Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Порше Мобіліті», треті особи - приватний нотаріус КМНО Маринець Оксани Сергіївни, ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 березня 2012 року між нею та відповідачем було укладено Кредитний договір №50003614, відповідно до умов якого відповідач надав їй грошові кошти в кредит на придбання автомобіля в розмірі 260 184,05 гривень, що в доларах США еквівалентно 32 401,50 дол. США із розрахунку 9,9% річних строком на 60 місяців. В якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за Кредитним договором 29 березня 2012 року між сторонами Кредитного договору було укладено Договір застави транспортного засобу №500035614, відповідно до умов якого позивачкою було передано ТОВ «Порше Мобіліті» в заставу автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG за реєстраційним номером [NUMBER]. Зазначений договір застави транспортного засобу був посвідчений 29.03.2012р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каліушко І.А., реєстровий №324. 30 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець Оксаною Сергіївною було вчинено виконавчий напис за №881, за яким звернено стягнення на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель - TOUAREG номер шасі (кузова, рами) - [NUMBER], рік виробництва - 2012, колір - ЧОРНИЙ, державний номер - [NUMBER], що належить на праві приватної власності [PERSON] та надано ТОВ «Порше Мобіліті» право задовольнити вимоги по стягненню заборгованості за Кредитним договором, яка виникла за період часу з 16.03.2015 року по 19.05.2015 року у загальному розмірі 501 970,21 гривень. Позивач вважає вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки він вчинений з порушенням вимог ст. ст. 88, 89 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, так як виконавчий напис не містить суми плати за виконавчий напис, що в подальшому стягується з боржника; у порядку, встановленому ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» кредитором не надсилалася вимога при усунення порушення, забезпеченого заставою зобов'язання та не була здійснена реєстрація в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження; сума боргу не була безспірною, документи на підтвердження заборгованості, а також обґрунтований розрахунок заборгованості не надавався нотаріусу, а подані йому документи не підтверджують безспірність заборгованості перед стягувачем. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та обставини, викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення вимог, посилаючись на їх безпідставність, подав до суду письмові заперечення. У запереченнях зазначив, що виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. за №881 від 30.09.2015 року з дотриманням вимог чинного законодавства України; для його вчинення ТОВ «Порше Мобіліті» було надано нотаріусу усі необхідні документи, передбачені Переліком, які підтверджують безспірність заборгованості, а нотаріусом, в свою чергу, було повністю дотримано вимоги, передбачені ст.ст.87, 88, 89 Закону України «Про нотаріат», глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172; письмова вимога була отримана позивачем, що підтверджується зворотнім повідомленням про отримання нею цінного листа. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог з наведених ним підстав. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, а представник третьої особи - ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи треті особи повідомлені належним чином. Вислухавши у судовому засіданні пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, судом встановлено наступне. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» після змін, внесених Законом України від 01 жовтня 2008 року № 614-VI «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат») не містить такого окремого способу захисту порушеного права як визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Однак, оскільки можливість вчинення виконавчого напису прямо передбачена ст. 18 Цивільного кодексу України (ЦК), главою 14 Закону № 3425-XII, ч. 6 ст. 20 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу» (Закон № 2654-XII), ч. 3 ст. 33 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (Закон № 898-IV), постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (постанова Кабінету Міністрів України № 1172) та іншими законодавчими актами, розгляд судом справи за позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню передбачено ст. 110 ЦПК, обраний позивачем спосіб захисту права шляхом визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню відповідає положенням статті 16 ЦК України та конституційному положення про всеосяжність права на звернення до суду та юрисдикцію суду (статті 55, 124 Конституції України). Наданими суду доказами підтверджується, що між TOB «Порше Мобіліті» та [PERSON] 27 березня 2012 року було укладено Кредитний договір №50003614, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредит на придбання автомобіля в розмірі 260 184,05 гривень, із розрахунку 9,9% річних строком на 60 місяців Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодовець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між сторонами 29.03.2012 року було укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каліушко І.А. та зареєстрований в реєстрі за № 324, предметом якого є належний позивачу транспортний засіб VOLKSWAGEN TOUAREG за реєстраційним номером [NUMBER]. Згідно зі ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). 30 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець Оксаною Сергіївною було вчинено виконавчий напис №881 про звернення стягнення на заставне майно позивача з метою задоволення вимог ТОВ «Порше Мобіліті» за період з 16 березня 2015 року по 19 травня 2015 року у розмірі: 301 167, 11 грн. - дострокове повернення невиплаченої суми кредиту (відповідно до обмінного курсу за безготівковими операціями ПАТ «Креді Агріколь Банк» станом на 19.05.2015 року); 30 623,45 грн. - несплачені чергові платежі (прострочені відсотки та прострочена сума основного боргу); 3 118,65 грн. - штрафні санкції щодо сплати; 6 619,05 грн. - витрати понесені Компанією з метою повернення простроченої заборгованості Позичальника у відповідності до Договору; 105 345, 38 грн. - штраф за порушення вимог щодо страхування майна в розмірі 15% від суми кредиту; 3 059,76 грн. - компенсація страхових платежів відповідно до ст. 5.6. Договору; 52 036,81 грн. - штраф в розмірі 20% від суми кредиту за порушення терміну дострокового повернення кредиту на вимогу Компанії до суми заборгованості, що разом становить 501 970, 21 гривень. Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату витрат за утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимога, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку. Згідно вимог ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Відповідно п. 2.3. Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Представник позивача повідомила, що письмова вимога відповідачем про наявну заборгованість за кредитним договором позивачу не надсилалася. Матеріали справи містять докази отримання позивачем письмової вимоги за адресою: [ADDRESS]. Проте, суд приймає до уваги те, що документи, які подані нотаріусу, містять вимогу, що була направлена позивачці на адресу: [ADDRESS]; не містять вимоги, що направлялася за адресою: [ADDRESS], тому є обґрунтованими доводи представників позивача про відсутність у нотаріуса достовірних даних про направлення і отримання письмової вимоги позивачкою. Відповідно п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», виконавчі написи є нотаріальними діями, що вчиняють нотаріуси. Частиною 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У відповідності до вимог п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в редакції від 10 грудня 2014 року, яка була чинною на дату вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. оскаржуваного виконавчого напису, - для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями нотаріусу подаються наступні документи: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Факт наявної у виконавчому напису суми боргу позивачем не визнається, при цьому, останнім надані квитанції про погашення кредиту за 29 травня 2015 року на загальну суму сплати боргу по кредитному договору у розмірі 10 000 грн., які у наданій відповідачем до заперечень виписці по рахунку позивача не відображені. За таких обставин, є такими, що не знайшли свого підтвердження доводи відповідача про те, що з березня 2015 року [PERSON] перестала здійснювати платежі по кредитному договору. Представники позивача зазначали, що сума дострокового повернення невиплаченої суми кредиту у за виконавчим написом не може становити 301 167,11 гривень, оскільки згідно умов кредитного договору позивач отримала від відповідача 260 184,05 грн. кредитних коштів. У відповідності до п. 1.3.1 Загальних умов кредитування до Кредитного договору від 14 лютого 2014 року розмір платежів, що підлягають сплаті Позичальником у повернення кредиту та Додаткового кредиту визначено в еквіваленті до іноземної валюти станом на робочий день, що передував укладенню кредитного договору, у Графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Кредитного договору. В подальшому Позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених Компанією рахунків у гривні. При цьому, сума основної суми заборгованості за кредитним договором відображається в рахунках, наданих компанією в українських гривнях відповідно до встановленому сторонами еквіваленту в іноземній валюті за обмінним курсом іноземної валюти за безготівковими операціями станом на робочий день, що передує дню укладенню кредитного договору. Позитивне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни курсу іноземної валюти враховується як коригування процентів, що підлягають сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази і проаналізувавши доводи сторін, суд приходить до висновку, що такий розрахунок залишку боргу по тілу кредиту був здійснений відповідачем з порушенням порядку розрахунку, встановленому в п. 1.3.1 Загальних умов кредитування до Кредитного договору від 27 березня 2012 року, згідно якого залишок боргу по тілу кредиту повинен розраховуватись в українських гривнях відповідно до встановленому сторонами еквіваленту в іноземній валюті за обмінним курсом іноземної валюти станом на робочий день, що передує дню укладенню кредитного договору. Крім того, з матеріалів, що надійшли від приватного нотаріуса КМНО Маринець О.С., на підставі яких вчинено оспорюваний виконавчий напис, убачається, що передбаченої Порядком належного розрахунку заборгованості позичальника за Кредитним договором за період з 16 березня 2015 року по 19 травня 2015 року (у тому числі, й виписок по рахункам) взагалі не надавалося. Вказані документи були надані ТОВ «Порше Мобіліті» лише на стадії пред'явлення виконавчого напису нотаріуса до виконання, а до нотаріуса були надані лише копії рахунків, виставлених позивачці. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 р. належним документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ. Відповідно до Закону України «Про державну статистику» та Положенням про Державний комітет статистики України затвердження типових форм первинної облікової документації, що є обов'язковими для всіх суб'єктів підприємницької діяльності незалежно від форм власності, належить до компетенції Держкомстату. Рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер. Форма рахунку (рахунку-фактури) не належить до типових форм, що затверджується Держкомстатом, застосування її нормативно-правовими актами не передбачено. Отже, фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачають тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставляються (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги, а сам факт отримання товарів (послуг) повинен бути підтверджений видаткової накладної постачальника або актом прийому-передачі виконаних робіт (послуг), про що вже говорилося вище. За таких обставин, суд погоджується і з доводами представників позивача про те, що сам по собі факт формулювання рахунок-фактур, згідно до яких [PERSON] мали сплачуватися чергові платежі за Кредитним договором, не є підтвердженням наявності безспірності суми заборгованості, вони не є належними доказами наявності заборгованості, а виписок по рахунках, оформлених у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» приватному нотаріусу надано не було. Зазначені вище обставини у сукупності свідчать про відсутність безспірності вимог відповідача на час вчинення виконавчого напису нотаріуса №881 від 30 вересня 2015 року. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 11 ПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусу за №881 від 30 вересня 2015 року не було встановлено і перевірено безспірність вимог ТОВ «Порше Мобіліті» до [PERSON] за кредитним договором №50003614 від 27 березня 2012 року, порушено вимоги Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про заставу», а також вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження належними і допустимими доказами і не спростовані відповідачем, позов підлягає задоволенню. Відповідно ст. 88 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл судових витрат, однак, у позовній заяві і в судовому засіданні представники позивача відповідної вимоги не заявляли, тому питання про їх стягнення з відповідача суд не вирішує.

Outcome: approved