Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], в порядку поділу спільного майна подружжя. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що під час шлюбу з відповідачем [PERSON], остання за його згодою стала на облік в ЖБК №13 та ними за рахунок спільних трудових доходів було виплачено частку паю в рахунок оплати трикімнатної кооперативної квартири [ADDRESS]. За час проживання в спірній квартирі, після розірвання шлюбу із відповідачем, ним вчасно сплачуються комунальні послуги, здійснений за особисті кошти поточний ремонт, оскільки відповідач перебувала за кордоном. Тому, просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], оскільки дане житло набуте під час шлюбу і він як чоловік має право на його половину. У судовому засіданні 26.02.2015 р. позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві та просить позов задовольнити. У останнє судове засідання 26.02.2015 р. позивач не з»явився, протее подав заяву про підтримання позовних вимог з клопотанням про розгляд справи у його відсутності. Про час і місце розгляду справи та виклик до суду відповідача повідомлено, в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України, шляхом публікування оголошення в газеті «Свобода» №12 від 18.02.2015 року, однак відповідач в судове засідання не зявилася з невідомої суду причини. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши та оцінивши зібрані докази, суд встановив наступні обставини справи. Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 21.10.2014 р. заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03.02.2011 року скасовано. Відмовлено в позові [PERSON] до Тернопільської міської ради Тернопільської області, міського бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] з підстав відсутності доказів щодо порушення відповідачем прав та законних інтересів [PERSON] на цілу квартиру. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини. Отже, обставини які встановленні під час розгляду справи апеляційний судом мають безпосереднє відношення до відповідача [PERSON], тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК Україи, вони не підлягають повторному доказуванню під час розгляду даної справи, оскільки [PERSON], брала участь в апеляційному провадженні при розгляді справи апеляційним судом та виступає відповідачем у даній справі. Із даних копій квитанцій ( арк.21-32) вбачається, що [PERSON] в період шлюбу із [PERSON] та після його розірвання оплачувалися комунальні послуги за адресою: м.Тернопіль вул.Довженка, 17/29. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до роз»яснень Постанови Пленуму N 9 від 18.09.87 р. «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», зокрема п.п. «а» п.6, при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними і при цьому вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, враховуючи викладенні обставини, зважаючи на той факт, що спірна квартира, виплата якої хоча й здійснювалася він іменні члена кооперативу [PERSON], проте в період перебування у шлюбі із позивачем [PERSON] та була надана для проживання їх обох як сім»ї, що додатково піддає сумніву сплату в повному обсязі пайового внеску за дану квартиру виключно відповідачем [PERSON], суд приходить до переконання, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], а отже позивач [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя має право на 1/2 частину квартири [ADDRESS], тому позовні вимоги позивача слід задовольнити в повному обсязі. Крім того, суд вважає, що відповідно до ст.88 ЦПК України, із відповідача в користь позивача слід стягнути 980 грн. сплаченого позивачем судового збору .

Outcome: approved