Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та просила визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Героїв АТО (колишня [PERSON])[ADDRESS]. оскільки відповідачі не мешкають за вказаною адресою вже понад один рік, особистих речей в квартирі не має, за комунальні послуги не сплачують. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримала з підстав, викладених в позові, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином про дату, час та місце слухання справи, відзиву не надали. Представник третьої особи Відділу реєстрації місця проживання громадян [PERSON] комітету Довгинцівської районної у місті радив судове засідання не зявився, до суду надійшов відгук про слухання справи за відсутності представника, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду.. Протокольною ухвалою від 15.02.2018 р. в порядку ч. 5 ст. 259 ЦПК України, суд згідно вимог ст. 280 ЦПК України ухвалив справу розглянути в порядку заочного розгляду справи на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не зявилися в судове засідання, не повідомили причини неявки, не подали відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено судом, на підставі свідоцтва про право власності на житло № Д 954 від 16.11.1998 р. позивачу [PERSON] і відповідачам [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] (колишня [PERSON]) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с. 17 копія свідоцтва). Договором про визначення часток (квартири) у спільній сумісній власності від 29 лютого 2016 р., посвідченого державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], визначено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить по 1/3 частці кожного у зазначеній квартирі (а.с.15-16 копія договору, а.с. 13-14 копія Інформаційної довідки з Державного реєстру). На підставі договору дарування частини квартири від 04 березня 2016 р., посвідченого державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] подаровано належну йому 1/3 частину квартири [ADDRESS] (колишня [PERSON]) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області позивачу [PERSON] (а.с. 20-21 копія договору). За даними з Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 11.03.2016 р. власниками квартири [ADDRESS] (колишня [PERSON]) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області є позивач [PERSON] (2/3 частки) та відповідач [PERSON] (1/3 частка) (а.с. 18-19). У вказаній квартирі згідно довідки Криворізької обєднаної міської довідково-інформаційної служби від 28.09.2017 р. зареєстровані відповідачі (а.с. 10), однак з 2016 року [PERSON] та з 2004року [PERSON] - не проживають за даною адресою, що підтверджується актами сусідів з місця проживання від 28.09.2017 р., посвідченого майстром Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат благоустрою» (а.с. 8,27). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Як вбачається з письмових матеріалів справи позивач є матірю відповідачів (а.с.6,11,12 копії свідоцтв). Згідно пункту 39 Постанови, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Аналогічне викладено в ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи те, що відповідач [PERSON], як колишній член сім'ї власника житла, не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, суд вважає можливим визнати [PERSON] таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. Разом з тим, вимоги про визнання [PERSON] втративши право користування спірною квартирою задоволенню не підлягають, оскільки він є власником 1/3 частини квартири, а оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) (абз. 1 п. 34 Постанови). Суд не бере до уваги посилання позивача про відсутність відомостей щодо місцезнаходження відповідача [PERSON], оскільки в матеріалах справи наявна довіреність на представництво інтересів [PERSON] [PERSON], повязана з відчуженням спірної квартири та засвідчена 08 вересня 2017 року (а.с.9), що спростовує зазначене. Відсутність факту передачі належної йому частки квартири позивачу, на думку суду, свідчить про небажання відповідача [PERSON] самоусунутися від володіння належної йому частки квартири. В частині заявленої вимоги щодо зняття з реєстрації відповідачів за вищевказаною адресою суд також вважає необхідним відмовити, оскільки відповідно до абзацу другого ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зі змінами та доповненнями, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial