Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Ромни, вул. Дзержинського, 12-А. 28.02.2009 р. її син [PERSON] одружився з відповідачкою [PERSON], дошлюбне прізвище якої було Бабич. Остання після одруження вселилась до будинку позивача і почала в ньому проживати. 28.03.2009 р. відповідачка зареєструвала своє місце проживання в будинку позивача спочатку під дошлюбним прізвищем Бабич (оскільки станом на 28.03.2009 р. вона ще не отримала новий паспорт зі зміненим прізвищем), а 22.04.2009 р. відповідачка [PERSON] зареєструвала своє місце проживання в будинку позивача вже під прізвищем [PERSON]. Подружнє життя [PERSON] з відповідачкою [PERSON] не склалось, а тому в травні 2013 року відповідачка [PERSON] виїхала з житлового будинку позивача і спочатку оселилась за адресою: м. Ромни, вул. Прокопенка, 91/1, потім за адресою: м. Ромни, вул. Куйбишева, 34. А на час подачі позову відповідачка мешкає за адресою: м. Ромни, 2-й пров. Гвардійської, буд. 8. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08.07.2013 року шлюб між сином позивача та відповідачкою [PERSON] було розірвано. Незважаючи на те, що відповідачка [PERSON] з травня 2013 року не проживає у житловому будинку позивача, але вона безпідставно відмовляється зняти реєстрацію свого місця проживання за адресою житлового будинку позивача. На час подачі позову у будинку разом з позивачем проживає її син [PERSON] та його цивільна дружина [PERSON] У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав і прохав їх задовольнити, з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала і прохала відмовити в їх задоволенні. Свої заперечення мотивувала тим, що 28.02.2009 року вона уклала шлюб із сином відповідачки [PERSON] і разом зі своїм сином [PERSON], [INFO], вселилася у житловий будинок, розташований в м. Ромни Сумської області по вул. Дзержинського,12-А. Від шлюбу з [PERSON] в них народився син [PERSON], [INFO] Але спільне життя з [PERSON] не склалося, так як останній зловживав спиртними напоями, погрожував. З приводу сварок і погроз вона зверталася із заявами до міліції 27.07.2010 року, 15.09.2010 року, 10.03.2011 року та 16.10.2012 року, але згодом [PERSON] мирився з нею і вона відкликала свої заяви. Крім того, [PERSON] знайшов іншу жінку, а до будинку по вул. Дзержинського,12-А в м. Ромни повернулася його мати [PERSON], яка є власником будинку і раніше проживала окремо. Почалися сварки і в травні 2013 року вона разом з дітьми змушена була залишити будинок і проживати в орендованих будинках. Вона забрала всі свої речі і спочатку проживала на квартирі на вул. Прокопенка, 91/1 в м. Ромни, на вул. Куйбишева, 24 в м. Ромни, потім по 2-му пров. Гвардійської, 8 в м. Ромни, а зараз мешкає по вул. Мельникова, 16 в м. Ромни. Вважає, що вона разом з неповнолітніми дітьми все ж має право на користування житловим будинком по вул. Дзержинського,12-А в м. Ромни. Суд вислухавши сторони по справі, дослідивши надані ними докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, допитавши свідків, дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 28.10.1976 р. позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Ромни, вул. Дзержинського, 12-А. Житловий будинок зареєстрований за позивачем в Роменському МБТІ на праві власності та записаний в реєстрову книгу № 46, за реєстровим № 7001. (а.с. 6). З копії будинкової книги вбачається, що відповідач 28.03.2009 р. зареєструвала своє місце проживання в будинку позивача спочатку під дошлюбним прізвищем [PERSON] (оскільки станом на 28.03.2009 р. вона ще не отримала новий паспорт зі зміненим прізвищем), а після одруження з сином позивача [PERSON], відповідачка 22.04.2009 р. зареєструвала своє місце проживання в будинку позивача вже під прізвищем [PERSON] (а.с. 11 12). З довідки Роменського МВ УДМС України в Сумській області від 29.01.2015 року також вбачається, що відповідач [PERSON] з 22.04.2009 року зареєстрована у житловому будинку по вул. Дзержинського, 12-А в м. Ромни (а.с. 17). Рішенням Роменського міськрайонного суду від 08.07.2013 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який було зареєстровано 28.02.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ромни Роменського міськрайонного управління юстиції Сумської області, актовий запис № 39 (а.с. 10). У звязку з тим, що відповідач з травня 2013 року не проживає за місцем реєстрації і не бажає знятися з реєстрації по вул. Дзержинського, 12-А в м. Ромни Сумської області в позасудовому порядку, позивач і звернулася до суду з вказаним позовом. Наведене свідчить, що між сторонами склалися спірні правовідносини в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК України, за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Оскільки будинок, в якому зареєстрована відповідачка, знаходиться у приватній власності позивача (а.с. 6), а відповідачка мала право лише користування цим житлом, то до даних правовідносин слід застосувати норми Цивільного кодексу України (поняття сервітуту). Так, ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З рішення Роменського міськрайонного суду від 08.07.2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу по справі № 585/2162/13-ц (номер провадження 2/585/744/13) вбачається, що з травня 2013 року сторони проживають окремо (а.с. 10). Той факт, що відповідачка [PERSON] не проживає у житловому будинку по вул. Дзержинського, 12-А в м. Ромни з травня 2013 року підтверджується довідками Голови квартального комітету № 16 від 21.06.2013 р., та від 07.02. 2014 р. (а.с. 13 14). Свідок [PERSON] суду пояснив, що сімейні стосунки з [PERSON] в нього не склалися. Дійсно з травня 2013 року його колишня дружина [PERSON] добровільно не проживає у будинку по вул. Дзержинського, 12-А, вона добровільно забрала всі свої особисті речі, які він допомагав їй перевозити на вул. Прокопенка. Свідок [PERSON] суду пояснив, що йому відомо, що після розлучення з [PERSON] відповідач по справі [PERSON] забрала свої речі і виїхала з будинку по вул. Дзержинського, 12-А і більше там не проживає. Свідок [PERSON], яка є головою квартального комітету № 16 суду пояснила, що нею було видано довідку від 07.02.2014 року про те, що [PERSON] з травня 2013 року не проживає [INFO], а фактично проживає [INFO], оскільки вказаний факт своїми підписами підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З довідки Роменського МВ УМВС України в Сумській області № 4267 від 11.03.2015 року вбачається, що протягом 2013 року [PERSON] до Роменського МВ із заявами з приводу неправомірної поведінки [PERSON] не зверталася. Маються звернення за 2010 рік (ЖРЗПЗ № 2482 від 27.07.2010 року та ЖРЗПЗ № 3208 від 15.09.2010 р.), за 2011 рік (ЖРЗПЗ № 806 від 10.03.2011 р.), за 2012 рік (ЖРЗПЗ № 5451 від 16.10.2012 року) по яким складені відмовні матеріали (а.с. 42). Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.06.2015 року по справі № 585/725/15-ц (номер провадження 2/585/373/15) в задоволенні позову [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про вселення було відмовлено. Вказане рішення суду набуло законної сили 23.06.2015 року (а.с. 57-58). Згідно вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У рішенні Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.06.2015 року по справі № 585/725/15-ц (номер провадження 2/585/373/15) за позовом [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про вселення, зокрема, зазначено, що « … позивачка зверталась у міліцію з приводу поведінки третьої особи лише під час сімейного життя та протягом розгляду даної справи в суді, отже не є підтвердженням тієї обставини, що її навмисно виганяли з будинку. При цьому, жодних звернень щодо неправомірної поведінки відповідачки, яка б дала привід стверджувати, що остання перешкоджала проживанню позивачки в будинку по вул.Дзержинського, 12-А, суду взагалі не надано» (а.с. 58). За таких обставин, проаналізувавши докази у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач з травня 2013 року без поважних причин не проживає [INFO] і безпідставно не бажає знятися з реєстрації, чим порушує право власності позивача, яке підлягає захисту згідно ст.ст. 383, 391 ЦК України, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 243,60 грн. сплаченого судового збору (а.с. 1). В той же час, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог в частині відшкодування витрат на правову допомогу адвоката. Згідно вимог п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно ч. 2 даної статті граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги від 14.06.2014 року (а.с. 23), а з копії квитанції № 63-1 від 14.06.2014 року вбачається, що [PERSON] було сплачено адвокату [PERSON] 4000 грн. за підготовку позовної заяви (п.1.1 договору) та представництво в суді першої інстанції (п.1.2) договору (а.с. 66). Загальний розмір оплати правової допомоги в розмірі 4000 грн. суд вважає завищеним, враховуючи наступне. Згідно ст. 1 Закону України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», розмір мінімальної заробітної плати у 2015 році складає 1218 грн., звідси випливає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 487,20 грн. за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, зокрема під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням Враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає, що на підготовку позову було затрачено часу близько півтори години, а не 3 годин як зазначено в квитанції № 63-1 від 14.06.2014 року, а тому враховуючи положення чинного цивільно-процесуального законодавства, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 730 грн. 80 коп. (487,20 + 243,60 = 730,80) витрат на правову допомогу за складання позовної заяви. З матеріалів справи вбачається, що адвокат [PERSON] приймав участь в судових засіданнях, загальна тривалість яких складає 3 години (а.с. 27, 34-35, 38-39, 48-49, 54). Звідси випливає, що за участь адвоката позивача у судових засіданнях, з відповідача підлягає стягненню 1461 грн. 60 коп. ( 487,20 х 3 = 1461, 60 грн.). Таким чином, загальний розмір понесених витрат позивача на правову допомогу становить 2192,40 грн. (730,80 + 1461,60 = 2192,40), які підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved