Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що причиною розірвання шлюбу є те, що з березня 2020 року сторони проживають окремо, спільного побуту не ведуть. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, шлюб носить формальний характер і зберігати його надалі позивач не бажає. Ухвалою судді від 11 грудня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача, адвокат Сверлик О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, і просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечив проти розірвання шлюбу. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши та оцінивши докази, встановив наступні обставини справи. Як слідує із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 10 травня 2016 року Заривинецькою сільською радою Бучацького району Тернопільської області, сторони 10 травня 2016 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 02. У цьому шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 06 жовтня 2016 року Заривинецькою сільською радою Бучацького району Тернопільської області. Відтак, до виниклих між сторонами правовідносин підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. В силу ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В судовому засіданні встановлено, що між подружжям погіршилися відносини, вони тривалий час не підтримують шлюбних стосунків. Сумісне життя подружжя є неможливим, шлюб існує лише формально, і тому його доцільно розірвати, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. За змістом ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Враховуючи викладенні обставини в їх сукупності, зважаючи на те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, з огляду на засади добровільності шлюбу, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з того, що відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а решту 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, стягнути з відповідача.

Outcome: approved