Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого зазначила, що з 22.08.2015 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про одруження, актовий запис № 58. За час шлюбу у позивача та відповідача народилася дитина - [PERSON], [INFO] р. Починаючи з червня 2017 року між позивачем та відповідачем були припинені шлюбні стосунки, вони не ведуть спільне господарство, мешкають окремо. Основна причина розпаду сім'ї - відсутність між позивачем та відповідачем взаєморозуміння, довіри, та кохання. Оскільки подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. Зазначила, що оскільки неповнолітня донька [PERSON], [INFO], проживає разом з позивачем, просить стягнути з відповідача на своє утримання аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, щомісячно, до досягнення дитиною трьох років. Сторони в судове засідання не з'явилися. Позивач надала заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутності, на позовних вимогах наполягає. (а.с. 15). Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, сплачувати аліменти на утримання дружини згоден, справу просив розглянути за його відсутності. (а.с. 43, 44, 47, 50-51). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.08.2015 р., сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 22.08.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Міловського районного управління юстиції у Луганській області, актовий запис 58. (а.с. 12). Від шлюбу подружжя мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.08.2016 р., виданого Міловським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області. (а.с. 13). Відповідно до ст. ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 СК України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, шлюб існує формально, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати. У чинність ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. У чинність п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ч.ч. 2,4 ст. 84 Сімейного Кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року вирішуючи питання, щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього і інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання про стягнення аліментів на утримання дружини, суд враховує, що відповідач є працездатною особою, а тому він має фізичну можливість надавати допомогу на утримання дружини. Виходячи з принципу справедливості та розумності, враховуючи, що відповідач позов визнав, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, в зв'язку з цим дана вимога підлягає до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 79 Сімейного Кодексу України, аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах сплати платежу за один місяць.

Outcome: approved