Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 14 листопада 2017 року, в якій просила суд усунути їй перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] із житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення; зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] співвласником квартири не є, оскільки належну йому 1/3 частку приміщення відчужив на користь [PERSON] 22 липня 2009 року відповідно до свідоцтва про придбання майна. [PERSON] та [PERSON] перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 1996 року. [PERSON] - їх донька. Протягом тривалого часу [PERSON] веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, підтримує зв`язки з особами, які ведуть такий же спосіб життя, тим самим створюючи такі умови, які унеможливлюють співжиття з ним в квартирі [ADDRESS] , де він значиться зареєстрованим. За рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2010 року [PERSON] та [PERSON] вселились до квартири, судове рішення [PERSON] виконав 27 вересня 2011 року, однак своїм образом життя, висловлюванням погроз на адресу позивача, він порушує її права як власника житла, перешкоджаючи їх належній та вільній реалізації. Крім того, відповідач не дбайливо ставиться до майна, псує його, руйнує житлове приміщення, не оплачує комунальні послуги за себе, чим ставить позивача в скрутне матеріальне становище, перекладаючи на неї такі витрати. На даний момент квартира потребує ремонту, в ній відсутні електро- та газопостачання, однак відновити їх, привести квартиру в належний стан та проживати в ній позивач не може з огляду на чинення їй перешкод в цьому [PERSON] . Ухвалою суду від 06 грудня 2017 року прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження (т. 1, а.с.41). Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, усунено перешкоди в користуванні житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення з вказаного приміщення [PERSON] , без надання іншого житлового приміщення, в іншій частині вимог відмовлено. 08 травня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року, яку ухвалою суду від 12 травня 2020 року прийнято до розгляду. 18 травня 2020 року ухвалою суду заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення від 15 березня 2018 року задоволено, заочне рішення суду від 15 березня 2018 року скасоване, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та проведенням підготовчого судового засідання. 28 липня 2020 року представником відповідача за первісним позовом [PERSON] - адвокатом Якименком С.Г. подано через канцелярію суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] в якій останній, діючи від імені відповідача за первісним позовом, просить суд: визнати що [PERSON] належить на праві власності 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28 липня 2020 року зустрічну позовну заяву було залишено без руху, оскільки вона подана з грубим порушенням вимог, викладених в ст.ст.175, 177 ЦПК України, та надано відповідачеві [PERSON] строк для усунення виявлених недоліків. 07 серпня 2020 року на адресу суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна від 22 липня 2009 року, посвідчене приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Логонюк А.А., про перехід 1/3 частки квартири [ADDRESS] , належної [PERSON] , у власність [PERSON] (направлена до суду поштовою кореспонденцією 03 серпня 2020 року). В обґрунтування якої представник відповідача [PERSON] зазначив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, від якого у них [INFO] народилась дочка - [PERSON] 20 березня 1995 року [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] приватизували квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка раніше була надана у користування сім`ї батьків [PERSON] . Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 1995 року на користь позивачки [PERSON] з відповідача [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дочки. Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2006 року задоволено подання ДВС про визначення частки у майні та визнано [PERSON] власником 1/3 частки квартири. Свідоцтвом про придбання майна від 22 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Логонюк А.А., 1/3 частка квартири [ADDRESS] , належна [PERSON] , перейшла у власність [PERSON] . Відповідач [PERSON] не знав, про відкриття виконавчого провадження відносно нього. Зазначає, що завжди надавав допомогу на утримання дочки, а жодних повідомлень з ДВС він не отримував хоч і проживає постійно за вказаною адресою. Про існування заочного рішення за позовом [PERSON] до нього про виселення, він дізнався лише у 2020 році з листа ДВС, в якому також було зазначено і проте що його 1/3 частки квартири переведена на позивача [PERSON] . Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року (головуючий суддя - Євтушенко О.І.) прийнято до розгляду уточнену зустрічну позовну заяву та об`єднано зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , Відділ реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку - для їх спільного розгляду. Також судом залучено з власної ініціативи до участі в розгляді даної цивільної справи в рамках зустрічного позову - в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Забуранну (Логонюк) Анастасію Анатоліївну. 26 жовтня 2020 року через канцелярію суду подано відзив на уточнений зустрічний позов, в якому позивач [PERSON] вказала, що зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Так, вважає, що за своєю правовою природою заявлені [PERSON] зустрічні позовні вимоги про порушення вчинення виконавчих дій та вчинення цивільного правочину нотаріусом щодо відчуження майна мають різні юридичні конструкції, а отже, зважаючи, що квартиру було відчужено в рамках виконавчого провадження по стягненню заборгованості по аліментам, посилання відповідача про не вчинення ним відчуження майна, право користування яким оспорюється сторонами, не відповідають дійсності та не мають юридичного значення для вирішення спору. Ухвалою суду від 06 листопада 2020 року, постановленої судом на місці, залишено без задоволення клопотання представника відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним - адвоката Якименка С.Г. про допит свідків, оскільки обставини, що можуть бути підтвердити останні, не стосуються предмету оспорюванних правовідносин. Ухвалою суду від 06 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у зазначеній справі та призначено справу до судового розгляду (т.2 а.с.48). Ухвалами суду від 12 січня 2021 року, постановленими на місці, клопотання представника відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним [PERSON] про допит свідків, залишено без розгляду, у зв`язку з повторним його заявленням та попереднім розглядом, а також частково задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним [PERSON] про витребування доказів, а саме, надано останньому час для надання додаткових доказів. Ухвалою суду від 04 березня 2021 року, постановленою на місці, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним [PERSON] про витребування доказів, оскільки останнім не вжито всіх заходів для отримання цих доказів самостійно, та не доведено наявність причин неможливості самостійного отримання таких доказів. Присутня в судовому засіданні позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом [PERSON] підтримала заявлені нею позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, посилаючись на зазначені в позовній заяві обставини, при цьому заперечувала щодо задоволення зустрічних позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність. В подальшому, правом на участь в судовому засіданні не скористалась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, пред`явлені позовні вимоги за первісним позовом підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що не знав про наявність боргу по сплаті аліментів та про те, що він втратив право власності на частину квартири. Йому не були відомі підстави, на підставі яких у 2010 році дружина з донькою примусово вселялись у квартиру, де він проживає. Іншого майна у власності він не має. Присутній в судовому засіданні його представник [PERSON] просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог за первісним позовом, а також просив задовольнити зустрічний позов [PERSON] , посилаючись на обставини, зазначені останнім, при цьому [PERSON] підтримав позицію свого представника. Третя особа за первісним позовом [PERSON] присутня в судовому засіданні, зазначила, що батько не приймав участі у її вихованні та не допомагав матеріально її утримувати, не сплачував аліменти. Вона підтримала позовні вимоги за первісним позовом та просила їх задовольнити, при цьому заперечувала проти задоволення зустрічного позову, посилаючись на те, що [PERSON] був обізнаний з усіма обставинами втрати ним права власності на частину квартири, право користування якою оспорюється. Представник третьої особи Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради в судове засідання не з`явилась, згідно заяви просила розгляд справи проводити за її відсутності, при вирішенні справи покладаючись на розсуд суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Забуранна (Логонюк) А.А. в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не відомі. Дослідивши письмові докази, вислухавши пояснення учасників процесу, надавши оцінку доказам в їх сукупності, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до наступного висновку. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до змістукопії свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 20 березня 1995 року та доданої копії технічного паспорту з 22.07.2009 [PERSON] та [PERSON] є співвласниками двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м., яке належить їм на праві спільної часткової власності (т.1, а.с.7-8). [PERSON] на момент розгляду справи не є співвласником вказаного житлового приміщення, оскільки належну йому 1/3 частку він відчужив на користь [PERSON] відповідно до свідоцтва про придбання майна серії ВМІ №427502 від 22 липня 2009 року, виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Логонюк А.А., зареєстрованого в реєстрі №2434, що також підтверджується Витягом КП «Криворізьке БТІ» ДОР від 26 вересня 2008 року про реєстрацію права власності за [PERSON] (т.1, а.с.9, 10). Однак, як вказувала позивач за первісним позовом [PERSON] , що підтверджується довідкою №3 від 02 листопада 2017 року КОМ ДІС «НОВА-КОМ» та відповіддю адресно-довідкового підрозділу (т.1, а.с.16, 40), в кв. [ADDRESS] , значиться зареєстрованим місце проживання: [PERSON] , [PERSON] та з 09 вересня 1985 року і по теперішній час - [PERSON] . При цьому, дослідженням матеріалів справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 12 березня 1988 року Довгинцівським відділом РАЦС м. Кривого Рогу, який розірвано рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 1996 року (т.1, а.с.15). Відповідно до акту від 12 березня 2018 року, засвідченого ТОВ «Житлосервіс-КР» (т. 1, а.с.64), в квартирі фактично мешкає [PERSON] , що останній та його представник в судовому засіданні не заперечували. Звертаючись 14 листопада 2017 року до суду з позовом [PERSON] посилалась на чинення їй перешкод [PERSON] , який веде аморальний спосіб життя, руйнує квартиру, приводить її в непридатний для проживання стан, перешкоджає їй проживати там, висловлюючи погрози, у зв`язку з чим вона просить суд виселити його з житлового приміщення без надання іншого. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та колишнім членом її сім`ї (родичем непрямої лінії споріднення), який по відношенню до [PERSON] - третьої особи по справі є батьком, тобто родичем прямої лінії споріднення. Згідно зі ст. 317, ч. 1, ст. 319, ст. 383 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Як визначено ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статті 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цих норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При цьому, позивач повинен довести, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увага в п.п.33,34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у т.ч. колишніх, без надання іншого жилого приміщення власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 ЖК УРСР, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Крім того, згідно із п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Судовим розглядом встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] чинить перешкоди позивачеві за первісним позовом [PERSON] та третій особі [PERSON] , яка виступає на стороні [PERSON] , шляхом позбавлення їх можливості проживати в належному їм житловому приміщенні, в результаті чого позивачка за первісним позовом [PERSON] вимушена була звертатись до суду з вимогою про її вселення до квартири, які рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2010 року задоволено (т.1, а.с.12). Натомість [PERSON] та [PERSON] проживати в квартирі не мають можливості. Так, як вказувала позивач за первісним позовом, що також підтвердила третя особа [PERSON] , відповідач [PERSON] веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, псує майно, руйнує квартиру, чим приводить її в непридатний для проживання стан. Факт неналежного утримання майна та перебування його в занедбаному, антисанітарному, частково зруйнованому стані також підтверджується наявними в матеріалах справи фотознімками (т.1, а.с.18-37). В житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , відсутні газо-, електропостачання, обліковується заборгованість станом на 01.10.2017 по оплаті житлово-комунальних послуг перед КП «Кривбасводоканал» - 8732,79 грн., КП «ЖЕО №35» - 3199,83 грн., КПТМ «Криворіжтепломережа» - 10 967,57 грн., та за виконавчим документом - 23 187,04 грн., ТОВ «Екоспецтранс» - 2457,46 грн., що підтверджується довідкою КОМ ДІС «НОВА КОМ» (т.1, а.с.17). В свою чергу, суд критично сприймає посилання на погашення відповідачем за первинним позовом [PERSON] частини заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг (т.2, а.с. 100-123), оскільки така заборгованість не погашена в повному обсязі. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п.1-3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували про обставини неможливості співжиття з позивачем за первісним позов, надавши до суду відповідні фотознімки (т.1, а.с. 126-130), що підтверджують приведення житла у стан належний для спільного проживання, які надані суду лише 08 травня 2020 року разом із заявою про перегляд заочного рішення суду від 15 березня 2018 року в цій справі. Зазначені вище [PERSON] та його представником обставини не приймаються судом до уваги, зважаючи на вчинення активних дій [PERSON] , пов`язаних із поліпшенням умов проживання в спірній квартирі, лише після чергового звернення [PERSON] до суду з метою захисту свого права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить останній на праві спільної часткової власності з [PERSON] , яка виступає в справі на стороні [PERSON] , а також на тимчасовість таких дій зі сторони [PERSON] , зважаючи на тривалість зазначеного спору в часі. Враховуючи доведеність в ході судового розгляду обставин порушення прав позивача як співвласника житлового приміщення, створення перешкод з боку [PERSON] в користуванні ним, наявність підстав, які в розумінні ст.116 ЖК УРСР визначають можливість виселення відповідача, як колишнього члена сім`ї, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] в цій частині задовольнити та ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення з вказаного приміщення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Приймаючи вказане вище рішення, суд не приймає до уваги посилання [PERSON] на не обізнаність про втрату ним права власності на житло, розташоване за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з несплатою останнім аліментів, а також із необізнаністю з обставинами вселення [PERSON] та [PERSON] до квартири на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2010 року, зважаючи на наступне. Надаючи подальшу оцінку спору з приводу користування житловим приміщенням, що виник між колишнім подружжям, одному з яких - [PERSON] квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності - 2/3 частина, після втрати 22 липня 2009 року [PERSON] права власності на 1/3 частини вказаної квартири на підставі свідоцтва про придбання майна серії ВМІ №427502 від 22 липня 2009 року, виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Логонюк А.А., зареєстрованого в реєстрі №2434, яке видано у зв`язку з передачею цієї частини квартири, що належала [PERSON] , у власність [PERSON] у рахунок погашення боргу по аліментам в сумі 18 623 грн., примусово стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання дочки останніх - [PERSON] , зважаючи, що [PERSON] , яка в якості третьої особи, без самостійних вимог, виступає в справі на стороні [PERSON] , та якій фактично належить 1/3 частина вищевказаної квартири, суд вважає необхідним також зазначити. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі- ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо, законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим, суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як співвласниці квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку спір виник між першим співвласником квартири [PERSON] , на боці якої виступає другий співвласник [PERSON] , та користувачем [PERSON] , колишнім співвласником цієї квартири з приводу користування вказаним житлом, після припинення шлюбу з першим співвласником. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування ст.ст. 391, 395, 405, 406 ЦК України та ст.ст. 64, 150 та 156 ЖК УРСР. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст.156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК УРСР. припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У ст. 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У ст.7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) та №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У ч.1 ст.401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У ч.1 ст. 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки. У ч.1 ст. 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд приймає до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважає на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє його права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак, встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч.1 ст. 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За вказаних вище обставин, суд вважає необхідним врахувати баланс інтересів сторін спору. Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] , не дивлячись на примусове виконання рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2010 року, яким [PERSON] та [PERSON] вселились до кв. [ADDRESS] 27 вересня 2011 року, за своїм образом життя порушує права [PERSON] , як власника житла, перешкоджаючи їх належній та вільній реалізації, що проявляється у не дбайливому відношенні відповідача за первісним позовом [PERSON] до майна, що знаходиться в квартирі, а саме його руйнації, як і самого житлового приміщення. Не сплата [PERSON] комунальних послуг за себе ставить позивача за первісним позовом в скрутне матеріальне становище, перекладаючи на неї такі витрати. На даний момент в квартирі відсутнє газопостачання, привести квартиру в належний стан та проживати в ній [PERSON] не може з огляду на чинення їй перешкод в цьому [PERSON] . Зазначені вище обставини також підтвердила в судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] . Переслідуючи легітимну мету, а саме захист права позивача за первісним позовом [PERSON] , зважаючи на зазначені вище обставини та пасивну поведінку відповідача [PERSON] до пред`явлення чергових позовних вимог, який тривалий час не намагався відновити свій правовий інтерес, знаючи про втрату свого права власності на частину квартири, що підтверджується обставинами примусового вселення [PERSON] та [PERSON] до квартири 27 вересня 2011 року, за відсутності перешкод у виконанні цього рішення, про що свідчать відповідні виконавчі документи (т.2, а.с. 40-44), [PERSON] навіть не намагався та не вживав будь-яких дій, спрямованих на забезпечення самоповаги до приватного життя та набуття права на окреме житло протягом більше 11 років. Вказана обставина також оцінюється судом з урахуванням вимог ст. 50 ЖК УРСР, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. На час розгляду справи в квартирі [ADDRESS] , проживав відповідач за первісним позовом [PERSON] , з яким у позивачки за первісним позовом [PERSON] припинені шлюбні відносини, а третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , є також особою протилежної статі від [PERSON] , хоча і є його дочкою. Таким чином, враховуючи вищезазначене, судом при визнанні припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача [PERSON] звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу оцінюється з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень. В свою чергу, суд враховуючи тривалість спірних правовідносин між позивачем та відповідачем за первісними позовом, не приймає посилання [PERSON] та його представника на відсутність у останнього іншого житла, зважаючи, що відповідач за первісним позовом є достатньо дієздатною та правоздатною, здоровою та працездатною особою, здатною набути право на окреме житло у самостійний спосіб. За таких обставин, суд вважає, що ним дотримано баланс між захистом права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишився проживати спільна з відповідачем дочка, та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування квартирою, якою останній безперешкодно користувався більше 11 років, не здійснюючи витрат на її утримання. Разом з тим, суд враховує посилання представника відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним - адвоката Якименка С.Г. на наявність у його довірителя [PERSON] достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем, а саме спірною квартирою, враховуючи триваюче користування нею останнім, однак, такі обставини не спростовують існування встановлених судом та зазначених вище обставин, доведених позивачем за первісним позовом. Доведені [PERSON] обставини свідчать про необхідність втручання у право мирного володіння житлом, оскільки воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.4 ЦПК України). Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України). Отже, суд вважає, що вказані вище обставини у своїй сукупності щодо припинення [PERSON] права користування спірним житлом відповідає пропорційностіпереслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, враховуючи, що інтереси позивачки за первісним позовом [PERSON] , як співвласника житла, а також інтереси іншого співвласника - третьої особи, без самостійних вимог, [PERSON] , перевищують інтереси [PERSON] , у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Разом із тим, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Приходячи до вказаного вище висновку, судом також врахована правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (провадження № 6-709цс16), а саме, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Стосовно вимоги позивача про примусове зняття [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі, то суд вважає за необхідне в її задоволенні відмовити, оскільки відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування особи жилим приміщенням (виселення), є достатньою правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, що також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Оскільки спір між [PERSON] та органом, на який покладено обов`язок реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб відсутній, тому суд приходить до висновку про безпідставність та передчасність пред`явлення такої вимоги. Натомість, у випадку виникнення між сторонами спору, який матиме публічно-правовий характер, позивач вправі звернутись до суду з відповідним позовом в порядку адміністративного судочинства. В свою чергу, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Забуранна (Логонюк) Анастасія Анатоліївна, про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна, враховуючи наступне. Так, суд відхиляє посилання позивача за зустрічним позовом - відповідача за первинним позовом [PERSON] про його необізнаність про втрату ним 22 липня 2009 року права власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про придбання майна серії ВМІ №427502 від 22 липня 2009 року, виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Логонюк А.А., зареєстрованого в реєстрі №2434, оскільки останнє видано у зв`язку з передачею 1/3 частини квартири, що належала [PERSON] , у власність [PERSON] у рахунок погашення боргу по аліментам в сумі 18 623 грн., примусово стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання дочки останніх - [PERSON] . При цьому, суду не надано підстав та доказів в розумінні закону, які б свідчити про недійсність свідоцтва про придбання майна серії ВМІ №427502 від 22 липня 2009 року, виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Логонюк А.А., зареєстрованого в реєстрі №2434, у зв`язку з передачею 1/3 частини квартири, що належала [PERSON] , у власність [PERSON] у рахунок погашення боргу по аліментам в сумі 18 623 грн., примусово стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання дочки останніх - [PERSON] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України, п.35 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 320 грн. в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору пропорційно частині задоволених вимог (а.с.1).

Outcome: partial