Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], в якому зазначає, що у неї були батьки, мати - [PERSON] та батько - [PERSON], вони разом мешкали у домоволодінні за адресою [ADDRESS]. Домоволодіння належало батькам на праві приватної власності. В подальшому батьки розірвали шлюб та поділили домоволодіння за кожним по Ѕ частині. Домоволодіння було належним чином зареєстроване в Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації відповідно до законодавства України, яке діяло на той час. Домоволодіння [ADDRESS] складається з житлового будинку А-1, літньої кухні Б-1, В-1 сарай, Е-1 вбиральні, № 4,5 водопроводи,№ 3, 6-10 паркани, І - тротуар. Після розірвання шлюбу з її батьком мати зареєструвала шлюб з [PERSON] та прийняла його прізвище - «[PERSON]». [PERSON] померла [INFO]. Ще за життя мати склала на неї заповіт, яким заповіла їй все належне майно. Її батько [PERSON] помер [INFO]. За життя він склав заповіт, яким все належне йому майно заповів її сестрі [PERSON], яка померла [INFO]. Після смерті її сестри [PERSON] спадщину прийняли відповідачі за даним позовом [PERSON], її донька та [PERSON], який є зареєстрованим у будинку. Після смерті своєї матері [PERSON] спадщину прийняла позивач як спадкоємець за заповітом та її чоловік [PERSON] як спадкоємець за законом як непрацездатна особа. Нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину, позивачці відповідно на 7/18 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS], а її відчиму [PERSON] на 1/9 частину домоволодіння. Після смерті її матері [PERSON] відчим [PERSON] залишив їй та її чоловіку доручення на право продажу належної йому частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS], взамін він отримав все нажите їм з матір'ю майно та переїхав мешкати до іншої жінки до [ADDRESS]. Однак, позивачка зі своїм чоловіком не скористалися дорученням та не здійснили відчуження частки, яка належала її відчиму [PERSON], дія доручення скінчилася 24 березня 2001 року. Відчим позивачки помер у [INFO] у [ADDRESS], після його смерті ніхто на його частку в спільному домоволодінні не претендував та заяв про прийняття спадщини не подавалося. Фактично після його смерті вони продовжували з сином опікуватися про всю Ѕ частку домоволодіння, яка належала їм з відчимом, дбали та підтримували належний та придатний до проживання стан домоволодіння. Позивачка, відкрито користувався як своєю так і належною 1/9 частиною домоволодіння покійного відчима з 2000 року по теперішній час, тому вважає, що набула на неї право власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України та просила суд визнати за нею право власності на 1/9 частку домоволодіння та в сукупності виходячи з її частки на Ѕ частку домоволодіння. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] визнали в повному обсязі, кожен з них підтвердив обставини, зазначені позивачкою в позовній заяві. Суд, вислухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, щоу позивача за даним позовом [PERSON] були батьки - мати [PERSON] та батько [PERSON], вони разом мешкали в домоволодінні за адресою [ADDRESS]. Домоволодіння належало їм на праві приватної власності. В подальшому батьки розірвали шлюб та поділили домоволодіння за кожним по Ѕ його частині (копія технічного паспорту станом на 1998 рік додається). Домоволодіння було належним чином зареєстроване в Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації відповідно до законодавства України, яке діяло на той час. Домоволодіння [ADDRESS] складається з житлового будинку А-1, літньої кухні Б-1, В-1 сарай, Г-1 сарай, Е-1 вбиральні, Ж-1 гараж, З-1 душ, И-1 стіни гаражу, № 4,5 водопроводи,№ 3, 6-10 паркани, І - тротуар. Після розірвання шлюбу з батьком, мати зареєструвала шлюб з [PERSON] та прийняла його прізвище - [PERSON]. Мати [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Ще за життя мати склала заповіт, яким заповіла позивачу [PERSON] все належне їй на день смерті майно. Батько [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. За життя він склав заповіт, яким все належне йому на день смерті майно заповів її сестрі [PERSON], яка померла [INFO]. Після смерті сестри позивачки [PERSON] спадщину прийняли відповідачі за даним позовом [PERSON], її донька та [PERSON], який є зареєстрованим у будинку й на теперішній час, що підтверджується копією свідоцтва про спадщину. Після смерті матері позивачки [PERSON] спадщину прийняла вона як спадкоємець за заповітом та її чоловік [PERSON] спадкоємець за законом як непрацездатна особа. Нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину, позивачці відповідно на 7/18 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS], а її відчиму [PERSON] на 1/9 частину домоволодіння. Після смерті матері [PERSON], відчим [PERSON] залишив їй та її чоловіку доручення на право продажу належної йому частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS], та переїхав мешкати до іншої жінки до [ADDRESS]. Однак, позивач зі своїм чоловіком не скористалися даним дорученням не здійснили відчуження частки, яка належала відчиму [PERSON] Дія доручення скінчилася в зв'язку зі смертю відчима позивачки, який помер в [INFO] в [ADDRESS]. Як вбачається з відповіді Першої Кам»янської державної нотаріальної контори, після його смерті ніхто на його частку в спільному домоволодінні не претендував та заяв про прийняття спадщини теж не подавалося. Фактично після смерті [PERSON] продовжували опікуватися про всю Ѕ частку домоволодіння, яка належала позивачу [PERSON] та [PERSON], позивачка та її син, проти чого не заперечували відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] та підтвердили це в судовому засіданні, дбали та підтримували належний та придатний до проживання стан домоволодіння. Позивач безперервно, відкрито користується як своєю так і належною 1/9 частиною домоволодіння її покійного відчима з 2000 року по цей час, тому суд вважає, що позивач набула на неї право власності за набувальною давністю, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно до п. 3 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому, суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК). Пунктом 11 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Згідно до п. 13 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», встановлено можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Суд, враховуючи викладене, приходить до висновку про доведеність позовних вимог позивачки [PERSON], що підтверджено наданими нею доказами, тому вважає що її позов підлягає задоволенню в повному обсязі. У зв'язку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1447,50 грн. покласти на неї, оскільки остання не заперечує проти цього. На підставі викладеного,

Outcome: approved