Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про поділ спільного сумісного майна подружжя, відповідно до ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України,\~ 57, 59-63, 69-71\~ СК України просить суд: визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63.8 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; поділити спільне майно між [PERSON] та [PERSON] , визнавши за кожним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 63.8 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м.; стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду\~ Одеської області від 16.12.2015 року. Від шлюбу у подружжя народилось двоє дітей син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Вказує, що їх син проживає з батьком, донька з матір`ю. Також зазначає, що у шлюбі подружжям сторін по справі для спільного проживання була придбана квартира у [ADDRESS] Дністровський. Спільна квартира [ADDRESS] була набута у спільну сумісну власність подружжя на ім`я титульного власника [PERSON] , відповідача по справі, згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна за № 3037/Б від 16.07.2001 року. Договір за діючим на той час законодавством було зареєстровано на Одеській товарній біржі. Підставою для звернення до суду стало порушення її прав у зв`язку із винесенням рішення Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області по справі № 495/1554/16-ц, згідно якого задоволені позовні вимоги [PERSON] /батька відповідача/, а саме: переведено за договором № 3037/Б купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеним 16.07.2001 на Одеській товарній біржі права покупця з [PERSON] на [PERSON] ; визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Проте, згодом вказане рішення суду було скасовано апеляційним судом Одеської області від 24.11.2017 року. Вона бажає чітко визначити та оформити право власності на свою частку у спільному майні, яка повинна на її думку становити 1/2 частину. З вказаних вище підстав вона і звернулась до суду з даним позовом. 06 лютого 2018 року по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження та справа призначена до судового розгляду по сутті. /л.с. 30 - 31/ 11 квітня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду клопотання відповідача було задоволено та суд перейшов до розгляду вказаної справи у загальному позовному провадженні. /л.с. 50-51/ 12 червня 2018 року Ухвалою Білгород - дністровського міськрайонного суду заява представника позивача була задоволена частково та накладений арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] до ухвалення рішення по справі. /л.с. 102-104/ 22 жовтня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду апеляційна скарга представника позивача на ухвалу Білгород - Дністровського міськрайонного суду про витребування доказів та про виклик свідків була повернута. /л.с. 216/ 29 січня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду в задоволені клопотання відповідача про внесення на депозитний рахунок Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області 13000 грн, для забезпечення можливого відшкодування понесених та майбутніх витрат відповідача на професійну правничу допомогу було відмовлено. 29 січня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду закрито підготовче судове засідання та справа призначена до судового розгляду по сутті. Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог надав до суду 25.04.2018 року письмовий відзив, згідно якого вказує, що оскільки договір купівлі-продажу не було нотаріально посвідчено, тому він не є дійсним та таким, що підтверджує факт набуття права власності на спірну квартиру за відповідачем, відповідно і факт набуття квартири у спільну сумісну власність подружжя. Окрім того, стверджує, що квартира [ADDRESS] фактично була придбана його батьком [PERSON] , за його гроші. Це підтверджує простим письмовим договором від 15.03.2001 року, складений між [PERSON] та представником власників квартири [PERSON] . Більш того, вказує, що на час розгляду справи спірна квартира була зареєстрована за [PERSON] Цей факт спростовує ствердження позивача про наявність у сторін спірної квартири. Позивач же у своїй відповіді на відзив від 11.06.2018 року зазначала, що ствердження відповідача про обов`язковість нотаріального посвідчення такого роду договорів не ґрунтується на вимогах закону, оскільки ст. 227 ЦК України передбачала лише нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу жилого будинку з подальшою реєстрацією такого договору в виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Тому договір купівлі-продажу спірної квартири від 16.07.2001 року був укладений на Одеській товарній біржі та відповідно до ст. 227 ЦК України та ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» не підлягав нотаріальному посвідченню. Також\~ зазначає, що на думку відповідача спірна квартира була придбана його батьком, що підтверджує простим договором від 15.03.2001 року. Таким чином,\~ з одного боку відповідач стверджує, що договір купівлі-продажу від 16.07.2001 року, укладений на Одеській товарній біржі не є дійсним, а з іншого вважає правомірним простий письмовий договір. В той же час рішенням апеляційного суду від 23.11.2017 року скасовано заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 12.05.2016 року за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] , про переведенням права покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності. Тому вона наполягає, що квартира була придбана подружжям за спільні кошти. Частково це гроші, які були подаровані подружжю їх батьками, родичами та друзями на весіллі 20.09.1997, у загальній сумі 950 доларів США. Вказує, що вони з відповідачем працювали у різних комерційних структурах, та їх загальний заробіток на місяць становив 700-800 грн. Потім позивач народила сина, тому займалась вихованням дитини та веденням спільного господарства, а відповідач продовжив працювати та заробляти кошти на квартиру. При придбанні квартири вона була оформлена на відповідача, оскільки в той час шлюб ґрунтувався на любові та довірі, та вони обидва розуміли, що вказане майно є їх спільною сумісною власністю./л.с.84-85/. Заперечуючи на відповідь на відзив відповідач вказав, що норма закону у ст. 227 ЦК України є спеціальною, предмети договору купівлі-продажу об`єкти нерухомості, в т.ч. і квартири. Щодо посилання позивача на те, що простий письмовий договір від 15.03.2001 року є нікчемним та не відповідає дійсності, вказав, що це питання не було предметом судового розгляду. Згадка в відзиві на позов про вказаний договір зроблена лише задля того, щоб звернути увагу суду на джерело набуття коштів для придбання спірної квартири. Тому ствердження позивача про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти повинні бути підтверджені доказами, а не надуманими обставинами. Окрім того, відповідач вказує, що на весіллі їм було подаровано не 950 доларів США , а 500 доларів США, на які після весілля було придбано м`який куточок. Більш того, на час укладання шлюбу та придбання спірної квартири позивач ніде не працювала. Відповідач працював не в комерційній структурі, як вказує позивач, а в Білгород-Дністровському центрі електрозв`язку -1 на посаді електромеханіка. Його заробітна плата у 1997-2001 роки складала у середньому 200-350 грн. За оренду квартири, яку подружжя винаймало, відповідачу доводилось сплачувати 400 грн. Тому вони не мали можливості придбати квартиру. /л.с.116-117/. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у її відсутність. Відповідач та його представник - адвокат Тулянцева В.В., в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, вказуючи на їх безпідставність, наполягали на відмові в задоволенні позову. Вислухавши вступне слово відповідача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно 20.09.1997 року у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів Одеської області був укладений шлюб між [PERSON] та Потюк [PERSON] наразі [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , наявною в матеріалах справи. /л.с.10/. Рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.12.2015 року по справі № 495/8157/15-ц, розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] та\~ [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] »), [INFO] ,\~ зареєстрований 20 вересня 1997 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 291, які від шлюбу мають неповнолітню дитину доньку [PERSON] , [INFO] ./л.с.11/. В теперішній час позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , у зв`язку із чим її прізвище змінено з [PERSON] на Рейнс [PERSON] /л.с.9/. Як вбачається з матеріалів справи, у період шлюбу позивача та відповідача по справі, 16.07.2001 року між [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] , з іншої було укладено договір № 3037/Б\~ купівлі-продажу нерухомого майна, згідно умов якого [PERSON] Пимовна, що діяла від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру, загальною площею 60,72 кв.м, житловою площею 33,9 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір був укладений на Одеській товарні біржі та зареєстрований КП « Білгород-Дністровське БТІ» за № 4946. /л.с.13-14/. Згодом [PERSON] був виготовлений технічний паспорт на вказану квартиру. /л.с.15-17/. Однак, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.05.2016 року по справі № 495/1554/16-ц, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу удаваними, переведенням права покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності - задоволені. Переведено за договором №3037/Б купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеним 16 липня 2001 року між на Одеській товарній біржі права покупця з [PERSON] на [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,72 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м. На підставі вищевказаного рішення суду, [PERSON] зареєстрував своє право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №115339634 від 26.02.2018 року. /л.с.69/. Разом з тим, 23.11.2017 року апеляційний суд Одеської області виніс рішення, яким апеляційну скаргу [PERSON] задовольнив частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.05.2016 року скасував. Ухвалив нове рішення. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу та визнання права власності відмовив. /л.с.23-27/. В обґрунтування не згоди з позовними вимогами позивача, відповідач приєднав Індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] форми ОК-5 з Пенсійного фонду України про розмір його заробітної плати, а також копію трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , згідно якої він дійсно працював з 14.07.1997 року на посаді електромеханіка в Білгород-Дністровському центрі електрозв`язку -1. /л.с.128-130/ Як вбачається з матеріалів справи, спірні відносини виникли у 1997 році, а відповідно, для їх врегулювання слід застосувати ЦК України в редакції 1963 року. Згідно ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ст. 8, 9, 15 Закону України «Про товарну біржу», членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно зі статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні та фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до діючого на час укладання зазначеного договору купівлі-продажу квартири Закону України «Про товарні біржі», а саме ст. 15, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущенних до обігу на товарній біржі. Положення Інструкції «Про порядок Державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб» передбачали підставу для державної реєстрації договори купівлі-продажу і міни, зареєстровані товарною біржею. Разом з тим, відповідно до чинного на час укладання зазначеного договору купівлі-продажу квартири ЦК України, в редакції 1963 року, а саме ст. 227, договір купівлі-продажу житлового будинку підлягав нотаріальному посвідченню, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Наслідком недотримання цієї вимоги була визначена недійсність договору (ч. 1 ст. 47 цього Кодексу). Таким чином, не зважаючи на реєстрації права власності на придбане майно на підставі біржового договору в КП «Бюро технічної інвентаризації», реалізація цього права для покупця значною мірою є ускладненою внаслідок колізії законів. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Згідно до вимог ст. 47 ЦК України. в редакції 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Всупереч вищезгаданих норм законодавства, договір № 3037/Б\~ купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого [PERSON] купив квартиру, загальною площею 60,72 кв.м, житловою площею 33,9 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] не посвідчений нотаріально, хоча обов`язковість його нотаріального посвідчення прямо врегульована нормами закону, діючого в період його укладання. Більш того, договір № 3037/Б\~ від 16.07.2001 року не було визнано судом дійсним, позовні вимоги про вказане жодною стороною договору не заявлялись. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Як визначено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність. Частиною 1 ст. 60 СК України передбачено, що майно, придбане подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба та т.п.) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.\~ Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.\~ Стаття 71 СК України передбачає, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.\~ Виходячи з положень ст.57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Разом з тим, суд не надає оцінку правдивості походження джерел придбання спірної квартири /за твердженням сторін, що розійшлися квартира придбана чи то за весільні кошти, чи то у зв`язку із спільною працею, чи за особисті кошти батька відповідача/, оскільки саме право власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем не виникло. Скасування апеляційним судом права власності за [PERSON] , якому було переведено права покупця за договором купівлі продажу № 3037/Б від 16.07.2001 року жодним чином не встановлює правових підстав для можливості передбачати набуття права власності на спірну квартиру за відповідачем [PERSON] . Позивачем не надано суду жодного належного, об`єктивного та достовірного доказу того факту, що на підставі договору купівлі - продажу № 3037/Б від 16.07.2001 року, укладеного на Одеській товарній біржі, який не був посвідчений нотаріально чи визнаний судом дійсним, відповідач зареєстрував належним чином на своє ім`я право власності на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку із чим можливо було дійти висновку про належність вказаного майна [PERSON] .. Відтак, у зв`язку із недоведеністю факту набуття права власності на спірну квартиру за відповідачем, вона не входить до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність порушеного права позивача, що підлягає судовому захисту, оскільки квартира, на яку вказує позивач ніколи не була спільною сумісною власністю подружжя, адже вона не зареєстрована на праві власності за жодною із сторін. У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України , судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повним не доведенням, необґрунтованістю позовних вимог [PERSON] не підлягають також задоволенню її вимоги щодо стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу. Разом з тим, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача про необхідність стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу, що він поніс, у зв`язку з необхідністю правового захисту під час розгляду справи . У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України , судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до ч.3 п.1 вищезгаданої статті Цивільно-процесуальнього законодавства, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; Частиною 3 вказаної вище статті встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору № 5 про надання правничої допомоги від 12.02.2018 року, адвокатом відповідача було складено детальний опис послуг виконаних адвокатом та акт виконаних робіт від 26.03.2019 року. Згідно квитанції № 17 від 12.02.2018 року відповідачем сплачено за отримання правничої допомоги 2000 грн, згідно квитанції № 19 від 11.04.2018 року 2000 грн /л.с.68/, згідно квитанції № 7 від 19.03.2019 року [PERSON] сплатив за послуги адвоката 2000 грн, згідно квитанції № 32 від 22.10.2018 року 2000 грн. , згідно квитанції № 35 від 23.11.2018 року 2000 грн. та згідно квитанції № 22 від 11.06.2018 року 2000 грн, згідно квитанції № 28 від 16.08.2018 року 1000 грн. Всього відповідачем було сплачено за договором № 5 про надання правничої допомоги від 12.02.2018 року 13 000 грн, які обґрунтовано слід стягнути з позивача. Відповідно до п. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволені позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя судом відмовлено, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті судом, відповідно до ухвали Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області\~ від 12 червня 2018 року, а саме: скасувати накладений арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] .

Outcome: approved