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані докази в їх сукупності, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 15 травня 2000 року Державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] 24.07.1997 року за реєстром № 2-3207, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна є гр. [PERSON], померлого 06.08.1999 року є [PERSON] донька, що проживає у Франції, м. Кле, вул.. Алле де Ольн та видане [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстр. № 1-2189, на 4/6 частин житлового будинку з надвірними будовами, що знаходиться за адресою: вул. Другетів, будинок № 126, місто Ужгород. Позивач звернувся до суду з відповідним позовом 03 березня 2015 року та просить суд визнати недійсними заповіт від 24.07.1997 року, реєстраційний номер № 2-3207 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15.05.2000 року, реєстраційний № 1-2189. Як зазначено у ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 64 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак позивачем в порушення вищезазначених вимог взагалі не надано будь яких доказів на підтвердження порушення відповідачем її прав. Суд позбавлений можливості навіть встановити на підставі належних та допустимих доказів наявність або відсутність родинних стосунків між нею та померлим 06.08.1999 року [PERSON], або будь ким із членів його сім'ї. Відтак суд дійшов висновку, що відсутнє порушене право позивача з боку відповідача, що є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. \~ \~ \~ \~ \~ Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 зазначеного Кодексу, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й обєктивної можливості цієї особи знати про ці факти (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 р. у справі № 6-7цс14). Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.02.2016 року у справі № 6-75цс15, загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Положення частини пятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобовязання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину. Відповідач у письмових запереченнях від 09.04.2015 року просив суд відмовити у задоволенні позову у звязку з його безпідставністю та внаслідок пропуску без поважних причин строку для звернення до суду. У позовній заяві позивач не просить суд поновити пропущений строк позовної давності та не наводить жодних відомостей про те, коли саме вона довідалася про порушення її прав. Із дня посвідчення заповіту 24.07.1997 року, дня смерті 06.08.1999 року заповідача - [PERSON], та дня видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 15 травня 2000 року, до дня звернення до суду з відповідним позовом 03 березня 2015 року, пройшло від 15 до 17 років, протягом яких спадкоємці померлого мали обєктивну можливість знати про факти викладені у позовній заяві. Та відповідно, звернутися до суду з відповідним позовом. Як зазначено у ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відсутнє порушене право позивача з боку відповідача, а також позивачем пропущений строк позовної давності при зверненні до суду, що є підставою для відмови у позові. У звязку з відмовою у позові, у відповідності до ч. 6 ст. 154 та п. 8 ч. 1 ст. 214 ЦПК України підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області за ухвалою від 27.05.2015 року за якою було накладено арешт на нерухоме майно із забороною [PERSON] та будь-яким іншим особам відчужувати, обтяжувати у будь який спосіб, а також передавати іншим особам у володіння: житловий будинок з належним до нього господарським и будівлями і спорудами розташованого за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Другетів, буд. № 126. У відповідності до ст. 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed