Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] проживала з її сином в зареєстрованому шлюбі, однак 30 вересня 2020 року рішенням Любешівського районного суду Волинської області даний шлюб розірвано. Фактично на даний час відповідач за вказаною адресою не проживає вже більше шести місяців, в утриманні житла участі не бере, не сплачує комунальні платежі, спільне господарство не веде, її особисті речі в будинку відсутні, до того ж у травні 2020 року вона зібрала свої речі і поїхала у невідомому напрямку. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] та примусово зняти її з обліку за вказаною адресою. На розгляд справи в судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, у поданій до суду заяві позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити, справу розглядати без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Згідно поданої до суду заяви, позовні вимоги визнає повністю та просить розгляд справи проводити без її участі. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. У відповідності до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п.24 постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку з 23.11.2017 року зареєстрована відповідач - [PERSON] , що підтверджується копією будинкової книги. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не проживає за місцем реєстрації, витрат по утриманню житла не несе. Відповідач, будучи зареєстрованою у будинку позивача по даний час, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. За таких обставин, зважаючи на визнання позову [PERSON] , суд вважає за можливе позов з наведених підстав задовольнити в частині визнаня [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Проте позовні вимоги у частині примусового зняття її з обліку за вказаною адресою до задоволення не підлягають з огляду на положення ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», згідно якої зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті71,72,116, 156 ЖК;стаття 405 ЦК). Така правова позиція роз`яснена у постанові Верховного Суду України від 16 лютого 2012 року №6-57цс11. З огляду на вказане, суд вважає, що ця позовна вимога є зайвою, оскільки задоволення вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є підставою для зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом було задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору за подачу позовної заяви до ухвалення рішення у справі, сплата судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог покладається на відповідача в користь держави.

Outcome: partial