Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення його батьківських прав, вказавши, що 27.06.2014 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя 26.09.2017 року розірвано. В період шлюбу у них народилась дитина [PERSON] , [INFO] . З часу розірвання шлюбу відносини між ними припинились. Відповідач участі у вихованні та догляду за сином не бере, його розвитком не займається. Матеріальної допомоги не надає. Зараз вона знаходиться в шлюбі з порядною людиною, який утримує і піклується сина, приймає активну участь в догляді за ним. В судове засідання [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились, при цьому від них на адресу суду надійшли заяви, в яких просили суд позов задовольнити, а справу розглянути без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій позовні вимоги позивача визнав у повному обсязі, не заперечував проти позбавлення його батьківських прав, а справу просив розглянути без його участі. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради належним чином повідомлена про час, місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву в якій не заперечувала проти задоволення, надала висновок та просила розглянути справу без її участі. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, враховуючи позицію сторін, дослідивши представлені у справі докази, приходить до висновку, що позов обґрунтований, підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлені наступні обставини. За рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 26.09.2017 року у справі №265/5741/17, шлюб зареєстрований 27.06.2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №244 розірвано. Батьком [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , матір`ю є [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане відповідно 10.02.2015 року. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] зареєстрували шлюб 01.03.2018 року [PERSON] та [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №36. З заяви зареєстрованої 31.05.2019 року приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області вбачається, що [PERSON] надав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки за №528, виданої 03.06.2019 року Військовою частиною [NUMBER] , [PERSON] перебуває на військовій службі з 27.12.2017 року і по теперішній час. В висновку виданому 14.08.2019 року Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . На підставі ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дітей, турбуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечити отримання дітьми повної загальної середньої освіти, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснено у п.п.15,26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, не готують до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування , медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість потребує спеціального захисту та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження.\~\~ Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №\~475/97-ВР (475/97-ВР) від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.\~\~ За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При ухваленні даного рішення суд враховує положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Суд, враховуючи наведені обставини, вважає, що відповідач [PERSON] маючи сина, тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню та утриманню, не піклується про його здоров`я, духовний, фізичний і етичний розвиток, не готує його до самостійного життя, що дає підстави суду позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає недоцільним стягнення з відповідача [PERSON] сплаченого позивачем судового збору, оскільки такої вимоги позивачем у позові не заявлено.

Outcome: approved