Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про вселення до житлового приміщення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням. Вимоги позову мотивує тим, що після смерті діда [PERSON] успадкувала 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Інша частина будинку належала бабі - [PERSON] , яку вона здавала в оренду [PERSON] , [PERSON] Проти здачі будинку в оренду співвласник [PERSON] не заперечувала. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на належну частину у будинковолодінні. Після звернення позивача до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, їй стало відомо, що 16.06.2017 її баба склала заповіт, яким своє майно заповіла [PERSON] , [PERSON] . Однак, вважає, що є всі підстави для визнання заповіту недійсним. Окрім того, на даний час відповідачі користуються усім будинком та створюють позивачу перешкоди в користуванні належною їй частиною житла. А тому, просила зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкод в користуванні її часткою, вселити її в спірну квартиру, понесені судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою суду від 29.03.2019 було ухвалено розгляд вказаної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. У встановлений строк, від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначили, що вимоги позову не визнають, оскільки позивач не зверталася до них з питанням про виділення частки в натурі, або встановлення порядку користування спільним майном. Тобто, на сьогодні не визначена чітка частина майна, в яку має вселитися позивач. Через наявність судових справ, у сторін склалися неприязні стосунки, спільне проживання не можливе. Однак, перешкод у вселення в будинок їй не чинять. Окрім того, з моменту оформлення своїх спадкових прав на 1/4 частину будинку, позивач в ньому не проживала, інтересу до майна не виявляла. Відповідачі є переселенцями з окупованої території, іншого житла не мають. Просили відмовити в задоволенні позову. На час вирішення іншого судового спору, просили дане провадження у справі зупинити. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що наведені стороною відповідача заперечення не спростовує наявне у [PERSON] право на 1/4 частину житлового будинку. Право власності набуте та зареєстроване у встановленому законом порядку, відтак не може бути порушеним. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнав, заперечував щодо їх задоволення з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого державним нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Пастуховою Н.В. (а.с. 9), успадкувала 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Право власності зареєстроване в установленому законодавством порядку (а.с.11). В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що 3/4 частина будинку заповіла відповідачам покійна баба позивача [PERSON] . Право власності на частку відповідачів не зареєстровано. Відповідачі користуються усім будинковолодінням в цілому. Заповіт оспорюється. Таким чином, на час розгляду справи в суді спірний будинок належить позивачу і відповідачам на праві спільної часткової власності. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Із матеріалів справи та пояснень сторони позивача, вбачається, що відповідачі чинять їй перешкоди у доступі до квартири, добровільно вселити [PERSON] відмовляються. Інші доводи сторони відповідачів про існування неприязних відносин через наявність судових проваджень, відсутність іншого житла у відповідачів, наявність речей відповідачів у житловому будинку, не проживання позивача в м. Луцьку та інші обставини про, які зазначили відповідачі у своєму відзиві не є суттєвими і не мають правового значення для вирішення даного спору. Договір про порядок користування житловим приміщенням між позивачем та відповідачами [PERSON] , [PERSON] не укладався. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Проаналізувавши вимоги діючого законодавства, встановивши обставини справи, суд дійшов висновку про те, що сторони є співвласниками житлового будинку, право власності є непорушним, позивач має право проживати в спірному помешканні на рівні з іншим співвласником, має право на користування даним помешканням та вільного безперешкодного доступу до спірного будинку. Враховуючи вищенаведені положення закону та встановивши, що права позивача на користування її частиною спірного будинку порушені відповідачами, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги та вселити позивача до спірного житлового будинку та зобов`язати відповідачів не чинити перешкод позивачу в користуванні будинковолодінням. Питання встановлення порядку користування спільним майном не є предметом даного спору. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачами понесених нею судових витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved