Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 1994 року позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO] За час перебування у шлюбі сімейні відносини з відповідачем не склалися, 28.09.2011 року шлюб між подружжям розірвано. На даний час діти проживають з позивачем та знаходиться на її повному утриманні. 21.11.2011 року рішенням Дарницького районного суду м Києва зі [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі ? частини усіх видів заробітку (доход) щомісячно. Відповідач на даний час свої батьківські обов`язки не виконує, про стан здоров`я, фізичний та духовний та моральний розвиток дітей не піклується, участі в їх вихованні не бере, кошти на утримання дітей не надає, жодного разу з часу припинення сторонами шлюбних відносин відповідач не відвідує дітей за місцем їх постійного проживання. На даний час діти з відповідачем не бачаться, батько сам, з власної волі не виявляє бажання виховувати своїх дітей, бачитись та спілкуватися з ними, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду позовом та просила позбавити батьківських прав [PERSON]. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся судом про місце і час розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки не повідомив. Поштове повідомлення повернулось до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі ненадання фізичними особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності особи, яка бере участь у справі, за адресою її місця проживання або місця реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання з'явився, надав суду письмовий висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проти задоволення позову не заперечувала. Прокурор прокуратури Дарницького району м. Києва Любенок М.Д. у судовому засіданні проти позбавлення батьківських прав не заперечувала. Таким чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України за згодою позивача постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи, прокурора, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, вважає встановленим наступні обставини. Судом встановлено,що з 17.06.1994 р. позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. [INFO] року у них народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції у м. Києві 11 квітня 2000 року (а.с.4). 08.03.2001 року у подружжя народилася донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції у м. Києві 22 березня 2001 року (а.с.5). З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дарницького районного суду м Києва від 28.09.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Лівоборежним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів м. Києва 17.06.1994 року, актовий запис - 827 розірвано (а.с.11). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) встановлено обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування. А частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] працює на посаді соціального робітника Березняківського відділення соціальної допомоги Територіального центру соціального обслуговування Дніпровського району м. Києва (а.с.7,8). З матеріалів справи та пояснень позивачки у судовому засіданні вбачається, що мати самотужки піклується про дітей, протягом всього часу [PERSON] разом з дітьми місце проживання не змінювала, не створювала для відповідача жодних перешкод у виконанні ним своїх батьківських обов'язків. Наведене свідчить про ухилення відповідача - [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей - [PERSON] та [PERSON]. За змістом ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до п. 2 частини 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Таким чином, обов'язок нести відповідальність за дитину, її фізичний і моральний розвиток, її соціальне буття, здійснення прав щодо її захисту покладено на батьків. Обставини справи свідчать про небажання відповідача займатися вихованням дитини, а саме відсутність будь-яких дій, які б свідчили про його намір змінити обставини свого життя та вчинити дії, спрямовані на виховання дитини. Доказів щодо спростування таких обставин в матеріалах справи немає. Водночас Пленум Верховного Суду України в п. 15 зазначеної вище постанови роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно висновку органу опіки та піклування Дарницької РДА м. Києва про позбавлення батьківських прав від 17.03.2014 року, наданого для розгляду питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] та малолітньої [PERSON], встановлено, що відповідач з дітьми не проживає, вихованням, розвитком та утриманням дітей не займається, на даний час діти проживають разом з матір'ю [PERSON] Крім того, громадянин [PERSON] не з'явився на засідання комісії з питань захисту прав дитини для вирішення питання про доцільність (недоцільність) позбавлення його батьківських прав відносно дітей, батько свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не намагається забезпечити достатній життєвий рівень дітям, не турбується про стан їх здоров'я, тому орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно неповнолітнього [PERSON] та малолітньої [PERSON] Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи встановлені по справі обставини, відсутність належних доказів чинення з боку позивачки перешкод у спілкуванні з дітьми, вимоги чинного національного та європейського законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відповідач по справі внаслідок винної поведінки та свідомого нехтування покладених на нього, як батька, обов'язків, ухилявся від їх виконання та зобов'язаний створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації життя дітей нарівні з позивачкою у зв'язку з чим вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], про позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved