Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що її дочка і довірителька [PERSON] з відповідачем по справі [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в судовому порядку 05.08.2014. Від цього шлюбу у них є дочка [PERSON], [INFO] р. н., яка після розлучення батьків залишилась із матір'ю, на її утриманні. Відповідач за рішенням суду сплачує аліменти. Оскільки дитина з самого народження є дуже хворобливою і її утримання потребує додаткових витрат, матері доводиться часто виїжджати за кордон на заробітки. На даний час мати дитини перебуває в Турції і має можливість надати там дитині належне лікування та відпочинок, однак, відповідач не дає згоди на тимчасові виїзди дитини за кордон. В зв'язку з цим позивачка просить суд надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України до Турції, та на зворотні в'їзди в Україну [PERSON], [INFO], у її супроводі, або супроводі матері дитини [PERSON] без згоди та супроводу батька - [PERSON], строком на один рік у період з 01 вересня 2017 року по 01 вересня 2018 року. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON] вимоги, заявлені в позовній заяві та доповненні до неї підтримали повністю, просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на ту обставину, що він не довіряє матері дитини, вважає, що та може вивезти дитину за кордон назавжди. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 13.09.2012, відповідач є батьком малолітньої [PERSON], [INFO], яка на даний час проживає з позивачкою. Мати дитини [PERSON], допитана в судовому засіданні в якості свідка, пояснила, що вона перебуває за кордоном в Турції, однак, змінювати постійне місце проживання дитини намірів не має, бажає частіше бачитись з дочкою, активніше займатись її вихованням, здійснювати її оздоровлення та належний культурний розвиток, надавати можливість відвідувати цікаві для дитини пізнавальні та розважальні об'єкти. Мати має можливість забезпечити дитину за кордоном житлом та умовами, необхідними для її перебування, оскільки її чоловік має власний будинок, матеріально забезпечений, не заперечує проти приїзду дитини. Суд розцінює небажання відповідача надати згоду на короткочасні виїзди дитини за кордон до матері безпідставним. В судовому засіданні відповідач визнав, що сам він не займається розвитком дитини на належному рівні, не приймає участі в її лікуванні, не відвідує дитячий садок та не цікавиться успіхами дитини, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, жодного разу не возив дитину до зоопарку, лялькового театру, до моря на відпочинок, не відвідував з дочкою пізнавальні та розважальні заходи, тощо. Суд вважає таку поведінку відповідача безвідповідальною та неправомірною, оскільки статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. І саме батьки несуть основну відповідальність за його забезпечення. Згідно з ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Принцип 6 Декларації про права дитини від 20.11.1959 року наголошує, що малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 3 ст. 313 Цивільного Кодексу України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини без згоди та супроводу другого з батьків. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, суд вважає за необхідне задовольнити позов та дозволити тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO] р. н. за кордон без згоди та супроводу батька. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачені останньою судові витрати по справі, а саме: витрати по сплаті судового збору в сумі 640,00 грн., а також витрати на правовому допомогу в сумі 2000,00 грн., в загальній сумі 2640,00 грн., що підтверджується наданими до суду квитанціями та розрахунком вартості надання правової допомоги.

Outcome: approved