Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON], третьої особи без самостійних вимог Управління ДМС в Чернівецькій області, зазначала, що вона є власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] на підставі договору дарування від 5 березня 2015 року, який зареєстрований державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №34627616 від 6 березня 2015 року. В даному житловому будинку були прописані [PERSON] (померла [INFO] року) [PERSON], [PERSON], [PERSON] за рішенням Сторожинецького районного суду від 19 вересня 2014 року та ухвали апеляційного суду Чернівецької області від 26 листопада 2014 року [PERSON], [PERSON] визнано такими, що втратили право користування житловим будинком та знято їх з реєстрації, а в частині визнання відповідача [PERSON] втративши право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації було відмовлено. Посилаючись на те, що [PERSON] з 13 травня 2013 року в спірному житловому будинку без поважних причин не проживає, а проживає в житловому будинку по [ADDRESS], що встановлено судовим рішенням від 19 вересня 2014 року, позивач на підставі ст.405 ч.2 ЦК України просила визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком, як особу, що була відсутня у житловому приміщенні понад один рік та зняти його з реєстрації. При цьому позивач зазначала, що їй, як власнику, належить право володіння, користування та розпорядження нерухомим майном і вона не може бути позбавлена у здійсненні прав власника відповідно до ст.ст.317, 321 ЦК України і вправі вимагати усунення всяких перешкод у здійснені свого права. Під час розгляду справи представник позивача [PERSON] збільшила вимоги і доповнила їх, виходячи із встановлених обставин, новою вимогою про виселення відповідача [PERSON]із спірного житлового будинку, обґрунтовуючи її правом власника на усунення перешкод в користуванні власністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені та збільшені позовні вимоги підтримала, посилаючись на ці ж обставини. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали, відповідач пояснив, що він у 2002 році на запрошення матері - [PERSON], яка була власником житлового будинку в [ADDRESS] переїхав із Російської Федерації разом із сім'єю на постійне місце проживання на Україну і з тих пір проживає у спірному будинку, в якому зареєстрований і в який вселився з дозволу матері. Його дружина в зв'язку з виниклими неприязними відносинами з його сестрами і постійними скандалами, перейшла проживати в інше наймане житло, а він залишився проживати в батьківському будинку. В інше жиле приміщення він не переселявся, а тому вважає, що не втратив право користування житловим будинком. Хоча покійна мати і подарувала житловий будинок сестрі [PERSON], він вважає, що має право на користування жилим будинком, як член сім'ї бувшого власника. З цих підстав відповідач та його представник просили відмовити у позові. Представник третьої особи управління ДМС у Чернівецькій області в судове засідання не з'явився. Суд знаходить, що в позові [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст.156 ч.1,4 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] за згодою бувшого власника житлового будинку [PERSON] (матері) вселився в нього у 2004 році в якості її члена сім'ї. При цьому судом перевірено факт дотримання встановленого порядку вселення [PERSON], зокрема вселення відбулося за згодою бувшого власника [PERSON], що підтверджено матеріалами міграційної справи №2477/04. Власник жилого будинку [PERSON] померла [INFO] року. При житті [PERSON] подарувала спірний житловий будинок позивачу по справі [PERSON], що підтверджується договором дарування від 5 березня 2015 року. Отже, власником спірного жилого будинку позивач стала з моменту реєстрації права власності - 5 березня 2015 року. Свої вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим будинком позивач обґрунтовує тим, що він більше року не проживає без поважних причин у ньому. При цьому позивач, як на доказ посилається на рішення Сторожинецького районного суду від 19 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду від 26 листопада 2014 року за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Однак рішенням районного суду в позові бувшого власника було відмовлено в частині визнання [PERSON] втратившим право користування жилим будинком та в ньому зазначено, що відповідач вимушений був тимчасово проживати в іншому житлі, оскільки сестри та мати вигнали його, тобто створювали перешкоди у проживанні. Ці ж обставини знайшли підтвердження в даному судовому засіданні показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] В той же час за змістом ст.405 ч.2 ЦК України правові наслідки відсутності члена сім'ї власника житла в житловому приміщенні понад один рік у вигляді втрати права на користування цим приміщенням можливе при умові, що він був відсутній без поважних причин. Згідно актів обстеження житлових умов від 5 лютого 2015 року та 15 липня 2015 року [PERSON] проживає на день проведення обстеження в спірному жилому будинку по [ADDRESS] сам. Згідно наданої відповідачем квитанції ним сплачено 7 липня 2015 року витрати за спожиту електроенергію. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що відповідач [PERSON] проживає в спірному жилому будинку по [ADDRESS], доглядає за господарством, обробляє земельну ділянку, слідкує за його станом. Свідки [PERSON], [PERSON], які допитувались судом за клопотанням представника позивача, також пояснили, що вони час від часу бачили брата [PERSON] в господарстві покійної матері, який там «газдує», хоча стверджували, що брат перейшов проживати в інший житловий будинок - по сусідству з будинком матері. При цьому пояснили, що вони в неприязних стосунках з відповідачем, так як він ображав покійну мати. Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд вважає, що позивачем не наведено допустимих та достовірних доказів не проживання відповідача у спірному житлі без поважних причин понад один рік. На думку суду є спірним питання застосування до вказаних правовідносин вимог ст.405 ч.2 ЦК України з огляду на ту обставину, що позивач [PERSON] стала власником спірного жилого будинку 5 березня 2015 року і тому однорічний термін відсутності відповідача без поважних причин, при умові, що він залишився членом сім»ї власника будинку, мав би закінчитись 5 березня 2016 року. Суд вважає, що до даних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем слід було б застосовувати вимоги ст.ст.168, 170 ЖК України. Так ст.170 ЖК України передбачено, що при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу. Вимоги позивача про виселення відповідача з огляду на викладені вище обставини також не є обґрунтованими належним чином, в зв'язку з чим суд прийшов до висновку про відмову у позові.

Outcome: dismissed