Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що 25 вересня 1993 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від спільного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який на цей час є повнолітнім. Розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки відповідач уникає зустрічей із нею, не йде на контакт. На сьогодні вони з відповідачем хоча і мешкають за однією адресою, однак ведення між ними спільного господарства припинені. Вважає їх подальше спільне життя та збереження сім`ї неможливим. Спір про поділ майна відсутній. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з цим позовом, в якому просить розірвати шлюб укладений між сторонами. Представник позивача адвокат Шахторін А.С. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. Від відповідача надійшла заява в якій він повністю визнав позовні вимоги, просив позов задовольнити та проводити розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно із ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ст.\~112\~СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 25 вересня 1993 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим відділом запису актів громадянського стану, про що зроблено відповідний актовий запис № 1099 (а. с. 9). Від подружнього життя сторони мають повнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровськ, про що зроблено відповідний актовий запис № 768 (а. с. 10). Судом встановлено, що сторони на цей час не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільне господарство, не пов`язані спільним побутом, шлюб існує формально. Шлюбні відносини між сторонами припинені з 18 листопада 2020 року, про що зазначив у своїй заяві відповідач. З урахуванням вказаних позивачем обставин, судом встановлено, що збереження шлюбу між сторонами буде суперечити інтересам сторін, що має істотне значення. Подружжя спільного господарства не ведуть, мають бажання розірвати шлюб, при цьому суд враховує позицію відповідача, який в межах розгляду цієї справи визнав позов, не заперечує факт припинення сімейно-шлюбних відносин між подружжям. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню. Сторони категорично наполягають на розірванні шлюбу, що говорить про їх стійке волевиявлення на припинення сімейних відносин. Таким чином, визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Приймаючи до уваги згоду відповідача на розірвання шлюбу і відсутність згоди сторін на примирення, суд вважає що причини, що спонукають сторони наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення. Відповідно до ст.\~113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка бажає після розірвання шлюбу надалі іменуватися прізвищем « [PERSON] ». Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги, що подружжя стосунки не підтримує, на цей час разом не мешкає, сумісно господарство не веде, примирення між сторонами неможливе, спору стосовно спільно нажитого майна зараз немає, суд вважає можливим шлюб між ними розірвати, а позивачці після розлучення надалі іменуватися прізвищем [PERSON] (на її прохання). Що стосується вимоги позивачки про відшкодування понесених нею судових витрат на оплату судового збору у сумі 840,80 грн., та правової допомоги в сумі 5 000 грн., суд зазначає наступне. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої\~статті 133 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1-4\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає квитанцію про оплату правової допомоги наданої адвокатом. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача було надано: копія договору про надання професійної правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Шахторіним А.С. від 15 вересня 2020 року, ордер серії АЕ № 1036113 (а. с. 12), квитанції № 37474 від 09 жовтня 2020 року на суму 3\~000 гривень та № 368141 від 19 жовтня 2020 року на суму 2 000 гривень, акт здачі-приймання робіт (надання юридичних послуг) від 05 листопада 2020 року. Верховний Суд\~у своїй\~постанові від\~03\~травня 2018\~року в\~справі №372/1010/16-ц\~дійшов висновку,\~що якщо\~стороною буде\~документально доведено,\~що нею\~понесені витрати\~на правову\~допомогу,\~а саме,\~надано договір\~на правову\~допомогу,\~акт приймання-передачі\~наданих послуг,\~платіжні документи\~про оплату\~таких послуг,\~розрахунок таких\~витрат,\~то у\~суду відсутні\~підстави для\~відмови у\~стягненні таких\~витрат,\~стороні на\~користь якої\~ухвалено судове\~рішення. Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу правову допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також враховує, що відповідачем не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а тому вважає, що стягнення витрат за надання професійної допомоги адвоката, які позивач поніс підлягають задоволенню. Також відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 840 гривень 80 копійок. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачений ним судовий збір в розмірі 840,80 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн.\~

Outcome: approved