Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, посилаючись на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, до складу якого входить 1/2 частка квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та [PERSON] , який є сином померлого, є єдиними спадкоємцями [PERSON] [PERSON] , у встановлений законом строк, відмовився від прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] , подавши відповідну заяву до нотаріуса. Позивач [PERSON] , маючи намір отримати свідоцтво про право на спадщину після [PERSON] , звернулася з відповідною заявою до державного нотаріуса Щастинської державної нотаріальної контори Луганської області Харченко О. С. Державний нотаріус Щастинської державної нотаріальної контори Луганської області Харченко О. С. у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] відмовила, у зв`язку з тим, що при перевірці наявності заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту, за даними Спадкового реєстру відповідно до п.п.2.2. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, було з`ясовано про наявність заповіту, посвідченого від імені спадкодавця. Оскільки інформація зі спадкового реєстру не має посилань на місце проживання, дату та місце народження заповідача, нотаріус направляє запити до відповідних установ для її отримання, відповідно до п.п.2.3 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Проте, відповідні запити не можуть бути направлені у зв`язку з тим, що місцем зберігання заповіту є тимчасово окупована територія, а саме: Перша феодосійська нотаріальна контора, яка розташована за адресою: АР Крим, м. Феодосія, вул. Нахімова, 40, заповіт посвідчено Другою феодосійською державною нотаріальною конторою 02.11.1994 р., за реєстровим №1016. Позивач у позові вказує, що протягом встановленого законом строку для прийняття спадщини, інші спадкоємці не зверталися до нотаріуса із заявами про прияняття спадщини після смерті [PERSON] . Крім того, дата заповіту вказана 02.11.1994 р., а свідоцтво про право власності на житло видане 24.02.2000 р. на підставі розпорядження від 30.12.1998 р. На підставі вищенаведеного, позивач просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті її чоловіка [PERSON] . Ухвалою судді Новоайдарського районного суду Луганської області від 30.07.2021 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Новоайдарського районного суду Луганської області від 29.09.2021 р. підготовче провадження закрите, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача Щастинської міської військово-цивільної адміністрації Щастинського району Луганської області Лаврик В. у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечень проти позовних вимог до суду не надав. Третя особа державний нотаріус Щастинської державної нотаріальної контори Луганської області Харченко О. С. у судове засідання не з`вилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заперечень щодо позовних вимог не надала. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , [INFO] помер [PERSON] (а.с.8). За життя [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.7). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить Ѕ частка квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 24.02.2000 р. (а.с.14), відповідно до якого квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. [PERSON] , у встановлений законом строк, відмовився від прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] , подавши відповідну заяву до державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори (а.с.11). Позивач [PERSON] , маючи намір отримати свідоцтво про право на спадщину після [PERSON] , звернулася з відповідною заявою до державного нотаріуса Щастинської державної нотаріальної контори Луганської області Харченко О. С. Державний нотаріус Щастинської державної нотаріальної контори Луганської області Харченко О. С. у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] відмовила, у зв`язку з тим, що при перевірці наявності заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту, за даними Спадкового реєстру відповідно до п.п.2.2. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, було з`ясовано про наявність заповіту, посвідченого від імені спадкодавця. Оскільки інформація зі спадкового реєстру не має посилань на місце проживання, дату та місце народження заповідача, нотаріус направляє запити до відповідних установ для її отримання, відповідно до п.п.2.3 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Проте, відповідні запити не можуть буди направлені у зв`язку з тим, що місцем зберігання заповіту є тимчасово окупована територія, а саме: Перша феодосійська нотаріальна контора, яка розташована за адресою: АР Крим, м. Феодосія, вул. Нахімова, 40, заповіт посвідчено Другою феодосійською державною нотаріальною конторою 02.11.1994 р., за реєстровим №1016, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.9). Суд також бере до уваги посилання позивача на те, що дата заповіту вказана 02.11.1994 р., а свідоцтво про право власності на житло видане 24.02.2000 р. на підставі розпорядження від 30.12.1998 р. (а.с.9, 14). Відповідно до ст. 1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до\~ст. 1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1, 3, 5\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст.\~1297\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пунктом 23\~Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7\~передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно частин 1-3статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення частки кожного з них в праві власності є спільною сумісною власністю. На підставі ст. 370 ЦК України частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. П. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачає, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно із пунктом 17 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 р. частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при відкритті після нього спадщини. У пункті 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України); частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Суд вважає, що частки позивача [PERSON] та померлого [PERSON] в праві власності на квартиру, як співвласників спільної сумісної власності є рівними, між ними не було укладено ніяких угод відносно власності на квартиру, і кожному з них належить право власності по 1/2 частці. Обставини, які б мали істотне значення та впливали на розмір частки, судом не встановлено. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає у постановах від 25 грудня 2013 року по справі 6-35295св13 та 28 травня 2014 року по справі 6-10784св14 в судовому порядку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Стаття 4 цього ж закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окуповано їтериторії передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано виключно законами України. Згідно ч. 2, 3 ,4 ст. 9 Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону, у разі порушення положень цього Закон удержавні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії`ЄСПЛ визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників. У пункті 333 цього рішення ЄСПЛ зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією». З вищевикладеного суд приходить до висновку, що відсутність у нотаріуса можливості зробити відповідні запити щодо даних, які ідентифікують особу спадкодавця, у зв`язку зі зберіганням заповіту на тимчасово окупованій території, а саме в АР Крим, м. Феодосія, не повинно обмежувати права та інтереси позивача [PERSON] щодо оформлення права на спадщину. Беручи до уваги вищенаведене та те, що [PERSON] \~є спадкоємцем за законом, бажає прийняти спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , інший спадкоємець за законом [PERSON] відмовився від прийняття спадщини, представник відповідача та третя особа заперечень до суду не надали, тому суд вважає за необхідне позов задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі вище викладеного, ст. ст.\~355, 368, 370, 1216, 1217, 1218,\~1261, 1268,\~1273, 1297 ЦК України, Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», та

Outcome: approved