Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 0,1734 га, кадастровий номер 5322681901:01:001:0539, що розташована та території с. Вирішальне, Лохвицького району, Полтавської області, та зобов`язати відповідача привести вищевказану земельну ділянку у стан придатний для її цільового використання, та стягнути витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 07 жовтня 2020 року між нею та [PERSON] було укладено Типовий договір оренди землі для ведення особистого селянського господарства у межах с. Вирішальне, загальною площею 0,1734 га на 20 років, орендна плата згідно п.11Договору складає 100 гривень на рік. Право оренди земельної ділянки було зареєстроване 15.10.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 15.10.2020 року. Однак відповідач без належних правових підстав використовує дану земельну ділянку у власних цілях, чим перешкоджає позивачу використовувати цю ділянку для ведення особистого селянського господарства. Відповідач користується даною земельною ділянкою для заготівлі та зберігання силосу, сіна, соломи, монтажем/демонтажем силосної ями. 28 січня 2021 року позивач відправила лист-звернення про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, на що отримала відповідь про відмову. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, представник позивача надав заяву в якій просить суд слухати справу за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, вказавши, що 17 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди землі для ведення особистого селянського господарства у межах с. Вирішальне загальною площею 0,1734 га на 49 років, орендна плата згідно п. 9 Договору складає 400 грн на рік, про що [PERSON] надав розписку, що він уклав типовий договір оренди і взяв 12 тисяч гривень орендної плати. Право оренди землі було не зареєстрованим в Державному земельному кадастрі та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, так як право власності за власником [PERSON] до 2020 року було не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав. 25.08.2020 року Вирішальненською сільською радою було проведено реєстрацію права власності земельної ділянки площею 0,1734 га для ведення особистого селянського господарства, місце розташування с. Вирішальне Лохвицький район Полтавська область, кадастровий номер земельної ділянки 5322681901:01:001:0539. 29.01.2020 року відповідачу стало відомо про те, що договір оренди земельної ділянки укладений з іншою особою та [PERSON] має намір продати земельну ділянку, власник земельної ділянки уникав вирішення мирним шляхом цього питання. У зв`язку з чим у листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до Лохвицького районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. 26 квітня 2021 року було винесено рішення про стягнення з [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів в сумі 14549,00 гривень. В даному рішенні встановлено факт користування земельною ділянкою [PERSON] для заготівлі та зберігання силосу, сіна, соломи станом на 15.09.2020 року, тобто до укладення договору оренди. Суд з`ясувавши позицію представника позивача, відповідача, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно додержавного акту на право власності на земельну ділянку на підставі рішення 22 сесії 3 скликання від 14.10.2008 року Вирішальненської сільської ради [PERSON] надано у власність земельну ділянку 0,1734 га., для ведення особистого селянського господарства. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Частиною 1 ст. 317ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 07 жовтня 2020 року, [PERSON] та [PERSON] уклали Типовий договір оренди землі для ведення особистого селянського господарства у межах с. Вирішальне, загальною площею 0,1734 га на 20 років.(а.с 7-9). Право оренди земельної ділянки було зареєстроване 15.10.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 15.10.2020 року (а.с.17). Відповідно до ч. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну або припинення цивільних прав та обов`язків при цьому сторони є вільними в укладенні договору (ч. 1ст. 627 ЦК України). Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли угоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до частини першої, пункту «в» частини другої статті 5 Закону України «Про оренду землі», орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Орендарями земельних ділянок можуть бути: громадяни і юридичні особи України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи, міжнародні об`єднання та організації, а також іноземні держави. Частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої п`ятої статті 13 цього Кодексу. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Нормами статті 152 ЗК України, визначено способи захисту прав на земельні ділянки встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За правилами ч. 4 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. У відповідності до ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці громадянами і юридичними особами України, іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами, у тому числі міжнародними об`єднаннями та організаціями. Розмір відшкодування орендодавцем збитків, завданих орендарю, повинен бути зменшений, якщо орендар навмисно або через необережність спричинив збільшення розмірів збитків унаслідок невиконання чи неналежного виконання умов договору орендодавцем або не вжив заходів щодо їх зменшення. Також, ст. 27 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що одним зі способів захисту прав орендаря є витребування орендованої земельної ділянки з будь-якого незаконного володіння та користування та усунення перешкод у користуванні нею. Згідно з ч. 1 ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Таким чином порушені права [PERSON] , як орендаря земельної ділянки, підлягають відновленню, та усунення перешкод у користуванні нею. Суд ставиться критично до позиції відповідача, оскільки, докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Так з пояснень представника відповідача вбачається, що 17 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди для ведення особистого селянського господарства у межах с. Вирішальне, загальною площею 0,1734 га на 49 років, договір оренди в матеріалах справи відсутній. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, установлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.01.2020, справа № 322/1178/17, зазначила, що метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним. Разом з тим, реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору. Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, у редакції, яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації- з моменту державної реєстрації. Як встановлено в судовому засіданні та не оспорюється представником відповідача, укладений договір оренди земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] від 17 жовтня 2016 року, для ведення особистого селянського господарства у межах с. Вирішальне, загальною площею 0,1734 га на 49 років, зареєстрований у встановленому законом порядку не був. Крім того, як зазначив відповідач, рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 квітня 2021 року з [PERSON] , на його користь стягнено безпідставно набуті грошові коти. (а.с. 48-50). Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно розрахунку витрат про надання правової допомоги [PERSON] за договором від 31.05.2021 року позивачем сплачено гонорар адвокату в сумі 7000,00 (сім тисяч) гривень (а.с. 34). У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи зазначені положення законодавства, якими встановлено, що витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, а також той факт, що позивач належним чином документально підтвердив такі витрати, з врахуванням задоволення позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати на правову допомогу. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved