Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на свою користь борг в розмірі 2 600 доларів США за договором позики. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що до неї в березні 2009 року звернулася відповідач [PERSON], яка є її невісткою, із проханням позичити грошові кошти. Увійшовши в її скрутне становище, вона (позивач) надала їй (відповідачу) в борг 3900 доларів США, які були отримані нею (позивачем) від продажу квартири та призначалися для операції та високовартісного лікування хвороби за її (позивача) діагнозом. Крім того, позивач зазначила, що 03 листопада 2014 року вона звернулася із скаргою до прокуратури Кіровоградської області, на підставі якої було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та під час досудового розслідування було встановлено, що [PERSON] визнає факт взяття у борг коштів у сумі 3900 доларів США, але через відсутність коштів не може їх повернути. 30 листопада 2014 року кримінальне провадження було закрито. У вересні 2015 року [PERSON] повернула їй (позивачу) частину боргу, а саме 1300 доларів США, при цьому, невиплачену частину боргу обіцяла повернути найближчим часом. Однак, на теперішній час відповідач відмовляється повернути залишок боргу в добровільному порядку неможливо вирішити спір, в звязку з чим спір підлягає вирішенню в судовому порядку. Позивач під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові, просила позов задовольнити. Додатково зазначила, що у 2006 році вона продала належну їй двокімнатну квартиру за 24 000 доларів США, з зазначених коштів придбала будинок приблизно за 8 000 доларів США, 7 000 доларів США віддала як фінансову допомогу без повернення сину [PERSON], у якого була сімя дружина [PERSON] та двоє дітей. Крім того, за 3 300 доларів США вона придбала сину машину, та з зазначеної суми за продаж квартири у неї залишилося 3 900 доларів США. Також вказала, що син [PERSON] розпочав ремонт в квартирі, для якого потрібно було значні фінансові витрати, яких у сина та в його сімї не було, у звязку з чим син приїхав до неї додому з проханням, щоб вона дала гроші в борг на ремонт квартири, однак вона сину відмовила, пізніше син приїхав разом зі своєю дружиною та відповідно її невісткою [PERSON], яка сказала їй, що отримала у спадщину нерухоме майно, і як тільки вона його продасть, то поверне їй (позивачу) борг, на що вона (позивач) погодилась, оскільки довіряла невістці, при цьому, будь-які розписки не відбиралися, договір позики між ними письмово не укладався. Вказала, що у 2009 році її син [PERSON] помер, а відповідач кошти їй не повертала, і лише у вересні, 2015 року повернула їй частково борг в сумі 1 300 доларів США, Відповідач в судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином про час та місце судового розгляду справи, надала письмові заперечення за вх. № 5512 від 25.02.2016 року, в обґрунтування яких зазначила, що 20.07.1991 року вона одружилася з сином позивача [PERSON], який 28.06.2009 року помер. Також, вказала, що вона ніколи не брала у [PERSON] кошти у борг, не укладала з нею договорів позики, не писала розписок. Крім того, їй (відповідачу) не відомо, чи існували договірні відносини між позивачем та її сином та хто, кому і коли повинен був повертати борги, в звязку з чим вимоги позивача про стягнення з неї боргу за договором позики вважає надуманими. Просила суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення боргу відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, свідка, враховуючи письмові заперечення проти позову відповідача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що вимоги позивача [PERSON] про стягнення коштів з відповідача [PERSON] за договором позики предявлені з тих підстав, що у відповідача виникло зобовязання повернути передані їй позивачем за договором позики кошти. На підтвердження факту передання відповідачу [PERSON] у борг коштів в розмірі 3 900 доларів США, позивач [PERSON] надала постанову слідчого СВ Кіровоградського РВ УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] про закриття кримінального провадження від 30.11.2014 року, якою встановлено, що до чергової частини Кіровоградського РВ УМВС України в Кіровоградській області, 03 листопада 2014 року, з прокуратури Кіровоградської області надійшла скарга [PERSON], за фактом того, що в березні 2009 року, її невістка [PERSON] взяла в борг 3900 доларів США на під ставі усної домовленості, та на даний час гроші повертати відмовляється. При досудовому розслідуванні даної події, встановлено, що [PERSON], дала гроші в борг своїй невістці [PERSON] на усній домовленості, але та сповістила, що зараз немає змоги повернути борг. При можливості обіцяла повернути грошові кошти. Тому, в [PERSON], не було умислу на заволодіння грошей шахрайським шляхом, на підставі чого в даному кримінальному провадженні відсутній склад злочину згідно чинного законодавства, на підставі чого кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014120170001055 від 03.11.2014 року, було закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Наявність оригіналу розписки у позикодавця може підтверджувати той факт, що позичальник грошові кошти за договором позики не повернув. З аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок, що боргова розписка слугує доказом на підтвердження укладання договору позики та передачі коштів або речей. З моменту її складання у позичальника виникає обов'язок повернути позику у строк обумовлений сторонами, або ж , на першу вимогу позикодавця. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 527 цього Кодексу кожна сторона у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризики наслідків не пред'явлення такої вимоги. За правилами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Враховуючи викладене, суду не надані належні та допустимі докази того що, між сторонами було укладено договір позики, про що свідчить оригінал розписки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] є її рідною сестрою, при цьому, коли вона була вдома у сестри, час вона не памятає, приїхав її ([PERSON]І.) син, нині покійний, та попросив гроші в борг, однак сестра йому відмовила, потім, трохи пізніше, син сестри приїхав разом з дружиною [PERSON], вони просили гроші на ремонт квартири, при цьому невістка [PERSON] запевнила сестру [PERSON], що вона отримала у спадок спадкове майно, та коли вона його продасть, то поверне кошти. Свідок також зазначила, що вона була особисто присутня в той момент, коли її сестра [PERSON] передавала кошти [PERSON], при ній (свідку) кошти не перераховувалися, однак зі слів її сестри [PERSON] їй відомо, що сестра позичила кошти в розмірі 3 900 доларів США, також, зі слів сестри їй (свідку) відомо, що відповідач [PERSON] передала позивачу [PERSON] кошти в розмірі 1 300 доларів США. В свою чергу, відповідно до ст.ст.57, 58, 59, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи, при цьому докази мають бути належними, тобто такими, що містять інформацію щодо предмета доказування, і допустимими, тобто такими, що можуть бути підтверджені певними засобами доказування, і кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, право вибору способу судового захисту належить позивачеві і такі способи захисту визначені законом, при цьому способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.1 ст.16 ЦК України. За приписами ст.4 ЦПК України при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом. Окрім того, умовою звернення до суду повинно бути дійсне або добросовісно передбачуване порушення субєктивного права позивача, будь-яке інше звернення до суду є зловживання правом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, який вважає, що його субєктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Підставу позову складають власне не норми матеріального права, які просить застосувати позивач, а зазначення фактичних обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин. З огляду на зазначене, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позивач не довела суду належними та допустимими доказами укладення з відповідачем договору позики, а саме не надано боргового документу, а наявна у матеріалах справи фотокопія постанови про закриття кримінального провадження від 30.11.2014 року в розумінні положень ст.ст. 58 -64 ЦПК України не є належним та допустимим доказом на підтвердження існування між сторонами відповідних правовідносин, які виникають з договору позики та не може свідчити про взяття відповідачем [PERSON] на себе зобовязань щодо повернення коштів, як не може бути і належним доказом показання свідка [PERSON] на підтвердження укладення між сторонами договору позики та отримання за ним грошових коштів, виходячи з того, що договір позики має бути укладений в письмовій формі, та на підтвердження укладення якого позичальником може бути видана відповідна розписка, на підставі чого суд приходить до висновку про відсутність між сторонами правовідносин, передбачених договором позики, та обовязку відповідача повернути позивачеві кошти з цих підстав, в звязку з чим, в задоволенні позову слід відмовити, що не перешкоджає позивачу звернутися з позовом про захист цивільних прав, які він вважає порушеними у звязку з неповерненням відповідачем отриманих коштів з інших підстав. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed