Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Сьомої Харківської державної нотаріальної контори (далі - Сьома ХДНК), приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу (далі ХМНО) [PERSON] про визнання заповітів недійсними. Під час розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги, визначила в якості відповідача у справі [PERSON], та просила визнати недійсними заповіт [PERSON], посвідчений 07 червня 2013 року Сьомою ХДНК, а також заповіт [PERSON], посвідчений 15 листопада 2014 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON]\~ В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 16.11.2014 року після тривалого онкозахворювання помер її батько [PERSON] 15.01.2015 року позивачем було подано заяву про прийняття спадщини після її батька до Сьомої ХДНК, де вона дізналась, що 09.12.2014 року там було відкрито спадкову справу № 703/2014, а також вперше офіційно дізналась про те, що її батьком були залишені два заповіти посвідчені 07.06.2013 року та 15.11.2014 року Сьомою ХДНК та приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 05.01.2014 р. позивачу подзвонив батько і повідомив, що він хворий на рак, що погано себе почуває, і він хоче зустрітися. Під час цієї зустрічі батько розповів, що з 2001 по 2012 роки він жив в цивільному шлюбі з [PERSON], з якою розійшовся у 2012 році через його рідну сестру. [PERSON] у липні 2012 року заповів батьку позивача 1/4 частину свого домоволодіння за адресою:м. Харків, в-д Машинобудівників, 8, інші 3/4 частини він заповів [PERSON] Батько розповідав позивачу, що він не розпочинав лікування через свою сестру [PERSON], яка весь час погрозами та умовляннями намагалась примусити його скласти заповіт на її ім'я. Після того, як [PERSON] разом з батьком позивача у березні 2013 р. прийняла спадщину після [PERSON], вона умовила його на складання зустрічних заповітів, посилаючись на свій похилий вік ([INFO]), на погане самопочуття і на свою самотність. Позивач зазначила, що її батько ніколи б в односторонньому порядку не заповів би майно сестрі. Таким чином його сестра, підкупила його на складання заповітів, але при цьому вже знала про його смертельну хворобу. Оскільки у власності [PERSON] є ще квартира за адресою: м. Харків, вул. Гв. Широнінців. 49-Г, кв. 74, яку вона не захотіла заповідати її батьку, то і він відразу не заповів їй друге своє домоволодіння за адресою: Харківський район, с. Сороківка, Радянська. 1. 03.11.2014 року позивач викликала батьку швидку екстрену медичну допомогу, якою він у важкому етані був доставлений до Харківської міської клінічної лікарні №13 (далі - ХМКЛ № 13) в терапевтичне відділення. 12.11.2014 року його виписали та з його слів вона зрозуміла, що він хоче померти вдома. Упродовж цього часу позивач знаходилася з батьком в лікарні з ранку до вечора. 05.11.2014 року його відвідала мама позивача - [PERSON], якій він сказав, що сестра його обдурила, що він хоче переписати заповіт на доньку, але у нього немає документів, вони у сестри, у тому числі і паспорт, що він не може їх забрати. З цього приводу між ними сталася сварка у лікарні. Документи відповідач не віддала і сказала, що у неї їх немає. Мати позивача для вирішення цієї проблеми, зверталася до приватних нотаріусів, але оскільки не було документів, вони відмовилися зафіксувати його волевиявлення заповісти дочці своє майно. Після чого, позивач попросила друга батька [PERSON], його відвідати і засвідчити його бажання заповісти все належне йому майно дочці. 15.11.2014 року за відсутності позивача, сестра її батька - [PERSON], викликала приватного нотаріуса ХМНО [PERSON], яка близько 13 години посвідчила та в подальшому зареєструвала ще один заповіт батька на імя його сестри на інше належне йому майно. Після цього [PERSON] викликала йому швидку, яка о 18 год. 15 хв. доставила його в ХМКЛ №13 в реанімаційне відділення, де о 02 год.10 хв. 16.11.2014 він помер. Із заповіту від 15.11.2014 року, зрозуміло, що батько позивача сам не читав та не підписував цей заповіт. Це відбулось у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] [PERSON] текст підписала [PERSON] Позивач вважає, що при посвідченні оскаржуваних заповітів не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, яке повинне відповідати його внутрішній волі, зазначила що заповіт складено під тиском відповідача, та на момент складення заповітів [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій. Враховуючи вищевикладене позивач була вимушена звернутися до суду із позовом про визнання заповітів недійсними. Під час розгляду справи ухвалою суду від 23.09.2015 року до участі у справі в якості третіх осіб було залучено державного нотаріусом Сьомої ХДНК [PERSON] та приватного нотаріуса ХМНО [PERSON]\~ В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі в редакції уточнених позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та додатково зазначила, що сестра батько - [PERSON] умисно перешкоджала померлому брату скласти заповіт на все належне йому майно на користь доньки, та зазначила, що нотаріусом [PERSON] при посвідченні оспорюваного заповіту не було дотримано вимоги чинного законодавства, при цьому заповіт при його посвідченні вголос зачитаний не був, заповіти укладено з дефектом волі, у звязку з чим просила визнати недійсними спірні заповіти. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позиву заперечувала в повному обсязі та пояснила, що померлий [PERSON] приходився їй братом. У 2001 році його з квартири примусила піти дружина, після чого останній почав проживати разом з відповідачем. Згодом [PERSON] захворів на онкологічне захворювання. Під час його лікування вона постійно знаходилася з ним, та коли його самопочуття погіршилося вона була змушена звільнитися з роботи та доглядати за ним. [PERSON] був зареєстрований у її знайомого [PERSON], який подарував йому та позивачу частину будинку. В лютому цього року до [PERSON] приходила його донька позивач по справі, якій він віддав вироби з золота та гроші. Після встановлення діагнозу, [PERSON] було протипоказано опромінювання, однак його донька настояла на лікуванні та поклала його на лікування. Під час знаходження в лікарні відповідач постійно знаходилася з [PERSON], в цей же час до нього приходила його дружина та вимагала щоб він склав заповіт. Після вказаних обставин він попросив відвести його додому викликати нотаріуса та скласти заповіт на дачний будинок на імя відповідача. В наданих до суду запереченнях відповідач зазначила, що заповіт [PERSON] посвідчений 07.06.2013 року державним нотаріусом Сьомої ХДНК [PERSON] та заповіт [PERSON], посвідчений 15.11.2014 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] відповідають волі заповідача і волевиявлення спадкодавця в обох заповітах було вільним. Наприкінці 2012 року вона та її брат [PERSON] почали проживати в одному будинку за адресою: м. Харків, в-д Машинобудівний, 8, який вони отримали після смерті [PERSON], по заповіту, а саме ? частини житлового будинку, який знаходиться за вищезазначеною адресою з відповідною частиною надвірних споруд та земельної ділянки належить їй, а інша ? частина вказаного будинку відповідною частиною надвірних споруд та земельної ділянки належала її брату [PERSON] На той момент він був розлучений з матірю позивача, позивач та колишня жінка не спілкувались з ним та не визнавали його батьком. Донька ніколи не приходила до свого батька, не цікавилась де він живе, з ким, як він себе почуває. Це було відомо відповідачу, адже вона постійно була поруч з братом, готувала їжу, купляла ліки, прибирала в будинку. Коли його привезли у лікарню вона також була постійно з ним, ночувала з ним у лікарні, натомість позивач дізнавшись про його хворобу приїхала до лікарні, кричала та ображала її та батька. Маючи погані стосунки зі своєю донькою її брат самостійно вирішив заповідати все своє майно їй і вона навіть не була присутня тоді, коли він викликав нотаріуса для того, щоб зробити заповіт. Після того як помер її брат похорони проводила вона за свій рахунок. Спадкодавець в момент складення заповітів усвідомлював значення своїх дій щодо призначення своїм спадкоємцем [PERSON], а також мав можливість керувати своїми діями, окрім того волевиявлення заповідача про позбавлення права на спадкування доньки було вільним і відповідало його внутрішній волі. Також зазначила, що під час оформлення заповіту приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] усвідомлював свої дії, під час його оформлення вона за проханням нотаріуса покинула кімнату, де залишилися [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що для визнання заповітів недійсними відсутні правові підстави. Посилання позивача на незаконні дії не ґрунтуються на законі, оскільки для прийняття їх судом у вигляді доказів необхідний обвинувальний вирок суду. При посвідченні заповіту нотаріус діяла в межах своїх повноважень, у відповідності до закону. В судовому засіданні третя особа державний нотаріус Сьомої ХДНК [PERSON] пояснила, що [PERSON] звертався до неї для оформлення документів після смерті матері чи батька, однак у звязку із недостатністю матеріальних коштів не довів оформлення до кінця. 07.06.2013 року він та відповідач звернулися до неї та зробили взаємні заповіти один на одного на частку в спадщині. Під час складання зазначеного заповіту підстав вважати [PERSON] недієздатним, або сумнівів у його адекватності не було. Також уточнила, що в один день було складено два заповіти, окремо один від одного, спочатку був складений заповіт [PERSON]. При цьому вона зясувала коло спадкоємців та розяснила сторонам положення закону про виділення обовязкової долі в заповіті. В подальшому до судового засідання не зявлялась, про день час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В судовому засіданні та наданих до суду запереченнях третя особа приватний нотаріус ХМНО Харківської області [PERSON] зазначила, що проти позовних вимог заперечує, оскільки складання заповіту здійснено особою, яка мала на це право, а саме [PERSON], який на момент складання заповіту був дієздатним. Волевиявлення [PERSON] було вільним та відповідало його внутрішній волі, заповіт був складений у відповідності до встановленої законом форми для посвідчення заповіту та посвідчений нотаріально. Згідно до положень ст. 207 ЦК заповіт був підписаний [PERSON] за особистим проханням, за дорученням, та в присутності заповідача [PERSON], а також в її присутності, у звязку із слабким фізичним станом здоровя заповідача на момент складення заповіту. [PERSON] в силу свого слабкого фізичного стану не зміг уголос прочитати заповіт, тому відповідно до вимог ст. 1248 ЦК заповіт був посвідчений при свідках, а саме [PERSON] та [PERSON], які не є спадкоємцями за заповітом відповідно до вимог ст. 1253 ЦК. У звязку із слабким станом здоровя заповідача заповіт був посвідчений за реєстрацію місця проживання заповідача, а саме: м. Харків, в-д Машинобудівельний, 8. Також пояснила, що виходячи з системного аналізу норм ЦК України та ч. 2 ст. 1257 ЦК України підстави недійсності правочину визначені ст. 225 ЦК України. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. З приводу посилань позивача на обставини та надання доказів щодо недійсності заповітів, зазначила, що докази мають бути конкретними щодо кожного з заповітів окремо, та вважає, що в позовній заяві позивачем не доведена жодна з обставин, що стосувалась б визнання конкретного заповіту недійсним. Та вважала, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Під час звернення до суду з позовною заявою позивач як на підставу свого позову про визнання заповіту недійсним, посилалася на положення ст.ст. 203, 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України та зазначала, що в момент складення оспорюваних заповітів її батько внаслідок свого захворювання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, було відсутнє його вільне волевиявлення на складання таких заповітів. Під час розгляду справи 06.04.2015 року позивачем до суду було подано уточнену позовну заяву, яка була прийнята судом. В уточненій позовній заяві позивач, як на підставу свого позову посилалася на положення ст.ст. 203, 215, 231 ч. 2 ст.1257 та ч. 1 ст. 225 ЦК України, та зазначала зазначила, що вважає, що при посвідченні оскаржуваних заповітів не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, яке повинне відповідати його внутрішній волі, та зазначила, що заповіт від 13.06.2013 року був укладений її батьком під тиском з боку його сестри, яка скориставшись його хворобою примусила його скласти заповіт на її імя, а заповіт від 15.11.2014 року був складений її батьком у момент коли він не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними, у звязку з чим зазначені заповіти мають бути визнані недійсними. В подальшому після початку розгляду справи по суті позивач 02.11.2015 року надала до суду уточнену позовну заяву, в якій позивач доповнила свої позовні вимоги та просила усунути\~ [PERSON]\~ від\~ права\~ на\~ спадкування за\~ заповітом\~ [PERSON],\~ посвідченим\~ 07.06.2013 року, та доповнила раніше подану заяву новими підставами на обґрунтування позовних вимог, та посилаючись на порушення положень ст. 207, ч. 5 ст. 1253, 1224 ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України зазначила, що нотаріусом [PERSON] при посвідченні оспорюваного заповіту не було дотримано вимоги чинного законодавства, та він був складений з порушенням вимог законодавства, у звязку з чим просила визнати недійсними спірні заповіти та усунути відповідача від права на спадкування після померлого батька. Виходячи з того, що вищезазначена уточнена позовна заява була подана позивачем після того як суд перейшов до розгляду справи по суті, та містила, у тому числі, одночасно нові вимоги та їх обґрунтування (тобто новий предмет та підставу позову), що з огляду на вимоги процесуального закону є неприпустимим, судом було відмовлено в прийнятті зазначеної уточненої позовної заяви. Судом позивачу було роз'яснено її право звернутися до суду із самостійним позовом з позовними\~ вимогами\~ та з підстав, викладених\~ в уточненій позовній\~ заяві. Виходячи з наведеного, судом розглянуто справу у межах та в редакції уточненої позовної заяви позивача від 06.04.2015 року. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до повторно виданого свідоцтва про смерть [PERSON] І-ВЛ № 470268 від 05.12.2014 року [PERSON] помер 16.11.2014 року (т.1 а.с. 5). З свідоцтва про народження [PERSON] ІІІ-ВЛ № 292103 виданого відділом РАЦС м. Харкова 27.01.1982 року вбачається, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 8). Відповідно копії заповіту від 07.06.2013 року посвідченого державним нотаріусом Сьомої ХДНК [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1-376, [PERSON] діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, на випадок його смерті зробив таке розпорядження: належну йому на праві приватної власності частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, який знаходиться в м. Харкові, в-д Машинобудівний. 8, та частину земельної ділянки, площею 0,0319 га, розташованої в м. Харкові, в-д Машинобудівний, 8, наданої для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № 6310136900:08:019:0001 він заповідає своїй сестрі [PERSON], [INFO] (т. а.с.44). Згідно копії заповіту від 15.11.2014 року посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрований ре реєстрі за № 4004, [PERSON] розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, на випадок його смерті зробив таке розпорядження: належний йому на праві особистої приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за № 1, що знаходяться по вул. Радянській в с. Сороківка Харківського району Харківської області, він заповів [PERSON], [INFO]. Заповіт, на прохання [PERSON], з його слів записаний за допомогою загальноприйнятних технічних засобів (компютера) удома заповідача за адресою: м. Харків, в-д Машинобудівельний, 8, та у звязку з його слабким станом здоровя та згідно ст. 1253 ЦК України заповіт посвідчено в присутності свідків: [PERSON], [PERSON], та підписано [PERSON] (т. 1 а.с. 35). Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив, що він товаришував з [PERSON] тривалий час. На початку жовтня 2014 року йому подзвонила донька [PERSON] та повідомила про його хворобу, а також попросила приїхати в лікарню та засвідчити, що він хоче заповісти своє майно доньці. 5 чи 6 листопада 2014 року приблизно о 12-30 год. він приїхав до лікарні, то запитав [PERSON], чи насправді він хоче залишити все майно доньці, на що він відповів, що так він бажає все залишити доньці, але у нього немає документів паспорта для належного оформлення заповіту. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач у справі є шкільною подругою його матері та остання звернулася до його матері з проханням допомогти у пошуках нотаріуса для оформлення заповіту, який би міг приїхати додому до відповідача. Він відгукнувся на прохання матері та надав допомогу у пошуках нотаріуса та привіз його до помешкання [PERSON] також пояснив, що був присутній під час посвідчення заповіту [PERSON], та зазначив, що [PERSON] чув зачитаний заповіт та з усім погодився. Яке саме майно заповідав [PERSON] він не запамятав. Також, пояснив, що вибір нотаріуса був зумовлений тим, що його дружина мешкає в район «Нових будинків», та йому було зручно привезти нотаріуса з цього району. Під час оголошення заповіту були присутні він, його дружина, нотаріус, померлий [PERSON], та сусідка, заповіт був надрукований на місці. У вказаному заповіті він проставив свій підпис. Свідок [PERSON] зазначила в судовому засіданні, що вона є сусідкою [PERSON] Під час підписання заповіту на земельну ділянку вона була присутня у якості свідка, за вказаним заповітом померлий [PERSON] заповів земельну ділянку [PERSON]. Померлий [PERSON] був її сусідом та проживав у [PERSON], інколи він приходив до неї в гості, однак про свою доньку він нічого не розповідав. Відповідач [PERSON] допомагала у лікуванні [PERSON], а про сварки між ними їй невідомо. Також зазначила, що вони товаришували з відповідачем та спілкувалися навіть після смерті [PERSON], часто ходили в гості один до одного. Під час оголошення заповіту в кімнаті були присутні нотаріус, [PERSON], дружина [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] лежав на дивані та йому ставили питання, які саме питання та які він давав відповіді вона не почула. Вказала, що її запросили підписати заповіт. Нотаріус складала заповіт близько двох годин, при цьому ніхто не спілкувався та не заважав нотаріусу працювати. Окрім того, зазначила, що під час укладення заповіту відповідача по справі попрохали вийти з кімнати. В судовому засідання свідок [PERSON] пояснив, що відповідач по справі приходиться йому сестрою. 15.11.2014 року він був присутній під час укладення заповіту на землю. Раніше його брат розповідав йому, що він хоче заповісти майно своїй сестрі [PERSON]. В той час, коли приїхала нотаріус він вже був присутній вдома у брата, оскільки приїхав до нього близько 08 години, також була присутня сусідка [PERSON], а з нотаріусом приїхали: [PERSON] та його дружина. Він вказав, що його сестра на укладення заповіту приїхала пізніше за всіх, оскільки їздила за ліками. Під час укладення заповіту його брат [PERSON] лежав та йому було важко дихати, тому він попросив підписати заповіт за нього, та нотаріус відповіла, що це можливо зробити. Коли заповіт було прочитано вголос нотаріус запитала брата, на що він відповів, що йому все зрозуміло. Після укладення заповіту він залишився та сестра викликала швидку медичну допомогу, тому що [PERSON] сказав, що почуває себе погано. Про хворобу брата йому повідомила дружина та колишня дружина брата. Також, зазначив, що він відвідував брата 13, 14, 15 листопада 2014 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона знайома з відповідачем [PERSON] близько 10 років, також знайома з [PERSON]. З ним вона познайомилась з 2001 року та почали проживати разом, аж до січня 2011 року. Вони проживали разом у її батьків, та жили на її власні доходи, в свою чергу померлий заощаджував кошти на вказані кошти придбав дачу, яка знаходиться в Харківській області, с. Сороківка, вул. Радянська. З 2012 року померлий почав допомагати [PERSON] так як був у нього прописаний, та взимку він не повернувся до них до дому та почав мешкати разом з [PERSON] здійснюючи догляд за ним, у звязку з хворобою [PERSON]. Окрім того, зазначила, що їй відомо, що [PERSON] залишив заповіт на [PERSON] та померлого, після чого [PERSON] та [PERSON] уклали заповіти один на одного. Пізніше від [PERSON] їй стало відомо, що є ще один заповіт. Раніше у телефонній розмові з [PERSON] він говорив їй, що хотів би укласти заповіт на ? частину будинку на користь доньки, однак не може цього зробити, у звязку з тим, що необхідні документи знаходяться у його сестри. Щодо намірів укладати заповіт на дачний будинок в с.Сороковка померлий їй нічого не повідомляв. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що 14.11.2014 року її цивільний чоловік [PERSON] за проханням подруги його матері поїхав за нотаріусом. В офісі по вул. Межлаука, де знаходиться нотаріус він зустрів [PERSON], та допоміг винести офісну техніку. Коли нотаріус приїхала до померлого, вона попросила [PERSON] знайти ще одного свідка, та остання пішла до сусідки. Разом з померлим знаходився його брат. [PERSON] було важко рухатись, тому він попросив її підписати заповіт, і так як в неї був паспорт вона погодилась. Також, зазначила, що на її думку померлий все розумів, оскільки відповідав на запитання поставленні нотаріусом. Під час укладання заповіту в будинку були присутні вона, [PERSON], [PERSON], нотаріус [PERSON]. Згодом нотаріус попросила їх вийти з кімнати та залишилась з померлим. Після спливу деякого часу їй дали заповіт, який вона зачитали вголос для всіх. Відповідно до вказаного заповіту брат заповідав сестрі нерухоме майно, яке саме вона не памятає. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що померлий був її колишнім чоловіком. У 2009 році він приходив до неї для того щоб знятися з реєстрації місця проживання та зареєструватися у [PERSON]. В січні він повідомив їй, що у нього рак, після чого зустрівся з їх спільною донькою. Вони допомагали померлому у лікуванні та поклали його у ХМКЛ №13. Під час його відвідування у лікарні вона запитала померлого, чому він не оформив заповіт на майно, що знаходиться в с. Сороковка, на доньку, як того хотів раніше. На зазначене [PERSON] відповів, що його сестра його обманула, та вони уклали взаємні заповіти один на одного, відповідно всі документи знаходяться у сестри. Також померлий просив привезти до нього нотаріуса для складення заповіту, але зробити так щоб про це не довідалась його сестра. Вона звернулась до нотаріуса [PERSON] з відповідним проханням, однак вона відмовилась від виїзду до лікарні. Також вказала, що на її думку відповідач умисно не давала померлому скласти заповіт на доньку, та зробити вільне волевиявлення. Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємці за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За приписами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч. 1 ст. 1226 ЦК України). Згідно ст.ст. 1233, 1235, 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну, або декілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно зі ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вимоги щодо порядку посвідчення заповіту встановлені ст. ст. 1251-1252 ЦК України. Частиною 2 ст. 1257 ЦК України, встановлено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.\~\~ За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Презумція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним\~\~і відповідати його внутрішній волі. Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні ст. 225 ЦК України. Частинами, 1,2 цієї статті встановлено, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин,\~\~вчинений\~\~особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у абз. 2 п. 18 Постанови від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом\~\~заінтересованої\~\~особи\~\~суд\~\~визнає\~\~заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає\~\~посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Також, відповідно до ч.1ст.225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 16\~ постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними,\~ \~ правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обовязкове призначення судово-психіатричної експертизи відповідно до п.2 ч.1 ст. 145 ЦПК України. Під час розгляду справи учасникам судового розгляду, судом неодноразово розяснювалися їх права, зокрема право заявити клопотання про призначення у справі судової експертизи, в тому числі і посмертної судово-психіатричної експертизи. Однак, від сторін та їх представників такого клопотання не надійшло. При цьому як зазначено в постанові № 6-9 цс/12 Верховного Суду України (яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами України) висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину (якій оспорюється за ст. 225 ЦК України) слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (ст. 212 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Тобто, підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У відповідності до листа Комунального закладу охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» № 844-01/1 від 06.04.2015 року до служби «103» 15.11.2014 pоку три рази надходили виклики за адресою: м. Харків, в'їзд Машинобудівників, 8, до [PERSON], 55 років, а саме: о 01 год. 41 хв., о 15 год. 20 хв., о 16 год. 40 хв. (т. 1 а.