Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Турківської районної державної адміністрації Львівської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи вимоги тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] що підтверджується договором дарування від 07.03.2008 року, посвідченим державним нотаріусом Старосамбірської державної нотаріальної контори - тимчасово в.о. державного нотаріуса Турківської державної нотаріальної контори. Відповідач [PERSON], яка є її невісткою та її внучка [PERSON], [INFO], зареєстровані у її житловому будинку з 14.08.2015 року, однак через те, що сімейні відносини з її сином припинилися, спільно вони не проживають, відповідач з її внучкою вже більше року не проживають за місцем реєстрації. Добровільно знятися з місця реєстрації відповідач не бажає і це порушує її права. Місцем проживання відповідача є [ADDRESS]. Реєстрація відповідача та її малолітньої доньки у її будинку перешкоджає вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном, а також вона не має змоги оформити субсидії та інші пільги, передбачені чинним законодавством. Крім того, згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, її невістка [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності володіє 1/4 квартири у [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] в житловому будинку не проживають і не ведуть спільне господарство вже більше року - з 2016 року, що підтверджується актом №219 від 12.03.2018 року, складеним комісією Розлуцької сільської ради Турківського району Львівської області. У судовому засіданні з розгляду справи по суті позивач [PERSON] підтримала позов у повному обсязі та просила суд його задовольнити, врахувавши всі усні та письмові докази, доповнивши, що рішенням Турківського районного суду Львівської області від 21.08.2018 року шлюб між її сином [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення у даній справі. У судове засідання з розгляду справи по суті відповідач [PERSON] повторно не з'явилася без поважних причин, хоч була належним чином судом повідомлена про день, час та місце розгляду справи відповідно до закону, що підтверджується розписками про вручення поштових відправлень та не повідомила суд про причини своєї неявки у судові засідання. У судовому засіданні з розгляду справи по суті представник третьої особи ргану опіки та піклування Турківської РДА Львівської області Галич М.В. щодо задоволення позовних вимог позивача заперечував, оскільки вони суперечать законним правам та інтересам малолітньої дитини. З метою забезпечення прав учасників справи, зокрема права відповідача на подання відзиву, справа розглянута у строк понад 15 днів з дня отримання сторонами ухвали про прийняття справи до провадження. 11.05.2018 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву у встановлений законом строк, згідно якого позов не визнає, мотивуючи тим, що з 2016 року не проживає за місцем реєстрації через те, що вона змушена перебувати разом зі своїм чоловіком, який проходить військову службу. Вона дійсно має на праві приватної спільної часткової власності 25% квартири [ADDRESS], житлова площа якої становить 18.3 м.кв., в якій проживає шестеро людей, а тому реєстрація та проживання її дитини за вказаною адресою суперечить її інтересам. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та зберегти за нею та її малолітньою дитиною право на користування зазначеним житлом. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку про вирішення справи на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалення заочного рішення та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих суду. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника третьої особи органу опіки та піклування Турківської районної державної адміністрації Львівської області Галича М.В., пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що є сусідами позивача [PERSON] і з 2016 року відповідач [PERSON] та її малолітня донька дійсно не проживають у будинку позивача і не ведуть спільне господарство, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] що підтверджується договором дарування від 07.03.2008 року, посвідченим державним нотаріусом Старосамбірської державної нотаріальної контори - тимчасово в.о. державного нотаріуса Турківської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №273. Відповідач [PERSON] та її малолітня донька [PERSON], [INFO], зареєстровані в житловому будинку позивача [ADDRESS] з 14.08.2015 року, що підтверджується копією будинкової книги. Відповідач [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] не проживають з 2016 року, що підтверджується актом №219 від 12.03.2018 року, складеним комісією Розлуцької сільської ради Турківського району Львівської області. Необхідність визнати відповідача [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач обґрунтовує порушенням її права вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а також неможливістю оформити субсидії та інші пільги згідно закону. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст.29 ЦК України. Відповідно до частини 4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не може вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Разом з тим судом встановлено, що відповідач та її малолітня донька у будинку позивача не проживають понад один рік та згідно висновку Розлуцької сільської ради Турківського району Львівської області сільська рада вважає доцільним визнання [PERSON] та її малолітньої дитини такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. У власності [PERSON] перебуває 1/4 частка квартири в [ADDRESS] Оскільки, відповідач [PERSON] у житловому будинку позивача [PERSON] не проживає понад один рік, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті та, враховуючи обставини, на які посилається позивач, суд приходить до висновку, що відповідача [PERSON] слід визнати такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, враховуючи те, що законних підстав для визнання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням - немає. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації з місця проживання здійснюється за рішенням суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або про позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial