Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з первісним позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] в якій просив суд визнати за нею права власності в порядку спадкування за законом, витребувати майно із чужого незаконного володіння, скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, усунути перешкоди в користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, їх виселення та зняття з реєстраційного обліку та стягнути на її користь моральну шкоду, третя особа Заводський районний відділ Державної міграційної служби в м. Дніпродзержинську ГУ ДМС у Д/О. 13.07.2015р., до суду звернулась з зустрічним позовом [PERSON], який 06.11.2015 року уточнила та звернулась до відповідача [PERSON] про визнання її добропорядним набувачем та стягнення на користь [PERSON] матеріальної шкоди. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом. [PERSON] звернулася до суду з первісним позовною заявою, в якій посилається на те, що 26.03.1999 року свекруха позивачки [PERSON] разом з чоловіком позивачки [PERSON] на ТБ «Українська» придбали квартиру [ADDRESS] загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 15,0 кв.м.. [INFO] року померла [PERSON] в зв'язку із чим в цей день відкрилася спадщина, що складалася із 1/2. частини квартири. Заповіту [PERSON] не складала. Чоловік позивачки, [PERSON], син померлої [PERSON], як єдиний спадкоємець першої черги, який проживав разом із нею на день відкриття спадщини, та в подальшому по день своєї смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, яка складалася із 1/2 частину квартири. У шлюбі із [PERSON] позивач перебувала з 21.07.2000 року і по день його смерті, який помер [INFO] року. Заповіту [PERSON] не складав та дітей, у тому числі і усиновлених, не мав. Отже позивачка як дружина померлого чоловіка, [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги, тому набула право на спадкування за законом. В зв'язку із відкриттям спадщини після померлого [INFO] року чоловіка, позивач в порядку та строки, передбачені ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, 21.12.2011 року звернулася до державного нотаріуса Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №29157490 від 21.12.2011 року. Однак, державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. їй відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру в зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру, які б підтверджували право власності за її чоловіком [PERSON], до речі, правовстановлюючих документів на квартиру не було і у [PERSON] Разом з тим, на запит завідуючої Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С, право власності на квартиру під [ADDRESS], зареєстровано в БТІ за відповідачкою [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А. 30.03.2012 року за реєстровим № 610. Проте, чоловік позивачки [PERSON], за життя не мав наміру і не укладав будь з ким будь-яких договорів про відчуження квартири. Вони і не могли бути укладені ним належним чином та у передбаченій законом формі, оскільки після смерті його матері, [PERSON], чоловік позивачки [PERSON] право власності на квартиру, як таку, що перейшла йому у спадок від матері, у встановленому законом порядку не переоформлював. Позивач, вважаючи, що [PERSON] незаконно, та без достатніх на те правових підстав, шахрайським шляхом, з використанням підроблених документів, привласнила спірну квартиру, син позивачки [PERSON], який діяв від імені позивачки на підставі довіреності від 20.07.2012 року, посвідченої державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. і зареєстрованої в реєстрі за №1-2496, 09.08.2012 року подав до прокуратури м. Дніпродзержинська звернення про проведення перевірки законності набуття особою права власності на нерухоме майно та вжиття заходів прокурорського реагування, за наслідками розгляду якого слідчим СВ Заводського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області відомості про вчинення шахрайських дій відносно позивачки 08.12.2012 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012040800000197 з правою кваліфікацією ч.2 ст. 190 КК України та розпочато досудове розслідування, станом на теперішній час, досудове розслідування у кримінальному провадженні №12012040800000197 триває і здійснюється слідчим СВ Заводського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12012040800000197 було з'ясовано, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А. 30.03.2012 року за реєстровим №610, придбала квартиру у відповідачки [PERSON], яка в свою чергу, начебто набула право власності на квартиру згідно заочного рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.01.2012 року у справі №2-156/12. Як вбачається з п.2 договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А. 30.03.2012 року за реєстровим № 610, продаж квартири вчинено за ціною 42280,00 грн. (сорок дві тисячі двісті вісімдесят гривень 00 копійок), яка є експертною вартістю нерухомого майна відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 33090950 від 06.02.2012 року. Однак, на запит Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, голова Заводського районного суду м. Дніпродзержинська [PERSON] листом №21012/12-вих від 06.09.2012 року повідомив, що станом на 06.09.2012 року згідно журналів реєстрації цивільних справ гр. [PERSON] про визнання за нею права власності на квартиру з позовною заявою не зверталася, а справа за №2-156/12 в журналі реєстрації