Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, який було уточнено під час розгляду справи, до відповідача [PERSON] , яка діє як законний представник неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.03.2005 року їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , яка є законним представником неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , перебувала у цивільному шлюбі з її (позивача) сином [PERSON] з грудня 2012 року по лютий 2018 року. Від цих стосунків вони мають доньку [PERSON] , яка 31.12.2013 року була зареєстрована у спірній квартирі. Як зазначає позивач, до січня 2017 року дитина проживала у спірній квартирі разом з батьком [PERSON] і користувалась житлом, як член сім`ї свого батька. У січні 2017 року дитина залишила квартиру разом зі своїм батьком [PERSON] в зв`язку з їхнім переїздом на інше місце проживання за адресою: [ADDRESS] , яка також належить їй (позивачу) на праві приватної власності. В подальшому дитина разом з матір`ю - відповідачем [PERSON] в черговий раз змінили місце проживання в зв`язку з припиненням останньою цивільних стосунків з [PERSON] і з лютого 2918 року дитина з матір`ю проживають у квартирі [ADDRESS] , яка належить відповідачу. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 18.01.2019 року її син [PERSON] визнаний таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки тривалий час без поважних причин не проживав у квартирі і не цікавився нею. З урахуванням наведеного, позивач стверджує, що з січня 2017 року неповнолітня [PERSON] , [INFO] , не проживає у спірній квартирі, що підтверджується відповідним актом. Нею дитині жодним чином не створювались перешкоди у користуванні житлом, оскільки у січні 2017 року місце для проживання дитини за іншою адресою було обране її матір`ю - відповідачем [PERSON] і дитина проживає в оточенні членів своєї сім`ї. Крім того, дитина не є членом її (позивача) сім`ї, а також не є власником житла або його частини. Як власник житла вона (позивач) вимушена нести додаткові невиправдані матеріальні витрати по оплаті за відповідача житлово-комунальних послуг і не може належним чином користуватись та розпоряджатися належною їй на праві власності квартирою. Посилаючись на викладені обставини, позивач просила усунути їй перешкоди у здійсненні права користування спірною квартирою шляхом зняття [PERSON] , [INFO] , з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 29.10.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 08.09.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 11.11.2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій, посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в позові, та просили про їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала. При цьому підтвердила факт не проживання дитини у спірній квартирі з 2017 року. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву, в якій просить розглядати справу в її відсутність та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства України та з урахуванням висновку, в якому Служба вважає, що позовні вимоги є порушенням житлових прав дитини. Представник третьої особи - Житлового кооперативу № 3 в судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву, в якій просить розглядати справу в її відсутність Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників третіх осіб на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.03.2005 року позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстровані позивач та неповнолітня [PERSON] , [INFO] - з 31.12.2013 року. Згідно актів Житлового кооперативу № 3 від 24.07.2019 року, 20.02.2020 року, 28.10.2020 року, [PERSON] , [INFO] , не проживає у спірній квартирі з 02.01.2017 року. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 18.01.2019 року батька дитини [PERSON] визнано таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Втрату права користування житлом можуть обумовити лише такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм суд приходить до висновку, що позивачем доведено її вимоги, оскільки під час судового розгляду знайшов своє підтвердження факт не проживання дитини у спірній квартирі з січня 2017 року. Крім того, даний факт визнано і законним представником дитини - відповідачем [PERSON] . Жодних доказів в спростування позовних вимог, які б свідчили про поважність причин не проживання, чинення будь-яких перешкод у користуванні квартирою, тощо, стороною відповідача не надано, відтак, позовні вимоги не спростовано. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку наданим доказам в їх сукупності, суд вважає, що доводи та твердження позивача дають підстави для визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому задовольняє позовні вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved