Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. В зазначеній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON], [INFO], яка з 2013 року там не проживає. Добровільно виписатись [PERSON] не бажає. У звязку з чим, позивач просить визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою №4 у будинку №45 по вул. Воїнів Інтернаціоналістів у м. Словянська Донецької області. В судовому засіданні позивач [PERSON], підтримала позовні вимоги у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином (а.с.27), про причини неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши позивача та свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 вересня 1994 року, позивачу на праві власності належить ? частина квартири [ADDRESS] (а.с.21). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.04.2003 року позивачу на праві власності належить ? частина квартири [ADDRESS] (а.с.18). Зазначене підтверджується Витягами про реєстрацію права власності Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» №101056 від 28.02.2003 року та № 505451 від 08.05.2003 року (а.с.19-20). Таким чином судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] Як вбачається з акту Комітету мікрорайону «Черевківка» №176 від 24.03.2017 року, керівник комітету [PERSON] та сусіди [PERSON], [PERSON] зазначили, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON], однак не проживає за вказаною адресою (а.с.6). Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що він мешкає в квартирі [ADDRESS], відповідно, є сусідом [PERSON] [PERSON] не мешкає за адресою: квартира [ADDRESS] понад 4 роки, крім того підтвердив свої свідчення та підпис в акті про фактичне не проживання. Зазначив, що позивачка не перешкоджає відповідачу у користуванні квартирою. Свідок [PERSON] також зазначила, що вона є сусідкою [PERSON], оскільки мешкає в квартирі [ADDRESS]. Вона знає [PERSON], однак остання не проживає за адресою: квартира [INFO] понад 3 роки. Особистих речей відповідача в квартирі не має, поштову кореспонденцію не отримує, позивачка не перешкоджає в користуванні квартирою. Підтвердила факти, викладені в акті про фактичне не проживання та зазначила, що вона особисто приймала участь при обстеженні житла позивачки. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована\~Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених\~Конституцією України\~та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1\~ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2\~ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав\~від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що з пояснень позивача, свідків та наданих суду документів достовірно встановлено, що [PERSON], була відсутня за адресою [ADDRESS], без поважних на те причин, з 2013 року, будь-яких домовленостей між ним та власником житла в судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає, що він втратив право на користування житловим приміщенням. Суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2\~ст. 405 ЦК України, який передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню. \~

Outcome: approved