цивільних справ не зареєстрована. Отже, за викладених фактичних обставин справи [PERSON] незаконно, та без достатніх на те правових підстав, за шахрайськими схемами і підробними документами, отримала право власності на квартиру, легалізувавши свої протиправні дії щодо незаконного заволодіння чужим майном заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.01.2012 року у справі №2-156/12, яка насправді судом ніколи не розглядалась і не вирішувалася, та в подальшому, - договором купівлі-продажу від 30.03.2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А., в зв'язку із чим квартира вибула з володіння чоловіка позивачки поза його волею, а відтак - підлягає витребуванню на її користь від останнього набувача. Отже, відповідач [PERSON], яка на підставі підробленого документу (заочного рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.01.2012р. у справі №2-156/12) зареєструвала за собою в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру, на момент укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А. 30.03.2012 року за реєстровим № 610, насправді не була власником майна, яке продавала, а відтак, - вказаний договір купівлі-продажу є таким, що не відповідає вимогам законодавства, тобто Продавець, розпоряджаючись на власний розсуд квартирою, власником якої не був, на момент вчинення правочину щодо її відчуження не мав необхідного обсягу цивільної правоздатності, що суперечить вимогам діючого законодавства. За таких обставин, Покупець за договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А. 30.03.2012 року за реєстровим № 610, відповідач, [PERSON], не може вважатися таким, що набув право власності на квартиру. Слід зазначити і щодо заочного рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.01.2012 року у справі №2-156/12, яке не відповідає вимогам матеріального права з мотивувальної частини заочного рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.01.2012 року у справі №2-156/12, слідує, що [PERSON], як власник квартири, 1/2 частину якої він отримав у спадок від матері - [PERSON], начебто виступаючи Продавцем, 15.03.2011 року уклав із [PERSON], яка виступила Покупцем, в письмовій формі договір купівлі-продажу квартири. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.01.2012 року у справі №2-156/12 договір купівлі-продажу квартири, укладений 15.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON], з посиланням на ч.2 ст. 220 ЦК України, визнаний дійсним, хоча норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Тому вважає свої вимоги законними обґрунтованими та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому посилається на те, що 30 березня 2012 року між нею, [PERSON], як покупцем, з однієї сторони, та [PERSON], як продавцем, з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] Вказаний договір завірений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А., та зареєстрований в електронному реєстрі правочинів. Вищевказана квартира належала [PERSON] на підставі Заочного рішення іменем України Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.01.2012 року, справа №2-156/12, право власності на яку зареєстровано Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», номер запису 21767, в книзі № 133, зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 35943413 від 06.02.2012 р. Продаж квартири вчинено за 42280,00 гривень. Крім того, у договорі зазначено, що продавець свідчить, що на момент укладення договору згадана квартира нікому не відчужена, в користування третім особам не передана, в судовому спорі та під забороною (іпотекою, податковою заставою) не перебуває, як внесок до статутного фонду не передана, треті особи не мають право на неї (в тому числі за договорами оренди, найму, шлюбного договору, та на підставі будь-яких речових прав тощо ...), а також не має членів сім'ї продавця, які б мали право на особистий сервітут. Також продавець засвідчив, що квартира належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Продаж відбувся за згоди її чоловіка [PERSON], підпис на заяві про таку згоду засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Дніпродзержинського МНО Кир'як С.А. від 17.03.2012р. за № 439. Під забороною відчуження вказана квартира не перебувала. Тобто між сторонами був вчинений правочин, який не суперечить вимогам ст.203 ЦК України З викладеного слідує, що сторонами виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а покупцями сплачено вартість та прийнято предмет договору. Зі спливом двох років після укладення договору купівлі-продажу позивач, [PERSON] стала заявляти вимоги про те, що ця угода не є чинною, так як вважає, що [PERSON], не є належним власником квартири, оскільки [PERSON] не мала права укладати договір купівлі-продажу квартири, з тих підстав, що на її думку вона не набула належного права власності на цю річ. Вважають, що [PERSON], в будь-якому випадку має статус добросовісного набувача квартири і набула його з підстав передбачених ст. 330 ЦК України, і тому квартира не може бути витребувана у неї, оскільки не містить підстав передбачених ст. 388 ЦК України. Окрім того у первинному позові [PERSON] не приведено жодного факту, підтвердженого відповідними доказами, які б вказували на перераховані вище випадки: ані того, що квартира була загублена, ані того що була викрадена, ані того, що вона вибула з володіння його власника не з його волі іншим шляхом. Головним доказам на підтвердження позовних вимог [PERSON] є довідка голови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 06.09.2012, що [PERSON] з позовною заявою про визнання за нею права власності на квартиру до суду не зверталась, а в журналі реєстрі цивільних справ справа за номером 2-156/12 не зареєстрована, тобто Заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.01.2012 року, начеб то є незаконним, а тому [PERSON] не набула належного право власності на квартиру. Однак ця довідка не підтверджує, підстав відповідно норми ст. 388 ЦК України, на підставі яких може бути витребувано майно від добросовісного набувача. Навпаки, сама позивач, [PERSON] до позову надала довідку ТОВ «Оселя» від 19.12.2011 р. про те, що [PERSON] на день своєї смерті був зареєстрований та постійно мешкав у спірній квартирі, що свідчить про те, що квартира за життя [PERSON], не була ним загублена, не була викрадена у нього, не вибула з його володіння не з його волі іншим шляхом. Таким чином, з моменту передання, тобто з 30.03.2012 року (час укладення договору), їй належить вищевказана квартира. Вона вважає, що є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS], в м. Дніпродзержинську, оскільки вона не знала і не могла знати, про те, що квартира була відчужена [PERSON] на її користь незаконно, оскільки в момент вчинення договору купівлі-продажу нерухомого майна з боку [PERSON] були надані всі документи, які підтверджують її право власності на квартиру, а тому необхідно визнати її, [PERSON] добросовісним набувачем квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А., та зареєстрованого Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», за реєстровим №33944204 від 25.04.2012 року, а тому просить її вимоги задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні первісних вимог відмовити. В судове засідання позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник, не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, підстави відсутності суду не повідомили. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явились, надали до суду заяву в якій просили суд розглянути справу без їх участі у задоволенні первісного позову заперечували просили відмовити у повному обсязі, та просили задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі на підставах викладених у зустрічній позовній заяві. Відповідач за первісним позовом та за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.76 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлена відповідачці на останню відому суду адресу і в силу ст.77 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 169 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними; є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, що дозволило суду за згодою позивача, згідно вимог ст. 224 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Треті особи в судове засідання не з'явились, надали до суду заяви в яких происли суд розглянути справу без їх участі. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд розглянув дану справу на підставі наявних в ній документів та доказів, вислухав у попередніх судових засіданнях представника позивача за первісним позовом, відповідача та її представника за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, свідка [PERSON], оглянувши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що первісні позовні вимоги та уточнені зустріч нині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 26.03.1999 року свекруха позивачки [PERSON] разом з чоловіком позивачки [PERSON] на ТБ «Українська» придбали квартиру [ADDRESS] загальною площею 30,2 кв.м., житловою площею 15,0 кв.м.. Згідно зі свідоцтвом про смерть [PERSON] померла [INFO] року в зв'язку із чим відкрилася спадщина, що складалася із 1/2. частини квартири. Судом встановлено, що заповіту [PERSON] не складала. З матеріалів справи вбачається, що позивачка перебувала у шлюбі із [PERSON] з 21.07.2000 року і по день його смерті, який помер [INFO] року. Заповіту [PERSON] не складав та дітей, у тому числі і усиновлених, не мав. В зв'язку із відкриттям спадщини після померлого [INFO] року чоловіка, позивач в порядку та строки, передбачені ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, 21.12.2011 року звернулася до державного нотаріуса Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №29157490 від 21.12.2011 року. Як вбачається з матеріалів справи державний нотаріус Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру на ім'я позивача в зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру, які б підтверджували право власності за її чоловіком [PERSON] Згідно запиту завідуючої Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С, право власності на квартиру під [ADDRESS], зареєстровано в БТІ за відповідачкою [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А. 30.03.2012 року за реєстровим № 610. З матеріалів справи вбачається, що син позивачки [PERSON], який діяв від імені позивачки на підставі довіреності від 20.07.2012 року, посвідченої державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. і зареєстрованої в реєстрі за № 1-2496, 09.08.2012 року подав до прокуратури м. Дніпродзержинська звернення про проведення перевірки законності набуття особою права власності на нерухоме майно та вжиття заходів прокурорського реагування, за наслідками розгляду якого слідчим СВ Заводського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області відомості про вчинення шахрайських дій