Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати квартиру [ADDRESS] , її особистою приватною власністю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 12.12.1980 року позивач та відповідач уклали шлюб, від якого мають доньку [PERSON] [INFO] . Починаючи з лютого 1989 року позивач та відповідач перестали вести спільне господарство внаслідок частих сварок між ними, а відтак відповідач забрав усі особисті речі та виїхав мешкати окремо, внаслідок чого позивач була вимушена звернутися з позовом про розірвання шлюбу. Рішення про розірвання шлюбу ухвалено Комунарським районним судом м. Запоріжжя 05.06.1992 року. Позивач у січні 1989 року стала членом Житлово-будівельного кооперативу № 330 «Комунаровець-22» та їй з донькою було надано квартиру [ADDRESS] , в якій позивач одразу прописалася. Після припинення шлюбних відносин, позивачем особисто повністю сплачено вартість квартири [ADDRESS] у сумі 11092,10 крб. - 20.03.1991 року. Починаючі з 1989 року по теперішній час позивач особисто сплачує усі витрати по утриманню квартири [ADDRESS] . 20.08.2018 року за позивачем зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі довідки про внесення нею пайового внеску в повному обсязі та отримано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 134852755 виданого 20.08.2018 року. Оскільки на той час, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем вже фактично припинилась, всі пайові внески вносилися особисто нею, а у вересні 2019 року позивач, маючи намір відчужити квартиру, звернулася до нотаріуса з відповідним пакетом документів, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відповідно до її паспорту громадянина України вбачається, що штамп про розірвання шлюбу з відповідачем було внесено в її паспорт не коли розірвано шлюб, а лише 19.01.2010 року, відтак на думку нотаріуса позивачці необхідно звернутися до суду з позовною заявою про визнання зазначеної вище квартири особистою власністю. За вказаних обставин позивач змушена була звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2019 р. відкрито провадження у справіта призначено судовий розгляд в порядку загального позовного провадження, учасникам справи встановлений строк для надання заяв по суті справи. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Позивач в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином та своєчасно, від представника позивача надійшла до суду заява, в якій він просить судове засідання проводити за своєї відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, та просив ухвалити заочне рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, з урахуванням положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України, повідомлений у встановленому законом порядку, про час, дату та місце слухання справи, шляхом опублікування оголошення-виклику на офіційному сайті «Судова влада України». Причини неявки відповідача в судові засідання не відомі. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПУ України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що є всі умови для ухвалення заочного рішення, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Згідно ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 12 грудня 1980 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, що підтверджується відміткою в паспорті позивачки (а.с. 10, на звороті). Від вказаного шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , копією свідоцтва про переміну прізвище, імені, по-батькові серії [NUMBER] , копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 11-13). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.06.1992 р. шлюб між сторонами розірваний (а.с. 14). Відповідно до відмітки в паспорті позивачки 19.01.2010 р. органом РАЦС зареєстроване розірвання шлюбу (а.с. 10, на звороті) Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 134852755 виданого 20.08.2018 року (а.с. 18) вбачається, що за позивачем 16.08.2018 р. зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . З довідок, виданих Житлово-будівельним кооперативом № 330 «Комунаровець-22» (а.с. 15-17) вбачається, що позивачка є членом даного кооперативу та власницею квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивачкою 20.03.1991 року виплачена вартість цієї квартири у сумі 11092,10 крб. Починаючі з 1989 року по жовтень 2019 року оплата комунальних послуг по утриманню квартири [ADDRESS] здійснюється особисто позивачем, заборгованості не має. Відповідач по справі за вищезазначеною адресою з 15.01.1990 р. фактично не мешкає. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України від 2003 року, де зазначено, що в разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Таким чином, момент виникнення права власності на кооперативне майно визначається внесенням пайового внеску за нього у повному обсязі та не пов`язується із фактом його реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», чинним на той період, передбачено при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Отже, після внесення паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнакопичення - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 24, ч.1 ст. 28 КпШС України (в редакції, яка діяла з 1969 р. по 1996 р.) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно частини 2 статті 28 КпШС України, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. З матеріалів справи вбачається, що відповідач з січня 1990 р. не мешкає у вищезазначеній квартирі, оскільки між сторонами фактично припинені шлюбні правовідносини, з цього часу спільне господарство між ними не велось. Позивачкою, як членом ЖБК № 330 «Комунаровець-22», за її особисті кошти, сплачені в березні 1991 р. пайові внески за квартиру у повному обсязі. Таким чином, суд дійшов висновку, що під час роздільного проживання сторін у справі у зв`язку з фактичним припинення шлюбних відносин між ними, позивачкою нажите майно у вигляді вищезазначеної квартири, яка є її особистою власністю. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, та такими, що не спростовані відповідачем, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов.

Outcome: approved