с. 96). Відповідно до інформації, наданої за запитом суду Комунальним закладом охорони здоровя «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» №2014-01 від 04.09.2015 року, вбачається, що під час обслуговування викликів бригадами екстреної медичної допомоги 15.11.2014 року стан хворого [PERSON] розцінювався, як середньої важкості із ясною свідомістю (за шкалою Глазго 15 балів). Хворого [PERSON] було шпиталізовано лише під час обслуговування виклику, який надійшов до служби екстреної медичної допомоги о 16-40 год. 15.11.2014 року оскільки під час попередніх викликів того дня від шпиталізації хворий відмовився(т. 2 а.с. 120). Згідно до наданої відповіді на момент шпиталізації [PERSON] 15.11.2014 року, стан хворого розцінювався, як середньої важкості із ясною свідомістю. Також, допитані в судовому засіданні свідки, які бачили та спілкувалися з [PERSON] безпосередньо перед складенням спірного заповіту від 15.11.2014 року також пояснили, що померлий знаходився в ясному розумі, перебував у ясній свідомості, розмовляв з присутніми, однак постійно знаходився у лежачому стані та погано себе почував, у звязку з чим не зміг самостійно поставити свій підпис у оспорюваному заповіті. Щодо посилань позивача про наміри батька [PERSON] залишити все належне йому майно саме своїй доньці [PERSON], про які також в судовому засіданні вказали допитані свідки, слід зазначити, що з моменту укладення першого заповіту 07.06.2013 року померлий мав достатньо тривалий проміжок часу для скасування чи зміни заповіту, однак не скористався таким правом, зокрема, й в присутності нотаріуса 15.11.2014 року. Що стосується складення заповіту від 15.11.2014 року, суд приходить до висновку, що у випадку наявності у померлого волі на складення заповіту на користь своєї доньки [PERSON], то останній мав можливість повідомити про це нотаріуса [PERSON] та присутніх при його посвідченні осіб, однак не здійснив цього. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що посилання позивача на перебування [PERSON] в момент укладення заповіту у такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення свої дій та керувати ними та посилання на відсутність волевиявлення померлого на складення спірного заповіту від 15.11.2015 року, є необґрунтованими, так як померлий [PERSON] мав можливість повідомити нотаріуса, яким було посвідчено зазначений заповіт про свою волю, або відмовитися від його укладення. Стосовно доводів позивача про складення заповіту від 07.06.2013 року під тиском відповідача [PERSON], яка скориставшись хворобою батька, примусила його скласти заповіт на її імя, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній за повіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. З моменту укладення спірного заповіту до смерті спадкодавця пройшло більш ніж два роки, тобто тривалий час померлий [PERSON] мав можливість скласти новий заповіт чи скасувати раніше складений заповіт у випадку якщо б мав місце факти тиску на нього з боку сестри. При цьому він мав надану законодавством можливість здійснити такі дії без відома [PERSON] Однак, таких дій померлим здійснено не було, у з вязку з чим на момент його смерті оспорюваний заповіт від 07.06.2013 року був чинним. Під час розгляду справи позивачем будь-яких доказів на підтвердження факту складення [PERSON] зазначеного заповіту під тиском, надано не було. Доводи позивача про те, що [PERSON] шляхом тиску, скориставшись тяжким становищем [PERSON], змусила його підписати заповіт на свою користь ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені належними та допустимими доказами. Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що підстави для визнання спірних заповітів недійсними на час розгляду справи встановлено не було, у звязку з чим позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed