Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому зазначила, що позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва №8375 про право власності від 10.12.1996 року належить квартира [ADDRESS]. На теперішній час позивач зареєстрована та проживає у квартирі. Відповідач, який є сином позивача, зареєстрований, але не проживає у квартирі з 2012 року. Наявність у квартирі зареєстрованої особи перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися належними позивачу правами власника квартири. У зв'язку з чим позивач просила визначити [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Надіслав до суду телеграму в якій просив розглянути справу за його відсутності, позов визнає в повному обсязі. Всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов [PERSON], підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до свідоцтва №8375 про право власності на житло від 10.12.1996 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS], понад шість місяців, без поважних причин. Відповідно до ст. 107 ЖК України в разі вибуття наймача і членів його сім'ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення втому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Статтею 321 ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, на розсуд суду факт реєстрації відповідача за адресою квартири позивача, яка є її власністю, перешкоджає останній в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, або може обмежити в її здійсненні, вимагає від неї додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у квартирі. Отже порушені права власника та перешкоди в користуванні власністю цілком можливо усунути шляхом відміни реєстрації відповідачів та усунення перешкод в користуванні квартирою. У зв'язку з наведеним суд вважає що в цій частині право позивача порушено та підлягає судовому захисту. На підставі викладеного та

Outcome: approved