Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], що діє в інтересах [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.02.2018 року. Після набуття права власності, стало відомо що в квартирі з 16.01.2014 року зареєстровані особи [PERSON] [INFO] та його син [PERSON] [INFO], що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб від 19.03.2018 року. З набуття позивачем права власності на вказану квартиру, усних чи письмових домовленостей між сторонами стосовно реєстрації чи проживання відповідачів не існує. Відповідачі не є членами сім'ї позивача. Відповідач [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS], не проживають, що підтверджується поясненнями мешканця кв. №157 - [PERSON], мешканцями кв.№ 160 - [PERSON] та [PERSON] Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Представник позивача - [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON], що діє в інтересах [PERSON]повідомлений судом належним чином за останньою відомою суду адресою його реєстрації,про час та місце розгляду справи в судове засідання повторно не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Представник третьої особи: орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністраціїв судове засідання не з'явився. Надали до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Проти задоволення позовних вимог заперечили. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], що діє в інтересах [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з 12.12.2017 року, розмір частки складає 1/1, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.02.2018 року. Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб від 19.03.2018 року в квартирі [ADDRESS] з 16.01.2014 року зареєстровані [PERSON] та [PERSON] з 09.01.2018 року - [PERSON], з 16.01.2018 року - [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS], не проживають, що підтверджується поясненнями мешканця кв. №157 - [PERSON], мешканцями кв.№ 160 - [PERSON] та [PERSON] Необхідність визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позивач обґрунтовує сплатою додаткових витрат на житлово-комунальні послуги та порушенням її права вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року N2402-III (зі змінами і доповненнями), сім'я несе відповідальність за створення належних умов для дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Стаття 18 вказаного Закону передбачає, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей. А отже обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю, тобто в даному випадку батьків. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній [PERSON] [INFO] не є членом сім'ї власника спірного житлового приміщення та був зареєстрований у спірній квартирі як за місцем реєстрації свого батька [PERSON] до набуття позивачем [PERSON] права власності на квартиру. Таким чином, право користування житловим приміщенням [PERSON] є похідним від права його батька [PERSON] Зважаючи на викладені обставини, суд вважає за можливе задовольнити позов в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється відповідними органами реєстрації на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позов частково. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. По даній справі відповідач [PERSON] має сплатити позивачу судовий збір в розмірі - 1409,60 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial