Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], де просила суд стягнути із [PERSON] на її користь курсову різницю в сумі 24956 грн. 66 коп. за договором позики від 27 листопада 2012 року; 3 % річних від простроченої суми за договором позики від 27 листопада 2012 року за період з 29 липня 2015 року по 27 березня 2017 року в сумі 6759 грн. 13 коп., а також стягнути з [PERSON] на її користь курсову різницю в сумі 25300 грн. за договором позики від 27 листопада 2012 року; курсову різницю в сумі 6072 грн. за договором позики від 29 січня 2014 року; 3 % річних від простроченої суми за договором позики від 27 листопада 2012 року за період з 29 липня 2015 року по 27 березня 2017 року в сумі 6776 грн. 28 коп.; 3 % річних від простроченої суми за договором позики від 29 січня 2014 року за період з 29 липня 2015 року по 27 березня 2017 року в сумі 1626 грн. 31 коп; 3 % річних від простроченої суми за договором позики від 2 грудня 2014 року за період з 11 квітня 2016 року по 27 березня 2017 року в сумі 552 грн. 39 коп; відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції за договором позики від 2 грудня 2014 року за період з 11 квітня 2016 року по 27 березня 2017 року у розмірі 2349 грн. 60 коп; 3 % річних від простроченої суми за договором позики від 30 березня 2015 року за період з 16 травня 2015 року по 27 березня 2017 року в сумі 538 грн. 13 коп.; відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції за договором позики від 30 березня 2015 року за період з 16 травня 2015 року по 27 березня 2017 року у розмірі 4545 грн. 33 коп. Свої вимоги позивачка мотивувала наступним. Так, 27 листопада 2012 року між нею та відповідачами укладено договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачам в позику грошові кошти в сумі 10\~000 доларів США строком на 1 рік. Також, 29 січня 2014 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачу в позику грошові кошти в сумі 1200 доларів США строком на 4 місяці. Окрім того, 2 грудня 2014 року між позивачкою та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] передала [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 19200 грн., які відповідач зобовязався повернути за чотири рази. Також, 30 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] передала [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 9600 грн. строком на півтора місяці, тобто до 15 травня 2015 року. Однак, в порушення досягнутих домовленостей щодо повернення позивачці грошових коштів, відповідачі свої зобовязання за вказаними договорами позики не виконали, у звязку з чим [PERSON] вимушена була звернутися до суду для стягнення боргу в примусовому порядку. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука та рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області стягнуто з відповідачів на користь позивачки суми заборгованості за укладеними зобовязаннями. Однак, до цього часу, за відомостями, якими володіє позивачка виконавчі листи з примусового виконання рішень судів перебувають на виконанні в Крюківському ВДВС м. Кременчук ГТУЮ у Полтавській області та відповідачі продовжують ухилятись від виконання свого зобовязання щодо повернення позичених грошових коштів та від виконання судових рішень, які набрали законної сили. Позивачка вважає, що відповідачі не повернувши позики, порушили її право на одержання сум позик за курсом валюти, чинним на день платежу, а також на одержання процентів, нарахованих на суму позики та інфляційних втрат. Позивачка в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, шляхом виклику через оголошення в газеті, причини неявки суду не повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224-226 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, повно та всебічно проаналізувавши представлені докази, дослідивши наявні матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 04.11.2015 р. заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики від 30.03.2015 року в розмірі 9\~600, 00 грн. Рішення суду набрало законної сили 30.11.2015 року. 30.03.2016 року рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу 110\~300, 00 грн., 3% проценти річних від простроченої суми з 28.11.2013 року по 28.07.2015 року в сумі 5\~511, 98 коп.; суму боргу 26\~472, 00 коп., 3% проценти річних від простроченої суми з 30.05.2014 року по 28.07.2015 року в сумі 924, 71коп.; суму боргу 19\~200, 00 грн. Стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 110\~300, 00 коп., 3% проценти річних від простроченої суми з 28.11.2013 року по 28.07.2015 року в сумі 5\~511, 98 коп. Рішення суду набрало законної сили 11.04.2016 року. Відповідно до ч. 3\~ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вищевказані обставини, щодо виниклих правовідносин між сторонами, не потребують доказування, оскільки ці обставини встановлені судовими рішеннями по вказаних цивільних справах, що набрали законної сили. На підставі вище зазначених рішень Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області та Кременчуцьким районним судом Полтавської області видано виконавчі листи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національний банк України» офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави. Згідно п. 4 наказу Міністерства фінансів України від 10.08.2000 року № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін валютних курсів», валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни; курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах. Згідно зі\~статтею 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша\~стаття 192 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2\~ст. 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. В звязку з чим сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3\~ст. 533 ЦК України\~використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом. Відповідно до ч. 2\~ст. 533 ЦК України\~якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях,\~визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно абз. 5 п. 9\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 р. за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~у тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням кошти\~збільшились ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджене, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів. Верховний суд України акцентував увагу на те, що при ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що зобов'язання припиняється із підстав, передбачених договором або законом. Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях\~599-601,\~604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст.\~526,\~599 ЦК України. Враховуючи те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника, суд приходить до висновку, що наявність рішень Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04.11.2015 року та Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.03.2016 року не позбавляє [PERSON] права на відшкодування від знецінення валюти.\~ Як вбачається з матеріалів справи грошові кошти по договору позики від 27.11.2012 р. надані [PERSON] та [PERSON] у доларах США, а саме відповідачі отримали від позивача у борг грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США. Грошові кошти по договору позики від 29.01.2014 року надані [PERSON] у доларах США в сумі 1\~200 доларів США. Вбачається, що рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 30.03.2016 року стягнута заборгованість за договорами позики в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 28.07.2015 року 1 долар США становив 22,06 грн.\~\~ З листів Крюківського ВДВС міста Кременчук ГТУЮ у Полтавській області за вих. № 8400 від 09.03.2017 року та № 9143 від 20.03.2017 року вбачається, що станом на 07.03.2017 року з пенсії [PERSON] в рахунок погашення боргу перед [PERSON] було стягнуто 341,94 грн., стягнення за виконавчим листом про стягнення з [PERSON] боргу на користь [PERSON] відсутні. Згідно з ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. В позовній заяві позивачем наведено розрахунок курсової різниці з яким суд погоджується, оскільки розрахунок складений з урахування офіційного курсу НБУ, в ньому врахована сума, сплачена відповідачем [PERSON] за виконавчим листом. Разом із тим, стороною відповідача на виконання положень ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~не надано своїх заперечень щодо правомірності розрахунку заборгованості. Таким чином враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення курсової різниці та стягнення в наступних розмірах: з [PERSON] в сумі 24\~956,66 грн. за договором позики від 27.11.2012 року; з [PERSON] в сумі 25\~300,00 грн. за договором позики від 27.11.2012 року, в сумі 6\~072,00 грн. за договором позики від 29.01.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 598\~ЦК України\~зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі\~статтями 598-609 ЦК України\~рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Згідно з ч. 1\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а згідно з ч. 2 цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Підставою відповідальності за\~ст. 625 ЦК України\~є сам факт порушення грошового зобов'язання. Оскільки відповідачі ігнорують зобов'язання за рішеннями судів, грошові зобов'язання, які виникли з договорами позики залишаються невиконаними, позивач скористався своїм правом та перерахував суму заборгованості з урахуванням трьох процентів річних. Таким чином з відповідачів слід стягнути на користь позивача три проценти річних виходячи з наступних розрахунків: з [PERSON] за договором позики від 27.11.2012 року в сумі 6\~759,13 (3%*608/365*135\~256,66 =6\~759,13 грн.) за період з 29.07.2015 року по 27.03.2017 рік; з [PERSON] за договором позики від 27.11.2012 року в сумі 6\~776,28 грн. (3%*608/365*135 600,00=6\~776,28 грн.) за період з 29.07.2015 року по 27.03.2017 рік; за договором позики 29.01.2014 року в сумі 1\~626,31 грн. (3%*608/365*32\~544,00 грн.=1\~626,31 грн.) за період з 29.07.2015 року по 27.03.2015 року; за договором позики 02.12.2014 року в сумі 552,39 грн. (3%*351/366*19\~200,00=552,39 грн.) за період з 11.04.2016 року по 27.03.2017 року; за договором позики від 30.03.2015 року в сумі 538,13 грн. (3%*682/365*9\~600,00=538,13 грн.) за період з 16.05.2015 року по 27.03.2017 року. Також з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача розмір відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції за договорами позики: від 02.12.2014 року в сумі 2\~349,60 грн. за період з 11.04.2016 року по 27.03.2017 рік; від 30.03.2015 року в сумі 4\~545,33 грн. за період з 16.05.2015 року по 27.03.2017 рік. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення курсової різниці, трьох відсотків річних та відсотків з урахуванням індексу інфляції підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 88\~ЦПК\~ України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів в дохід держави необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору з [PERSON] в сумі 640,00 грн. та з [PERSON] в сумі 640,00 грн. Окрім того, частина 1 ст. 79 ЦПК України передбачає такі види судових витрат як судовий збір та витрати, повязані із розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, у звязку із чим суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, понесені у звязку із публікацією оголошення в пресі про виклик відповідача в судове засідання в розмірі 630 грн. 00 коп.

Outcome: approved