Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Позов мотивує тим, що [INFO] у них народилася донька [PERSON] . Так як з відповідачем вони не перебували у шлюбі, то рішенням Калуського міськрайонного суду від 23.10.2019р було визнано факт батьківства та внесено відомості у актовий запис про народження доньки, одночасно стягнуто судом аліменти на утримання позивачки в період догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Після визнання [PERSON] батьком дитини рішенням Калуського міськрайонного суду від 20.12.2019р. встановлено стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. Однак відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не спілкується з нею. Відповідач повністю ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням не займається, не створює належних умов для проживання, не проявляє зацікавленості до її навчання, тому позивачка просить суд позбавити його батьківських прав. Позивачка в судове засідання не з`явилася, однак направила заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю, просила розглядати справу у її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, клопотань до відкладення розгляду справи не подавав. До суду повернулася судова повістка з відміткою повернення за закінченням терміну зберігання. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, однак направив заяву, про розгляд справи у відсутності їхнього представника. Подану заяву [PERSON] до [PERSON] , про позбавлення батьківських прав підтримують. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 23.10.2019р було визнано факт батьківства та внесено відомості у актовий запис про народження [PERSON] , одночасно стягнуто судом аліменти на утримання позивачки в період догляду за дитиною до досягнення трирічного віку (а.с.13-15). Зі свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с. 6) вбачається, що її батьком є відповідач [PERSON] . Рішенням Калуського міськрайонного суду від 20.12.2019р. встановлено стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн (а.с.16-17). Згідно акту обстеження умов проживання від 25.02.202 року встановлено, що зі слів [PERSON] батько [PERSON] жодної участі у вихованні дитини не брав до від її народження не цікавився її життям, здоров`ям, матеріально не утримував. На даний час ніяких зв`язків не підтримують (а.с.12). Згідно із характеристикою на вихованку [PERSON] ІІ молодшої групи «Зернятко» ЗДО (ясел-садка) «Червона шапочка» від 01.02.2021 року (а.с.10) батько жодного разу ЗДО не з`являвся (а.с.10). Відповідно до розрахунку зі сплати аліментів згідно виконавчого листа №345/4121/19 від 20.12.2019 року (а.с.8) сума заборгованості про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини, станом на 01.02.2021 року, становить 69838,70 грн. Відповідно до розрахунку зі сплати аліментів згідно виконавчого листа №345/1327/18 від 02.12.2019 року (а.с.9) сума заборгованості про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на дружину, станом на 29.05.2020 року, становить 39742,00 грн. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування Калуської міської ради від 12.04.2021 р. №01-23/291 щодо можливості позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] (а.с.11), оскільки даний висновок в цілому не відповідає праву дитини на спілкування з обома батьками. Крім того неучасть відповідача у вихованні дитини з`ясована тільки зі слів позивачки, відповідач двічі не з`явився на засідання. Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дочки факт стягнення із відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Таким чином, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, враховуючи відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed