Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що 26 лютого 2000 року уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який через деякий час після реєстрації шлюбу вселився в належний їй житловий будинок № 4 по вул. Заболотівка у с. Кривче Борщівського району. Через те, що відповідач почав зловживати спиртними напоями, влаштовував скандали, спричиняв їй побої, 26 лютого 2013 року за рішенням Борщівського районного суду шлюб між ними було розірвано. І саме з того часу відповідач перейшов проживати до іншої жінки, де і проживає по даний час. Таким чином, за місцем реєстрації по вул. Заболотівка 4 не проживає понад три роки. А тому, просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по вул. Заболотівка, 4 в с.Кривче Борщівського району Тернопільської області. В судовому засіданні позивач [PERSON], її представник [PERSON] позов, з підстав наведених у поданій до суду заяві, підтримали повністю. При цьому, позивач позовні вимоги уточнила та просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком № 4а по вул. Заболотівка у с. Кривче Борщівського району, оскільки в позовній заяві було невірно вказано номер будинку, в якому сторони зареєстровані - №4 замість № 4а. Відповідач [PERSON], його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. При цьому, суду вказали, що будинок № 4а по вул. Заболотівка в с. Кривче Борщівського району було придбано сторонами під час шлюбу, а отже, спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, і позивач не являється одноосібним власником такого, в зв»язку з чим в задоволенні позову просили відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено судом сторони [PERSON] та [PERSON] в період з 26 лютого 2000 року перебували в зареєстрованму шлюбі, який було розірвано за рішенням суду, що сторонами не оспорювалося, стверджено рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2013 року. Поряд з тим, встановлено, що в період шлюбу, а саме - 5 березня 2001 року позивач [PERSON], яка на той момент мала прізвище «Бабій», на підставі договору купівлі-продажу купила цілий житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Кривче по вул. Заболотівка №4 а ( чотири «а») Тернопільської області. Житловий будинок саманний, житловою площею 16,4 кв.м., до якого примикають цегляна стайня-літня кухня, цегляний тамбур, глинобитна стайня, металічна огорожа, дощаті ворота, бетонна криниця. В період з 2001 року будинок по вул. Заболотівка 4а обліковувався органом місцевого самоврядування, як господарство, головою якого є позивач [PERSON], а членами - [PERSON], чоловік такої, та діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Вказані обставини в ході судового розгляду були стверджені даними, внесеними в договір купівлі-продажу будинку від 5 березня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого у визначеному законом порядку 26.03.2001р., інформацією завідувача Борщівського РС УДМС України в Тернопільській області № 793 від 18.03.2016р., витягом з державного реєстру актів цивільного стану від 22 березня 2016р., довідками виконавчого комітету Кривченської сільської ради № 650 від 25.03.2016р., № 666 від 06.04.2016р., даними книг погосподарського обліку по с. Кривче в період з 01.01.2001р. по 01.01.2010р. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже вказаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, випливає, що спірний житловий будинок № 4а по вул. Заболотівка в с. Кривче Борщівського району було придбано під час перебування сторін у шлюбі, а тому, такий є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного Кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. В ст. 317 ЦК України \~закріплено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. А тому, суд приходить до висновку, що [PERSON] як співвласник спірного будинку не може бути визнаний таким, що втратив право користування таким відповідно до ст. 405 ЦК України. При цьому, суд також керується роз»ясненнями п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 відповідно до яких визначено, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом ( стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі ст. 391 ЦК\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього. Покази свідка [PERSON], яка є матір»ю позивача, в тій частині, що саме через негативну поведінку відповідача, який після розірвання шлюбу неодноразово, в стані алкогольного сп»яніння, приходив в спірне господарство, де вчиняв скандали і дебоші, з приводу чого мали місце звернення до органів внутрішніх справ, суд оцінює критично, з огляду на родинні стосунки з позивачем, неприязні відносини з відповідачем, та відхиляє такі, оскільки не знаходить їх такими, що є доказом того, що відповідач на законних підставах втратив право користування жилим приміщенням, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Аналізуючи усі дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням по вул. Заболотівка 4а в с. Кривче Борщівського району, не є підставними та такими, що грунтуються на вимогах закону, а тому, до задоволення не підлягають. Судові витрати по справі підялгають покладенню на сторони в тих межах, в яких вони їх понесли. Виходячи з наведеного, на підставі ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 23, 316-319, 368, 405 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного Кодексу України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5,

Outcome: dismissed