Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 1987 року по 2003 рік перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають повнолітнього сина [PERSON] В період шлюбу ними було придбано за спільні кошти 07 серпня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Договір був оформлений на імя відповідача, про що вона не заперечувала, та після розірвання шлюбу з [PERSON] залишилася мешкати в квартирі. Однак відповідач, який після розірвання шлюбу мешкав з новою родиною в належному йому будинку №23 по вул. Ярошенка м. Кривого Рогу, повідомив її, що має власні плани на їх квартиру, тому з метою захисту своїх прав просить розділити між нею та [PERSON] однокімнатну квартиру № 32 житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 37,6 кв.м., розташовану на шостому поверсі девятиповерхового будинку № 3 по вул. Сімонова в м. Кривому Розі, визнавши за нею право власності на 1/2 частку квартири. В ході розгляду справи позивач заявлені вимоги уточнила, в редакції позову від 27.03.2018 року (а.с. 57-61) зазначила, що відповідач 15 травня 2001 року звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, однак судом було надано строк для примирення терміном 6 місяців, період примирення тривав з травня 2001 року по середині грудня 2001 року. Тому вони з відповідачем з метою збереження сім'ї здійснювали примирення: мешкали разом, вели спільне господарство, здійснювали виховання сина, та маючи спільні сімейні цілі, за спільні сімейні кошти купили 07 серпня 2001 року спірну квартиру, маючи на меті, що ця квартира залишиться їх спільному сину. Вона самостійно знайшла квартиру, повідомивши про це відповідача, разом вони відвідали ріелторську контору, ріелтор показав їм квартиру, на оглядини вони брали з собою на той час ще неповнолітнього сина. Вони придбали квартиру, при цьому при укладенні угоди вона теж була присутня у нотаріуса, якого самостійно й підшукала. В звязку з жахливим станом в квартирі, ними було прийнято рішення про ремонт помешкання, тому за спільною згодою вона заселилась в квартиру з метою керування ремонтними роботами, а відповідач залишився мешкати разом з сином в будинку № 23 по вул. Ярошенка в м. Кривому Розі. 20 листопада 2001 року відповідач, усвідомлюючи, що квартира куплена за спільні сімейні кошти, зареєстрував її в квартирі як члена своєї родини, та до цього часу вона значиться зареєстрованою та мешкає в квартирі. В середині грудня 2001 року ремонт в квартирі припинено через відмову відповідача надати кошти та повідомив її про закінчення ведення з нею спільного господарства та спільного сімейного бюджету. Рішенням суду від 28 грудня 2001 року шлюб між ними розірвано. В судовому рішенні судом не встановлено, з якого часу припинено ведення спільного господарства, [PERSON] при поданні позовної заяви до суду про розірвання шлюбу вказував, що на час подання позову сторони не підтримують шлюбні відносини, однак про примирення після подачі позову ним нічого суду не заявлено. Так, вони не підтримували близькі стосунки як подружжя, однак вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. тому з метою захисту права власності просить визнати квартиру [ADDRESS], спільною сумісною власністю її та відповідача, розділивши її між ними та визнавши за нею та відповідачем право власності за кожним окремо на Ѕ частку квартири. Ухвалою суду від 24 липня 2017 року відкрито провадження по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] наполягали на задоволенні позову з підстав, що викладені в уточненій позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] заперечували проти задоволення позову, наполягали, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача, при цьому відповідач не заперечував, що з моменту придбання квартири і по сьогоднішній день за квартплату сплачує позивач. Відповідач також надав відзив на позов (а.с. 33-35), в обґрунтування якого зазначено, що рішенням Жовтневого суду м. Кривого Рогу від 28.12.2001 р. встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено з травня 2001 року, а отже вказані обставини відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають. Таким чином, спірна квартир була придбана ним за договором купівлі-продажу від 07 серпня 2001 року під час фактичного припинення шлюбних стосунків з [PERSON], що також можуть підтвердити свідчи, які на той час були його сусідами. Крім того, ним було отримано в борг у [PERSON] позику в сумі 1100,00 доларів США після фактичного припинення шлюбних відносин саме на придбання квартири, вказану суму він віддавав зі своє заробітної плати, що підтверджується довідкою про доходи. Позивач же не зазначила джерело походження її коштів на придбання квартири та взагалі не відобразила свої доходи. Зазначив, що з самого початку квартира була придбана для їх спільного сина [PERSON], про що знала і позивачка. Син же після фактичного припинення шлюбних стосунків з позивачкою проживає разом з ним, батьком, та його новою сімєю в будинку № 23 по вул. Ярошенка в м. Кривому Розі, де раніше проживала і позивачка до фактичного припинення з ним шлюбних відносин. Таким чином, ніякого порушення права власності [PERSON] відносно спірної квартири та поділу спільного майна подружжя, не відбувалося. Позивачка не мала жодних претензій щодо поділу спільного майна з моменту фактичного припинення шлюбних стосунків з ним. В звязку з викладеним просить в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відповіді на відзив (а.с. 46-47) позивачем зазначено, що вказані у відзиві на позов обставини не відповідають дійсності та фактично сфальсифіковані, оскільки твердження про те, в кого саме і коли саме відповідач брав гроші для придбання квартири, з яких сум цей борг погашав і коли саме фактично були припинені шлюбні стосунки є неправдивими, що можуть підтвердити свідки. Так, допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] Зазначила, що влітку 2001 року подружжя [PERSON] цікавилось сусідами по будинку №3 по вул. Сімонова, хотіли придбати там квартиру. Коли придбали ту квартиру, разом робили ремонт, обдирали шпалери, порядки наводили. Інна казали, що то її чоловік. Свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом [PERSON] з 1961 року. Бачив, що десь в 2000-2002 році [PERSON] почав жити із [PERSON]. Інну він бачив декілька разів. В період шлюбу із [PERSON], він до них в гості не приходив. Свідок [PERSON] суду пояснила, що була сусідкою подружжя [PERSON] по вул.Ярошенка з будинку навпроти. Чітко вказала, що коли [PERSON] не жили разом, то [PERSON] придбав квартиру. З 1998-1999 р.р. [PERSON] не вели спільне господарство. Років 17 як [PERSON] не проживає по вул.Ярошенка. Коли вони жили разом, [PERSON] ніде не працювала. В 2000-2001 р.р. у [PERSON] з'явилась [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила, що добре знає подружжя [PERSON], була їх сусідкою по вул.Ярошенка, сусідні будинки. Вказала на те, що [PERSON] придбали квартиру влітку, ще будучи подружжям. Інна їй перед придбанням квартири показувала гроші - 800 доларів США, вона сама по газеті знайшла ту квартиру. Після покупки квартири, її запросили відсвяткувати на чай з тортом. Вона безпосередньо була в тій квартирі, чула як [PERSON] з [PERSON] обговорювали ремонтні роботи. З будинку до квартири вони вивезли стіл, табурет, диван, шафу. Знає, що [PERSON] звільнилась з заводу в 1995 році, пізніше недовго працювала в школі для глухонімих. В період літа 2001 року у [PERSON] була лежача мати, тому вона часто у неї залишалась доглядати. Свідок [PERSON] пояснила, що є дружиною [PERSON] з 02.12.2005 р., а до того проживали разом з серпня 2001 року. Влітку 2001 року вони з [PERSON] придбали для його сина [PERSON] квартиру [ADDRESS] за гроші, що вона позичила у своєї подруги. Ті гроші вони через рік вже повернули. [PERSON], вказала на те, що вона перестала жити по вул.Ярошенка з весни 2001 року. [PERSON] та [PERSON] почали погіршуватись ще в 1996-1997 р.р. Свідок [PERSON] в судовому засіданні, будучи під присягою, пояснила, що знає [PERSON] з 1995 року, вона є колегою його нинішньої дружини [PERSON], разом працюють у школі №35. В липні 2001 року за проханням [PERSON], дала в борг [PERSON] 1100 доларів США для придбання квартири сину [PERSON]. Гроші передавала в своїй квартирі в присутності [PERSON], її подруги Марини та друга [PERSON] - [PERSON]. На запитання суду, чому в розписці вказане ім'я свідка [PERSON], а не Марина, пояснила, що вони так називають Микитюк, а як її ім'я по паспорту не знає. Також пояснила, що [PERSON] в строк повернув позичені гроші. Зазначила, що на момент передачі в позику грошей [PERSON] проживав однією сім'єю із [PERSON], про те, чи був він одружений, вона не знала. На запитання представника позивача вже уточнила, що [PERSON] став проживати із [PERSON] з вересня 2001 року. Вислухавши сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з таких мотивів. Як встановлено судом, сторони з 02 жовтня 1987 року по 24 листопада 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 6,7 копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану, свідоцтва про розірвання шлюбу). В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07 серпня 2001 року [PERSON] як покупець, придбав квартиру під № 32 у будинку № 3 по вулиці Сімонова в місті Кривому Розі (а.с. 8 копія договору). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. За ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України (роз'яснення пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). Отже, до спірних правовідносин щодо поділу майна, яке набуто колишнім подружжям до 01 січня 2004 року необхідно застосовувати норми КпШС України. Відповідно до\~статті 22\~КпШС України, який\~був чинним\~до 01\~січня 2004\~року, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та постанові Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 229/2259/17-ц (провадження № 61-12677 св 18), в якій також зазначено, що презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі і на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім'я одного з подружжя. Згідно з частиною 1 статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічне положення закріплене в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень статті 23 КпШС України, майном, нажитим за час шлюбу подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Аналогічне зазначено й у частині 3 статті 61 СК України,в відповідно до якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.\~\~ Відповідачем не заперечується, що квартира придбана в інтересах сім'ї, а отже позичені в період шлюбу грошові кошти, тобто укладений між ним та [PERSON] договір позики від 10 липня 2001 року, також укладено в інтересах сім'ї. Оскільки договір позики укладено відповідачем в період перебування у шлюбі, отримані за ним кошти є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на спірне житлове приміщення: відсутні докази на підтвердження тих обставин, що грошові кошти, за рахунок яких придбано це майно, а саме заборгованість за договором позики, сплачувалася ним винятково за особисті кошти (постанова Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 569/9962/16-ц (провадження № 61-33817св18). Покази свідків вказану обставину не підтверджують. До того ж, з договору позики від 10.07.2001 р. (а.с. 38) не вбачається, що гроші позичено саме на придбання спірної квартири. Покази свідка [PERSON] суд до уваги в цій частині не бере, оскільки вони взяті зі слів позичальника. Згідно частини 2 статті 28 КпШС України, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. В Сімейному кодексі України аналогічне регулюються положеннями статей 119-120 СК України, відповідно до яких у разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Разом з тим, згідно зі\~статтею 39 КпШС України, розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями\~41\~і\~42 цього\~Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до\~статті 44 КпШС України, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що 28 грудня 2001 року рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області суду шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 36 копія рішення). Проте свідоцтво про розірвання шлюбу було отримано лише в 2003 році, про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, відповідно до якого номер актового запису про розірвання шлюбу складено 24 листопада 2003 року за актовим записом № 675 (а.с. 7 зворот). Тому суд приходить до висновку про те, що відповідно до положень\~статті 44 КпШС України шлюб між позивачкою та відповідачем припинено 24 листопада 2003 року, що свідчить про придбання позивачем спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 07 серпня 2001 року за час шлюбу з відповідачкою, а отже спірне нерухоме майно не може бути визнано особистою приватною власністю відповідача, без доведення ним того, що придбав квартиру за особисті кошти. Цього він не довів. У зв'язку з викладеним посилання [PERSON] на рішення суду про розірвання шлюбу як на преюдиційні обставини, є безпідставним (постанова Верховного Суду від 4 червня 2018 року справа № 204/5887/15-ц (провадження № 61-31764 св 18). Крім того, встановлено, що фактичні шлюбні відносини з травня 2001 року (момент подачі позову відповідачем про розірвання шлюбу до суду) до винесення рішення про розірвання шлюбу, між сторонами поновлювалися, що підтверджується показами свідків. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що на момент купівлі квартири [PERSON] та [PERSON] проживали разом як сім'я: разом опікувались ремонтом квартири, вирішували побутові питання, тощо. Свідок [PERSON] не міг вказати чітко, з якого саме часу сторони не проживали разом. Покази свідка [PERSON] суд ставить під сумнів, оскільки свідок пояснила, що подружжя з кінця 90-х не вело спільного господарства, а в 2000-2001 роках у відповідача зявилася нова дружина, в той час як самим відповідачем зазначено про припинення шлюбних відносин з позивачкою з травня 2001 року, нова дружина [PERSON], з її ж показів, стала проживати з відповідачем з вересня 2001 року. Оцінюючи достовірність та допустимість показів свідка [PERSON], суд вбачає в них зацікавленість, як дружини відповідача. Таким чином, відповідачем не доведено факту роздільного проживання сторін при фактичному припиненні шлюбу. Суд також бере до уваги той факт, що позивач з 2001 року проживає в спірній квартирі, зареєстрована в ній зі згоди відповідача як власника, сплачує комунальні платежі за користування послугами, що також визнавалось та визнається відповідачем. ним не заявлялось вимоги про визнання квартири його особистою власністю. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За загальним правилом, обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.\~Тягар доказування обставин, необхідних\~для спростування презумпції\~спільності права власності подружжя на майно,\~покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі №229/2259/17-ц (провадження № 61-12677 св 18), З огляду на вище наведене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суддів вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін як майно, набуте подружжям за час шлюбу, та оскільки іншої домовленості між сторонами щодо порядку володіння, користування та розпорядження спірною квартирою не було, виходячи з принципу рівності часток квартира, частки позивача і відповідача в праві спільної сумісної власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] є рівними, а тому ідеальні частки становлять: 1/2 частки цієї квартири власність [PERSON], 1/2 частки - власність [PERSON] Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 640,00 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved