Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] про скасування пункту 7.2 договору № 04/03С від 03 березня 2017 року, стягнення неустойки в розмірі 159 711,24 грн. та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 березня 2017 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір № 04/03С про виконання робіт за умовами якого виконавець зобов'язався спроектувати, виготовити та передати замовнику меблі, доставити та зібрати їх за адресою, вказаною замовником, загальною вартістю 35 971,00 грн. в строк до 12 квітня 2017 року. 03 березня 2017 року позивачем був оплачений аванс в розмірі 23 000,00 грн., 13 червня 2017 року було оплачено залишок необхідної суми в розмірі 12 971,00 грн. Відповідачем було порушено умови договору, зокрема, дата встановлення меблів значиться 08 вересня 2017 року, а тому затримка виникла в 148 днів. Позивач зазначає, що п. 7.2 договору про виконання робіт порушує принцип добросовісності та підлягає скасуванню в порядку ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки даний пункт договору відносно неї є несправедливим. Крім того, просить стягнути на свою користь моральну шкоду, розмір якої покладає на розсуд суду, яка виразилась в значній затримці у виготовленні та встановленні кухонних меблів, погіршенні умов її побуту, що призвело до душевних страждань. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 22 січня 2018 року в судовому засіданні постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Судом встановлено, що 03 березня 2017 року [PERSON] та ФОП [PERSON] уклали договір № 04/03С. За вказаним договором виконавець зобов'язується спроектувати, виготовити і передати замовнику меблі згідно з додатком, які є невід'ємною частиною цього договору, доставити та зібрати меблі за адресою, вказаною замовником в строк до 12 квітня 2017 року, вартістю 35 971,00 грн. (а.с. 6). За п. 3.2.1 договору замовник зобов'язаний протягом 3 банківських днів з моменту підписання даного договору сплатити передоплату у вигляді авансу в розмірі не менше 70% від суми договору, вказаної в п. 2.6. За змістом п. 3.2.3 договору, у випадку внесення оплати частинами, датою виконання умов п. 3.2 вважається дата внесення останнього платежу. Останній платіж повинен бути внесений не пізніше, ніж за добу до поставки меблів замовнику. Згідно п. 7.2 договору, при затримці виконання замовлення виконавець зобов'язаний виплатити замовнику пеню в розмірі 0,01% від суми внесеної замовником передоплати, за кожен день прострочення виконання. 03 березня 2017 року [PERSON] здійснила передоплату за договором у розмірі 70% від ціни, а саме 23 000,00 грн. (а.с. 3), а 13 червня 2017 року вона оплатила кошти, що покрили ціну договору в розмірі 12 971,00 грн. Оскільки відповідно до умов спірного договору, відносини між сторонами виникли із договору побутового замовлення, особливості врегулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України №» 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вирішуючи питання про характер правовідносин між споживачем та продавцем (виготівником, виконавцем), про наявність підстав і умов їх виникнення, про права і обов'язки сторін, суд має виходити як із норм Закону і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм Цивільного кодексу України та іншого законодавства, що регулюють ті ж питання і не суперечать Закону. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Отже, як з'ясовано судом та підтверджується наявними у справі доказами, позивач свої зобов'язання за договором перед відповідачем виконав в повному обсязі, здійснивши повну оплату вартості замовлення в строки, встановлені договором. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Як визначено в ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зі змісту договору № 04/03С від 03 березня 2017 року вбачається, що сторони погодили умови виконання ними штрафних санкцій у разі порушення однією зі сторін умов договору, даний договір є укладеним в належній формі, пункт 7 договору є погоджений сторонами, що засвідчено їх підписами, що свідчить про ознайомлення, зокрема, і самого позивача з умовами, перевагами і недоліками договору та їх прийняття нею. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати п. 7.2 договору несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомилась та погодилась з його умовами, що підтверджується її особистим підписом. Спірний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказі протилежного позивачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. За нормами ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконано грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. З матеріалів справи вбачається, що строк виконання зобов'язання за договором № 04/03С від 03 березня 2017 року встановлений до 12 квітня 2017 року, однак, зобов'язання з боку виконавця виконано 08 вересня 2017 року, що підтверджується паспортом замовлення (а.с. 7), а тому затримка виконання замовлення з боку виконавця становить 148 днів. З наданих позивачем розрахунків вбачається, що неустойка в розмірі 0,01% від суми внесеної замовником передплати за кожен день прострочення виконання складає 340,40 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст. 1167 ЦК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав'язку між порушенням та моральною шкодою. Вказані позивачем причини завдання їй моральної шкоди, спричинені затримкою у виготовленні та встановленні кухонних меблів, об'єктивно не підтверджені жодним належним та допустимим доказом і не є підставою для відшкодування моральної шкоди за ст. ст. 23, 1167 ЦК України, тому суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Таким чином, аналізуючи вказані вимоги в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що [PERSON] правомірно заявила позов до ФОП [PERSON] про стягнення грошових коштів, оскільки в межах даного спору доведено факт порушення з боку відповідача договірних зобов'язань в частині порушення строків виконання робіт. Ці обставини не спростовані відповідачем, який не скористався процесуальним правом подати свої письмові пояснення (заперечення) та докази на спростування заявлених позовних вимог та підтвердження належного виконання зі свого боку договірних зобов'язань. На підставі викладеного та

Outcome: partial