Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина - [PERSON], [INFO] та стягнення аліментів. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просить суд, позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина - [PERSON], [INFO] та стягувати з відпоідача на її користь на утримання сина аліменти в розмірі 1600 грн. Відповідач [PERSON] повідомлений належним чином про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Заява про розгляд справи без його участі до суду не надходила, відзив не подав, позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст.ст.280,281 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Подкаура О.М. в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] Суд, заслухавши позивача [PERSON], представника третьої особи Подкаури О.М., дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданого Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Артемівського районного суду міста Луганська від 18 листопада 2013 року було розірвано. Відповідно до довідки від 07 листопада 2018 року № 80 [PERSON] взята на облік як внутрішньо переміщена особа, фактичним місцем проживання якої є [ADDRESS]. Згідно висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] № 08-622 від 15 квітня 2019 року, малолітня дитина [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] в орендованому помешканні за адресою: [ADDRESS]. В помешканні створені належні умови для проживання та виховання малолітнього. Дитина за місцем проживання забезпечена всім необхідним для повноцінного розвитку. Малолітній [PERSON] свого тата не пам'ятає, та не заперечує проти позбавлення батька батьківських прав. Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Згідно ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати і батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Статтею 150 СК України визначено обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, крім іншого, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до роз'яснень в п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, що не виконують батьківських обов'язків і ухилення їх від виконання можна розцінювати лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не проявляє належної турботи та любові до дитини, не спілкується з ним, не цікавиться його здоров'ям та матеріально не забезпечує. Оскільки, позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина буде відповідати інтересам дитини, суд дійшов до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] як такого, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2016 рокустягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн., щомісячно, починаючи з 03 серпня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Зі змісту позовної заяви, вбачається, що позивач просить не стягувати, а змінити розмір аліментів визначених за вищевказаним судовим рішенням, оскільки відбулися зміни в сімейному законодавстві в частині мінімального розміру аліментів на одну дитину. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зміни матеріального чи сімейного стану як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них, що було б підставою для зміни розміру аліментів визначених за рішенням суду. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 №037-VIII,ч.2ст.182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у ст.182 СКУкраїни, яким визначався розмір - 30%). Таким чином, зміна закону, яким установлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно дост.192 СК України. Суд не визначає мінімального розміру аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч.2ст.182 СК України. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.17постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 за №3 зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.09.2018, справа № 459/2181/17/61-37114св18. З огляду на вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні вимог в частині збільшення розміру аліментів. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовними вимогами про збільшення розмір аліментів, в задоволенні яких позивачу відмовлено, такі витрати по даній справі у розмірі 704,80 гривень слід компенсувати за рахунок держави на підставі положень ч. 7 ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, Оскільки позовні вимоги про позбавлення батьківських прав задоволено, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 704 гривень 80 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved