Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що 09 серпня 2003 року між нею ([PERSON]І.) та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Мукачівського міського управління юстиції Закарпатської області, за актовим записом №356. Під час шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Однак, починаючи з жовтня 2017 року, шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведуть, оскільки під час спільного проживання виявилося , що у них з чоловіком, [PERSON], різні погляди на життя. Це відображалося зокрема у відсутності порозуміння між ними, недбайливе ставлення з боку відповідача до неї та неповагою, із-за чого часто виникали конфліктні ситуації та сварки, що може негативно вплинути на майбутній світогляд їхньої дитини. Зазначає, що шлюб носить лише формальний характер і примирення між ними не можливе. Також звертає увагу на те, що на сьогоднішній день донька [PERSON] проживає разом з нею та перебуває на її утриманні і усі обов'язки щодо утримання та виховання дитини вона несе самостійно. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку, щодо утримання доньки [PERSON], як визначено статтею 180 Сімейного кодексу України. Тому на підставі вищенаведеного вона ([PERSON]І.) звертається до суду та просить шлюб зареєстрований між нею та [PERSON] - розірвати, та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1200 грн., щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. 02 березня 2018 року до Мукачівського міськрайонного суду від позивача по справі [PERSON] надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій також просить суд після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище - Росол. Позивач - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, подали до суду заяви в яких просять суд розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі і просять суд їх задоволити. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не зявився, відзив на позовну заяву до суду не подав, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно вимог частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про одруження Серії 1-ФМ № 062342, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Мукачівського міського управління юстиції у Закарпатській області, між [PERSON] та [PERSON], зареєстровано шлюб 09 серпня 2003 року, про що зроблено відповідний актовий запис за №356 (а.с.6). -2- У сторін по справі народилася донька - [PERSON], [INFO], про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії 1-ФМ №144679 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області 15 вересня 2009 року (а.с.9). Відповідно до Довідки №2-021405 виданої управляючою компанією ТОВ І.Т.В. Сервіс Плюс від 19 грудня 2017 року, [PERSON], зареєстрована за адресою: [INFO], кв.№13, Закарпатської області і до складу її сім'ї входять: чоловік - [PERSON], [INFO] та донька - [PERSON], [INFO] (а.с.10). Відповідно до вимог статті 24 Сімейного кодексу України шлюб гарантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається. Правилами статтей 104 та 105 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина друга ст.112 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обовязок закріплений в Конституції України, а також в Сімейному кодексі України, оскільки одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх змінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно дол законів України. Відповідно до частини 1 статті 9 Сімейного кодексу України, подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Нормою статті 141 цього Кодексу встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. У відповідності до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а на підставі частини 3 статті 181 цього Кодексу, за рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. -3- Згідно частини 1 статті 184 Сімейного кодексу України - якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Нормою частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України (із змінами і доповненнями), розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України присуджуються за рішенням суду з дня предявлення позову. Відповідно пункиту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Судом встановлено та знайдено підставність задоволення уточнених позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON], оскільки позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що шлюб між подружжям існує формально, примирення та збереження їх сімї є неможливим, подальше спільне їх життя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам та інтересам дитини, яка для повного і гармонійного розвитку особистості повинна рости і виховуватися у атмосфері любові та розумінні. Також, судом знайдено підставність задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліменти на утримання доньки - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі, в розмірі 1200 грн., яка у свою чергу є виважена, розумна, справедлива і об'єктивна, щомісячно, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, і до досягнення ним повноліття, оскільки позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що дитина у будь-якому випадку, повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, яке гарантоване як частиною 2 статті 51 Конституції України,як Сімейним кодексом України, так і частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, це зокрема, виявляється в забезпеченні малолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Тому обов'язок відповідача [PERSON], як батька утримувати та надавати доньці матеріальну допомогу. На підставі статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу, позивачу по справі [PERSON], відновити дошлюбне прізвище - Росол. Дитину - [PERSON], [INFO], залишити проживати з матір'ю [PERSON]. Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] та держави.

Outcome: approved