Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 21.07.2015 р. між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та позивачем був укладений договір лізингу №002691, за умовами якого відповідач зобов'язувався придбати предмет лізингу на строк і умовах, передбачених договором. Позивач посилається на те, що в договорі не вказано, який саме транспортний засіб буде переданий у власність лізингоодержувачу - не визначено індивідуальних ознак предмету лізингу, оскільки марка автомобіля - це лише родова ознака транспортних засобів. Крім того позивач зазначає, що договір фінансового лізингу автомобіля №002691 від 21 липня 2015 року нотаріально не посвідчувався, а тому є нікчемним. Оскільки нікчемний правочин не створює жодних правових наслідків, вказані грошові кошти вважаються такими, що перераховані відповідачу без достатніх правових підстав, тому позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь сплачені нею кошти в розмірі 30 070,00 грн. Позивач в судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи у її відсутність (а.с.67). Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Судом встановлено, що 21 липня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №002691 (з додатками), предметом якого є автомобіль Мітчубіші, вартістю 150 350,00 грн. (а.с. 6-17,18). На виконання умов даного Договору [PERSON] згідно квитанції № 62-704к від 21.07.2015 р. були внесені кошти в сумі 30 070,00 грн. на рахунок ТОВ «ЛК «Еталон» (а.с. 21). Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Дана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Оскільки, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, при укладенні вказаного договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, то суд дійшов висновку, що укладений сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним в силу закону та додаткового визнання такого правочину недійсним судом не вимагається відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення з відповідача на користь позивача сплачених останньою коштів у розмірі 30 070 грн. Задовольняючи таким чином позовні вимоги, згідно ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 300,70 грн. судових витрат, понесених позивачем при сплаті судового збору.

Outcome: approved