відносно позивачки 08.12.2012 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012040800000197 з правою кваліфікацією ч.2 ст. 190 КК України та розпочато досудове розслідування, станом на теперішній час, досудове розслідування у кримінальному провадженні №12012040800000197 триває і здійснюється слідчим СВ Заводського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12012040800000197 було з'ясовано, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А. 30.03.2012 року за реєстровим № 610, придбала квартиру у відповідачки [PERSON], яка в свою чергу, начебто набула право власності на квартиру згідно заочного рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.01.2012 року у справі №2-156/12. Як вбачається з п. 2 договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А. 30.03.2012 року за реєстровим № 610, продаж квартири вчинено за ціною 42280,00 грн. (сорок дві тисячі двісті вісімдесят гривень 00 копійок), яка є експертною вартістю нерухомого майна відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 33090950 від 06.02.2012 року. Як вбачається з відповіді на запит Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, наданої головою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська [PERSON] викладеної в листі № 21012/12-вих від 06.09.2012 року, станом на 06.09.2012 року згідно журналів реєстрації цивільних справ гр. [PERSON] про визнання за нею права власності на квартиру з позовною заявою не зверталася, а справа за №2-156/12 в журналі реєстрації цивільних справ не зареєстрована. Як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А. 30.03.2012 року за реєстровим № 610, відповідач, [PERSON], набула право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] вказаний договір завірений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А., та зареєстрований в електронному реєстрі правочинів, продаж квартири вчинено за 42280,00 гривень. З матеріалів справи вбачається, що вищевказана квартира належала [PERSON] на підставі Заочного рішення іменем України Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.01.2012 року, справа № 2-156/12, право власності на яку зареєстровано Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», номер запису 21767, в книзі № 133, зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 35943413 від 06.02.2012 р. Як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А. 30.03.2012 року за реєстровим № 610, продавець свідчить, що на момент укладення договору згадана квартира нікому не відчужена, в користування третім особам не передана, в судовому спорі та під забороною (іпотекою, податковою заставою) не перебуває, як внесок до статутного фонду не передана, треті особи не мають право на неї (в тому числі за договорами оренди, найму, шлюбного договору, та на підставі будь-яких речових прав тощо ...), а також не має членів сім'ї продавця, які б мали право на особистий сервітут, квартира належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, крім того продаж відбувся за згоди її чоловіка [PERSON], підпис на заяві про таку згоду засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Дніпродзержинського МНО Кир'як С.А. від 17.03.2012р. за № 439, під забороною відчуження вказана квартира не перебувала. Тобто під час укладання договору купівлі-продажу сторонами виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, а покупцями сплачено вартість та прийнято предмет договору. Судом встановлено, що зі спливом двох років після укладення договору купівлі-продажу позивач, [PERSON] заявила вимоги про те, що ця угода не є чинною, так як вважає, що [PERSON], не є належним власником квартири, оскільки [PERSON] не мала права укладати договір купівлі-продажу квартири, але з таким висновком позивача за первісним позовом суд погодитись не можу, оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем квартири і набула його з підстав передбачених ст. 330 ЦК України, і тому квартира не може бути витребувана у неї, оскільки не містить підстав передбачених ст. 388 ЦК України. Окрім того у первинному позові [PERSON] суду не приведено жодного факту, підтвердженого відповідними доказами, які б вказували на перераховані передбаченою ст. 388 ЦК України випадки: ані того, що квартира була загублена, ані того що була викрадена, ані того, що вона вибула з володіння його власника не з його волі іншим шляхом. Згідно довідки голови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 06.09.2012, що [PERSON] з позовною заявою про визнання за нею права власності на квартиру до суду не зверталась, а в журналі реєстрі цивільних справ справа за номером 2-156/12 не зареєстрована, тобто Заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.01.2012 року, не виносилось, а тому [PERSON] не набула належного право власності на квартиру, однак ця довідка не підтверджує, підстав відповідно норми ст. 388 ЦК України, на підставі яких може бути витребувано майно від добросовісного набувача. Згідно довідки ТОВ «Оселя» від 19.12.2011 р. [PERSON] на день своєї смерті був зареєстрований та постійно мешкав у спірній квартирі, що свідчить про те, що квартира за життя [PERSON], не була ним загублена, не була викрадена у нього, не вибула з його володіння не з його волі а ні іншим шляхом. Таким чином, з моменту передання, тобто з 30.03.2012 року (час укладення договору), [PERSON] належить квартира на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А. 30.03.2012 року за реєстровим № 610,. Тому вона є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS], в м. Дніпродзержинську, оскільки не знала і не могла знати, про те, що квартира була відчужена [PERSON] на її користь незаконно, оскільки в момент вчинення договору купівлі-продажу нерухомого майна з боку [PERSON] були надані всі документи, які підтверджують її право власності на квартиру, а тому необхідно визнати [PERSON] добросовісним набувачем квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А., та зареєстрованого Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», за реєстровим №33944204 від 25.04.2012 року. Згідно зі ст. 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає у власність майно другій стороні (покупцеві), а покупець приймає майно і сплачує за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] був вчинений договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А. 30.03.2012 року за реєстровим № 610,. Тому вона є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS], в м. Дніпродзержинську, який не суперечить вимогам ст.203 ЦК України Відповідно до п. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно до ст. 392 ЦК України власник може пред'явити позов про визнання його власності, якщо його право оспорюється або не визнається іншою особою. Крім того, відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не можу бути витребуване у нього. Згідно ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник майна має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У відповідності з ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 388 ЦК України, право власника на витребування майна від добросовісного набувача, виникає у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, або вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно ч.2 ст.388 ЦК України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до вимог ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках З урахуванням норми ст. 388 ЦК України, право власника на витребування майна від добросовісного набувача, застосовуються, як наслідок недійсного правочину. Згідно зі ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Неможливість повернутого, може бути обумовлена характером одержаного. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України та норм ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України. Позивач повинен довести ряд обставин, наявність яких визначить підстави для витребування спірного майна від добросовісного набувача. Такі обставини позивачем наведені не були, оскільки право власності позивача на спірне майно відсутнє, факт вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача підтверджується договорами купівлі-продажу нерухомого майна, які на теперішній час є чинними, свідоцтва про право власності нежитлових приміщень №13, №14 в будинку №11 по вул.. Медичній в м. Дніпродзержинську, спростовують посилання позивача на незаконність володіння відповідачем майном. Відповідно до процесуального законодавства, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх рішень своїх вимог і заперечень. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, що відповідає вимогам ч.І ст. 60 та ч.3 ст. 61 ЦПК України. Враховуючи, що апеляційним судом Дніпропетровської області, визнано дійсними договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладені між [PERSON] та [PERSON], тобто відповідач правомірно на законних підставах набув права власності на спірне нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] та №14. Згідно до ст. 658 ЦК України, право продажу майна належить його власнику. Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі якщо майно було викрадене у власника або особи, якій він передав майно, загублене власником або особою, якій він передав майно, чи вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлено лише тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідність до вимог ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідність до ч.2 ст.11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. У відповідність до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. У відповідність до ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідність до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідність до ст.66 ЦПК України, висновок уповноваженої особи - докладний опис проведених досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом є доказом, який підтверджує обставини по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Суд приходить до висновку, що [PERSON] не знала та не могла знати, що [PERSON] не мала право відчужувати зазначене нерухоме майно, що свідчить про те що [PERSON] є добросовісним набувачем. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А. 30.03.2012 року за реєстровим № 610,. квартира [ADDRESS], в м. Дніпродзержинську належить [PERSON] . Таким чином, зазначений договір купівлі-продажу від 30.03.2012 року стало підставою для виникнення права власності на зазначену квартиру. Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У разі якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумніві або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. У разі, якщо позов власника про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до ст. 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позвом та за уточненим зустрічним позовом слід задовольнити частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial