Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на частку в квартирі з покликанням на те, що перебуваючи за кордоном на заробітках, попросила сина [PERSON], щоб він купив в інтересах сімї для спільного проживання квартиру [INFO]. Враховуючи, що коштів, котрі вона заробила, було недостатньо, ними було продано квартиру [ADDRESS], яка належала по 1/4 частці їй, відповідачам по справі та їх неповнолітній дочці. 09.04.2002р. [PERSON] придбав у [PERSON] спірну квартиру за 63000 грн., що було еквівалентно 11886 дол. США, вагомим внеском у придбання якої, були кошти позивачки зароблені в Італії і перераховані на банківський рахунок відповідачки [PERSON] трьома переказами в сумі 17358 дол. США. З моменту придбання квартири усіма членами сімї, визнавалось її право власності на частку у ній та значення як покупця, однак після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], остання подала позов про поділ спільного майна подружжя і відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2016р. спірну квартиру поділено тільки між [PERSON] та [PERSON] по 1/2 ідеальній частці, чим грубо порушено її права та інтереси, позбавлено права на єдине житло. Оскільки при купівлі квартири [ADDRESS] саме нею було внесено значну суму коштів, вважає, що має право на 1/2 часку із зазначенням її як покупця поряд з [PERSON], а відтак просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] у частині лише покупця [PERSON] недійсним та визнати покупцем за цим договором і її [PERSON] та визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири. В ході судового розгляду позивач та її представник повністю підтримали заявлений позов, покликаючись на мотиви викладені у позовній заяві, зазначили, що [PERSON] перебуває на заробітках в Італії з 1998р. і її працедавець [PERSON] надав письмові підтвердження того, що надсилав в період з березня 2002р. по жовтень 2002р. грошові кошти, зароблені [PERSON], на рахунок [PERSON], а також те, що жодної позики останній не надавав і вона ніколи в нього не працювала. Перекази з Італії були перераховані саме в термін зазначений в договорі купівлі-продажу від 09.04.2002р. для оплати за квартиру. Позивачка вклала в придбання спірного житла також кошти від проданої квартири, а саме свою 1/4 частку і на даний час іншого житла не має. Представник позивачки також зазначив, що позивачка звернулась до суду з даним позовом в межах строків позовної давності, оскільки дізналась про порушення своїх прав на частку в спірній квартирі на фактичному позбавленні її права власності на частку в ній 17.11.2016р., тобто з дати ухвалення рішення Апеляційним судом Львівської області в справі №449/1043/15-ц, а відтак просить позов задоволити. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та пояснив, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири по вул. Липова Алея, 4/12 в м. Перемишляни був укладений 09.04.2002р. і протягом 16 років жодних претензій зі сторони позивачки щодо квартири не було. Позивачці було достеменно відомо про факт укладення договору від 09.04.2002р., про дату його укладення, про те, хто є в ньому сторонами, порядок розрахунків, оформлення договірних відносин та про його реєстрацію у відповідних органах, а відтак строк позовної давності, в межах якого вона могла звернутись до суду з вимогою про визнання недійсним такого сплинув ще у квітні 2005 року. Доказів того, що позивачці стало відомо про договір лише у листопаді 2016р., остання не навела. Крім цього, між сторонами раніше вже слухалась цивільна справа про поділ майна за участі [PERSON], як третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору. Остання ставила вимогу про визнання її покупцем за договором купівлі-продажу квартири від 09.04.2002р., рішення по справі, яким відмовлено [PERSON] в її позовних вимогах, нею не оскаржувалось і набрало законної сили. По своїй суті вимоги [PERSON] у справі №449/1043/15 та і в даній справі є тотожними, переслідують мету набуття статусу покупця за договором купівлі-продажу квартири від 09.04.2002р., обґрунтовані тими ж підставами та доводами, які вже були предметом судового дослідження і не знайшли свого підтвердження жодними доказами та були повністю спростовані, а тому просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та підтвердив, що квартира [ADDRESS], придбана за кошти, які були надані [PERSON] Вона знайшла дану квартиру, вела переговори з власницею про її продаж перераховувала кошти на її придбання хоч і на рахунок позивачки. Відповідач підтвердив, що [PERSON] у 2001р. їздила в Італію на заробітки, однак половину часу вона була без роботи і не працювала. Він також був на заробітках у Голландії протягом шести місяців, однак кошти, зароблені ними, були витрачені на поточні потреби та ремонт квартири в якій вони на той час проживали. Вислухавши пояснення та доводи сторін, проаналізувавши обставини та матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваним). Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи на підставі рішення виконкому Перемишлянської міської ради від 26.04.2001р. за №126 [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] була приватизована квартира [ADDRESS], частка кожного становила по 1/4, що стверджується виданим Перемишлянською міською радою свідоцтвом про право власності на квартиру від 30.04.2001р. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2002р., вищезазначену квартиру сторони, а саме [PERSON], [PERSON], який діяв від свого імені та імені своєї неповнолітньої дочки [PERSON], а також від імені [PERSON] на підставі доручення, посвідченого секретарем Ушковицької сільської ради [PERSON] від 25.04.2002р., продали [PERSON] за 3200грн. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 09.04.2002р. [PERSON] було придбано у [PERSON] квартиру [ADDRESS], заг. пл. 212 кв.м., за 63000 грн., що було еквівалентно 11886 дол. США. Відповідно до п.4 договору покупець зобовязався здійснити оплату частинами, а право власності у покупця виникає з моменту повного розрахунку, відповідно до п.6 договору і такий розрахунок проведений до 01.11.2002р., що стверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 05.11.2002р. Реєстраційне посвідчення на квартиру видане Золочівським МБТІ 11.12.2002р. на реєстровим №731. В судовому засіданні встановлено та не заперечено позивачкою, що в період з 1998р. по 2003р. вона безперервно перебувала поза межами України, на заробітках в Італії, і всі правочини в цей період були вчинені за її згодою, однак без її участі та підпису. Коли у 2003р. вона приїхала в Україну, вже знала, що квартира [ADDRESS] оформлена на її сина [PERSON], при цьому вважає, що її права були порушені у 2013 році при прийнятті рішення апеляційним судом. Відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2016р., яке постановою Верховного суду від 17.01.2018р. залишено без змін, спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] поділено та виділено [PERSON] та [PERSON] по 1/2 ідеальній частці квартири №12 в м. Перемишляни по вул. Липова Алея, 4. Згідно положень ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В ході розгляду апеляційним судом Львівської області цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та позовом третьої особи [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання [PERSON] покупцем за договором купівлі-продажу квартири від 09.04.2002р. судом встановлено, що відразу після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири сторони спору відчужили квартиру [ADDRESS], що знаходиться в м. Перемишляни, 3/4 частини якої належала їх сімї, в т.ч. з яких 1/4 частина квартири належала неповнолітній дитині сторін [PERSON] Суд прийшов до висновку, що сторони відчужили єдине житло сімї з метою покращення житлових умов. А тому, враховуючи, що на банківському рахунку позивачки [PERSON] на час укладення договору купівлі - продажу спірної квартири знаходилось 11000 дол. США, що було достатнім для придбання спірної квартири та договором купівлі - продажу передбачено розтермінування оплати вартості квартири до 09.07.2002р., колегія суддів прийшла до висновку, що матеріалами справи доведено, що така придбана за кошти сторін, які перебували в шлюбі з 1996р., а тому є спільним майном подружжя та підлягає поділу. Крім того, вартість відчуженої сторонами двохкімнатної квартири [ADDRESS], що знаходиться в м. Перемишляни, згідно договору купівлі-продажу квартири становить 3200 грн., що на думку колегії суддів, є значно заниженою в порівнянні з ринковими цінами на такий вид житла. Суд також встановив, що неодноразово приїжджаючи в Україну після придбання квартири, [PERSON] не ставила питання про визнання її покупцем за даним договором, а також про повернення подружжям [PERSON] та [PERSON] наданих для придбання квартири коштів, що свідчить про те, що зазначені кошти могли надаватися нею як матеріальна підтримка чи подарунок сімї сина [PERSON] Крім того, з позовом про переведення права покупця спірної квартири [PERSON], звернулася лише після предявлення [PERSON] позову про поділ майна подружжя, за минуванням 12 років з часу укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Матеріалами справи також встановлено, що до придбання спірної квартири [PERSON] і [PERSON] хоча і не тривалий час, перебували на заробітках за кордоном: відповідач [PERSON] - в Голандії, позивач [PERSON]Л - в Італії з квітня по грудень 2001 року. Мати [PERSON], ствердила, що на придбання квартири також були використані подаровані нею на весілля сторонам кошти в сумі 1000 доларів та 2400 доларів подарованих нею в березні 2002 року. Покликання [PERSON] на те, що кошти на придбання квартири належали їй, оскільки перераховувалися її роботодавцем з Італії на рахунок позивачки [PERSON], а саме: 28.03.2002 р. - переказ на 11000 доларів, 17.06.2002 р. - переказ на 3308 доларів, 21.10.2002 р. - переказ на 3050 доларів, на думку колегії суддів, не є належними доказами у справі, оскільки матеріали справи не містять доказів, що зазначені кошти перераховані саме для [PERSON], як оплата її праці в Італії, що було підтверджено і в даному судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.ст. 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а згідно ч.2 ст.76 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивач [PERSON]О не скористалася цим наданим їй правом та не надала суду нових доказів на спростування тверджень відповідача про те, що вищезазначена квартира, яка була зареєстрована за [PERSON], придбана не за спільні кошти подружжя. Щодо заявленої вимоги представника відповідача та відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності суд вважає, що: Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦК). Вимоги щодо захисту порушеного права розглядаються судом незалежно від строку позовної давності, але закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову. Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності. Пунктом 1 ст.6 конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до п.11 постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово підставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Тому в даному спорі відсутні підстави, на думку суду, щодо застосування строків позовної давності. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). З врахуванням встановленого суд,

Outcome: dismissed