Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача суму заборгованості із заробітної плати у розмірі 76 620,05 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на 14.09.2018 р. становить 58 072,68 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 2006 року працювала у Львівському казенному експериментальному підприємстві засобів пересування і протезування. У 2018 році відповідач перестав своєчасно виплачувати найманим працівникам заробітну плату. 29.05.2015 року позивач була звільнена з посади бухгалтера за п.1 ст.36 КЗпП України. Станом на день звільнення з роботи відповідач не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати і не провів із нею повного розрахунку. Станом на день звернення до із позовом відповідач не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати за березень, квітень, травня 2018 року, а також компенсацію за 148 календарних днів невикористаної відпустки. Відтак, просить позов задоволити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.09.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п'ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що 02.10.2018 р. позивачу виплачено заробітну плату, в тому числі компенсацію за невикористані відпустки, за березень, квітень, травень 2018 р. у розмірі 61517,15 грн. Таким чином, заборгованість по виплаті заробітній платі виплачена. Крім цього, вказав, що позивач при розрахунку заборгованості по заробітній платі взяла до уваги нараховану заробітну плату згідно довідки про доходи без урахування відрахувань та тому розрахована позивачем заборгованість у розмірі 76620,05 грн. є неправомірною. Просив в позові відмовити. Відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Частиною 5 вказаної статті визначено, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Відтак, суд не приймає до розгляду подану позивачем заяву про збільшення розміру позовних вимог, оскільки нею не виконано вимоги ч. 5 ст.49 ЦПК України. Крім цього, суд не приймає до уваги подану позивачем відповідь на відзив, оскільки позивачем не виконано вимоги ст. 178,179 ЦПК України. Згідно ч.3 ст.179 ЦПК України до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п'ятою статті 178 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. До відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Судом встановлено, що з 2006 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування, що стверджується копією трудової книжки / а.с.15-21/. Згідно наказу № 33 від 04.05.2018 р. [PERSON] - бухгалтера І категорії звільнено з 29.05.2018 року за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України /а.с.4/. Згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Як вбачається із долученої до матеріалів справи довідки про доходи, виданої [PERSON], у березні 2018 р. позивачу нараховано заробітну плату, в т.ч. в натуральній формі у розмірі 11200,84 грн., з яких 2 296,17 грн. відрахування (в т.ч. сплата аліментів), сума до видачі - 8 904,67 грн.; у квітні 2018 р. нараховано заробітну плату, в т.ч. в натуральній формі у розмірі 10 307,50 грн., з яких 2 009,96 грн. відрахування (в т.ч. сплата аліментів), сума до видачі - 8 297,54 грн.; у травні 2018 р. нараховано заробітну плату, в т.ч. в натуральній формі у розмірі 55049,61 грн., з яких 10 734,67 грн. відрахування (в т.ч. сплата аліментів), сума до видачі - 44 314,94 грн. Відтак, нарахована зарплата [PERSON] за березень-травень 2018р. становить 76 557,95 грн., а сума до видачі /після здійснення обов'язкових відрахувань/ - 61 517,15 грн., яка виплачена позивачу відповідачем 02.10.2018 року. Згідно п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, у тому числі на підставі рішення суду. Відтак, суд приходить до переконання, що відповідачем виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі у розмірі, відповідно до вимог закону, а тому позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступного висновку. Із змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається із роз'яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець недоведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідач не представив суду жодних доказів відсутності вини підприємства у невиплаті належних позивачу при звільненні сум. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець недоведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п. 3 Розділу ІІІ Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Із долучених до матеріалів справи розрахункових листів /а.с.12,13/ та довідки про доходи [PERSON] вбачається, що розмір нарахованої заробітної плати позивача за березень 2018 року становить 11 200,84 грн., за квітень 2018 року - 10 307,50 грн. Судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню становить 21 508 грн. 34 коп. Згідно вказаних розрахункових листів, долучених позивачем до матеріалів справи, [PERSON] у березні 2018 р. фактично відпрацювала 21 день, а у квітні 2018 р. - 19 днів. Середньоденна заробітна плата за вказаний період /березень-квітень 2018 року/ становить 537,70 грн., виходячи з кількості робочих днів у березні-квітні 2018 року /40 робочих днів/. Фактичний розрахунок відповідачем з позивачем проведено 02.10.2018 р. Відтак, з моменту звільнення позивача до моменту фактичного розрахунку - 02.10.2018р. відповідачем заборговано позивачеві 46 779 грн. 90 коп./537,70 грн. х 87 робочих дні/. Таким чином, на день ухвалення рішення фактична заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку перед [PERSON] становить 46 779 грн. 90 коп., тобто в цій частині позов слід задовольнити частково. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати в розмірі 704 гривні 80 копійок підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат, а позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial