Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача - [PERSON] , в обґрунтування якого вказала, що їй належав житловий будинок [ADDRESS] . 22.08.2007 р. позивачка подарувала вказаний житловий будинок своїй онуці, відповідачці по даній справі - [PERSON] . Позивачка вказала, що перед укладенням цього договору, і після його укладення вона постійно проживала у будинку, і іншого житла вона не має. У 2009 році відповідачка почала проводити ремонт будинку, через що позивачка у 2010 році вимушена була залишити будинок та переїхати на проживання до своєї доньки [PERSON] У 2014 році позивачка намагалася повернутися до будинку та продовжити там проживати, однак відповідачка її не впустила, через що позивачка звернулася до суду і рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08.06.2016 р. її було вселено до житлового будинку. Позивачка зазначила, що договір дарування був укладений за пропозицією відповідачки, яка запевнила позивачку у тому, що буде її доглядати та допомагати, і дозволить довічно проживати у відчуженому будинку, проте своєї обіцянки не дотрималась. Також позивачка зазначила, що вона помилялась щодо істотних умов укладеного договору дарування, вважаючи що вона укладає договір довічного утримання. Посилаючись на таке позивачка просила суд: -визнати недійсним договір дарування від 22.08.2007 р., який був укладений між нею та [PERSON] , та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. за реєстр. № 2464.; -визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.05.2018 р. за клопотанням представника позивача до участі в справі був притягнутий в якості співвідповідача [PERSON] У судовому засідання позивачка та її представник уточнили позовні вимоги та просили суд визнати недійсним договір дарування від 22.08.2007 р. та витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування уточнених позовних вимог позивачка вказала, що 21.11.2016 р. [PERSON] подарувала спірний житловий будинок своєму братові - [PERSON] , який перешкоджає позивачці проживати у будинку та зняв її з реєстрації за даною адресою. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про час та місце судового засідання. Її представник у судовому засіданні заперечував проти позову та пояснив, що при укладенні оспорюваного договору дарування позивачка правильно розуміла усі його істотні умови та усвідомлювала правові наслідки його укладення. Крім того, представник позивача просив застосувати насідки спливу позовної давності та відмовити у позові посилаючись на те, що позивачка ще у 2010 році достеменно знала про те, що відповідачка не планує її доглядати та утримувати, та заперечує проти її проживання у спірному будинку. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. у судовому засіданні пояснила, що перед посвідченням оспорюваного позивачкою договору дарування вона детально роз`яснювала сторонам істотні умови договору і його правові наслідки, зачитала їм договір, після чого вони самі читали текст договору. Також третя особа пояснила, що позивачці як особі похилого віку вона роз`яснила відмінності договору дарування від договору довічного утримання, і позивачка особисто розписалась у договорі, і про проблеми із зором нотаріуса не повідомляла. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши зібрані по справі письмові докази, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судовим розглядом встановлено, що 22.08.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленко С.І. за реєстр. № 2464. Зі змісту цього договору вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] , а остання прийняла у дар, житловий будинок [ADDRESS] разом із прилеглими до нього господарськими спорудами і будівлями. 21.11.2016 р. між відповідачами по даній справі - [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Островською-Колосюк Ю.Б. за реєстр. № 599. За цим договором [PERSON] набув право власності на вказаний житловий будинок. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Таким чином, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Аналізуючи доводи позивачки і зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість її доводів щодо помилкового сприйняття нею умов укладеного договору виходячи із наступного. Так, із тексту договору дарування вбачається, що напередодні укладення договору позивачка була знята з реєстрації за вказаною адресою (16.08.2007 р.) і повторно зареєстрована там вже після укладення договору (23.08.2007 р.), що підтверджується оглянутим у судовому засіданні паспортом позивачки. У судовому засіданні позивачка не змогла змістовно пояснити мотивів зняття з реєстрації місця проживання напередодні укладення договору дарування, а також представити докази того, що це було здійснено без її відома та згоди. У судовому засіданні позивачка давала суперечливі пояснення з приводу укладеного договору, зокрема, у судовому засіданні 05.11.2018 р. вона пояснювала, що розуміла, що уклала саме договір дарування, а у судовому засіданні 18.01.2019 р. позивачка пояснила, що вона не розуміла зміст укладеного договору. Допитаний у судовому засіданні за клопотанням позивачки свідок [PERSON] суду пояснив, що у 2010 році позивачка розповіла йому про те, що оформила з відповідачкою договір дарування житлового будинку по [ADDRESS] , і була цим дуже задоволена. Також свідок пояснив, що після того, як відповідачка розпочала ремонт у будинку, позивачка переїхала жити до своєї дочки на [ADDRESS] , а після конфлікту з нею у 2015 році, повернулась із наміром проживати у будинку, але її туди не впустили, через що вона була змушена проживати то у сім`ї свідка, то у інших знайомих. Інші, допитані за клопотанням позивачки свідки - [PERSON] , [PERSON] пояснили, що вони не були обізнані про подробиці укладеного договору. Доводи позивачки про поганий стан здоров`я на момент укладення договору дарування, який не дозволяв їй правильно розуміти істотні умови договору та його правові наслідки, також не знайшли свого підтвердження судовим розглядом. Так, позивачка посилалась на те, що починаючи з 1993 року вона є інвалідом ІІ групи у зв`язку із захворюванням зору і через це не могла прочитати текст договору. У матеріалах справи дійсно наявна копія посвідчення № [NUMBER] , виданого позивачці 16.02.1993 року, проте, доказів того, що ця інвалідність була встановлена позивачці саме через хвороби зору, матеріали справи не містять. Із довідки, виданої обласною офтальмологічною лікарнею від 03.04.2017 р. вбачається, що позивачка перебуває на диспансерному обліку у цій лікарні з 2004 року, а 20.03.2017 року вона пройшла контрольний огляд, після якого їй було встановлено захворювання: «атрофія зорового нерва правого ока, часткова атрофія зорового нерва лівого ока. Помутніння скловидного тіла, артефакія обох очей». За медичними показниками [PERSON] потребує постійного стороннього догляду. При цьому позивачка у судовому засіданні стверджувала, що вона з 1990 року постійно лікується та обстежується саме у вказаній лікарні і в інших лікарнях офтальмологічної спеціалізації не лікувалася. Медичної картки позивачка суду для огляду не надавала. Із копії членського квитка № [NUMBER] , виданого позивачці 17.04.1990 р. вбачається, що вона вступила до Українського товариства сліпих 17.04.1990 р. і є інвалідом зору ІІ групи. Однак таке посвідчення суд сприймає критично і не може взяти до уваги оскільки воно суперечить іншим дослідженим у судовому засідання письмовим доказам, про які судом зазначено вище, зокрема, щодо часу встановлення інвалідності. Доказів того, що на час укладення договору вона потребувала стороннього догляду судом також не здобуто, а сама позивачка у судовому засіданні пояснювала, що вона за станом здоров`я не потребувала стороннього догляду у 2007 році. Крім цього, судовим розглядом встановлено, що з часу укладення договору дарування, тобто з 2007 року, відповідачка [PERSON] фактично не здійснювала догляд та утримання позивачки, що підтвердила позивачка у судовому засіданні. Також судовим розглядом встановлено, що після укладення договору дарування відповідачка [PERSON] як власник будинку розпочала його ремонт та перебудову, проти чого позивачка не заперечувала і у зв`язку із чим переїхала проживати до своєї дочки [PERSON] , де проживала до конфлікту з останньою у 2014 році. На думку суду наведене також свідчить про обізнаність позивачки про те, що вона вже не є власницею житлового будинку [ADDRESS] . З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позивачка не довела своїх позовних вимог, чим не виконала свого обов`язку щодо доказування відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Тому суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про визнання договору дарування недійсним та похідної від цього вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння [PERSON] . В силу недоведеності позовних вимог і враховуючи роз`яснення, дані у абзаці 3 п. 11 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд відмовляє у позові саме з підстав недоведеності, а не за пропуском позовної давності. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати відносяться за рахунок держави.

Outcome: dismissed