Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, придбаного в період шлюбу. В обгрунтування вимог зазначила, що у шлюбі з відповідачем вона перебувала з 21.09.2012 по 06.01.2015. 20.07.2013 ними було придбано житловий будинок з господарськими побудовами та спорудами разом із земельною ділянкою площею 0,0620га, наданою для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, за [ADDRESS] , правоустановчі документи на який було оформлене на відповідача. Згідно звіту про експертну грошову оцінку вартість будинку становить 32608,00 грн, земельної ділянки - 29159,00 грн. Після припинення шлюбно-сімейних стосунків відповідач, зазначаючи на те, що за документами власником будинку є саме він, а вона до нього жодного відношення не має, став перешкоджати їй користуватися цим будинком, що змусило її звернутися до суду з питанням поділу майна, так як здійснити розподіл майна в позасудовому порядку відповідач відмовляється. Вказуючи на ці обставини, позивач просить суд визнати спільною власністю її та відповідача [PERSON] жилий будинок з господарськими побудовами та спорудами разом з земельною ділянкою, наданого для його будівництва та обслуговування, та здійснити їх розподіл між ними, визнавши за кожним з них право спільної часткової власності на Ѕ частку будинку та на Ѕ частку земельної ділянки. В подальшому позивач збільшила позовні вимоги, включивши до переліку спірного майна причеп вантажний «Бобер» ПА-004 до легкового автомобіля ПА -004 2013 року випуску, який зареєстрований за відповідачем, зазначивши, що вказане майно також було придбано у період шлюбу за 9500грн. Тому просила здійснити розподіл і цього майна, визнавши його їх спільною сумісною власністю подружжя та розподілити його між ними, визнавши за кожним з них право спільної часткової власності на Ѕ частину вказаного майна. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому зазначив, що під час їхнього з позивачкою шлюбу було придбано не лише те майно, яке просить поділити позивач, а ще й інше: квартира за адресою: [ADDRESS] вартістю 40000,00 грн, до якої додано гараж, сарай та водонагрівальний бак; автомобіль «Рено Кенго» вартістю 82500,00 грн; холодильник «Індезіт» вартістю 5000,00 грн; кухонний гарнітур вартістю 7000,00 грн; м`які меблі для зали вартістю 5000,00 грн; два телевізори «Самсунг» вартістю 7000,00 грн та 5000,00 грн відповідно; ноутбук «Леново» вартістю 10000,00 грн; пральна машина вартістю 7000,00 грн; пилосос «ЛДЖИ» вартістю 1500,00 грн; мікрохвильова піч «ЛДЖИ» вартістю 10000,00 грн; електрична піч із духовою шафою та газовою конфоркою вартістю 3000,00 грн; свердлильний станок вартістю 10000,00 грн та електричний генератор вартістю 7000,00 грн., яке разом з документами на нього залишилося у [PERSON] . Вказуючи на те, що все вказане майно також набуте під час шлюбу, а відтак є їх спільною з [PERSON] сумісною власністю, відповідач, погоджуючись з позивачкою, просив суд визнати будинок по [ADDRESS] разом з земельною ділянкою, наданою для його будівництва і обслуговування, об`єктом спільної сумісної власністю подружжя, а також визнати їх спільною сумісною власністю квартиру [ADDRESS] , автомобіль «Рено Кенго», холодильник «Індезіт», кухонний гарнітур, м`які меблі для зали, два телевізори «Самсунг», ноутбук «Леново», пральну машину; пилосос «ЛДЖИ», мікрохвильову піч «ЛДЖИ», електричну піч із духовою шафою та газовою конфоркою, свердлильний станок, електричний генератор, та поділити між ними вказане майно,виділивши позивачці [PERSON] квартиру з господарськими спорудами, сарай та гараж за адресою: [ADDRESS] вартістю 40000грн., автомобіль «Рено Кенго» вартістю 82500,00 грн; холодильник «Індезіт» вартістю 5000,00 грн; кухонний гарнітур вартістю 7000,00 грн; м`які меблі для зали вартістю 5000,00 грн; два телевізори «Самсунг» вартістю 7000,00 грн та 5000,00 грн відповідно; ноутбук «Леново» вартістю 10000,00 грн; пральна машина вартістю 7000,00 грн; пилосос «ЛДЖИ» вартістю 1500,00 грн; мікрохвильова піч «ЛДЖИ» вартістю 10000,00 грн; електрична піч із духовою шафою та газовою конфоркою вартістю 3000,00 грн; свердлильний станок вартістю 10000,00 грн та електричний генератор вартістю 7000,00 грн., а йому виділити будинок із земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] вартістю 61767,00грн. У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] . [PERSON] зазначила про часткову необґрунтованість і безпідставність пред`явлених до неї вимог. Вказує, що під час шлюбу із [PERSON] ними було придбано тільки спірний житловий будинок разом із земельною ділянкою та автомобільний причеп. Не погоджуючись з позицією відповідача щодо виділення йому будинку, зазначає, що в теперішній час вона опікується п`ятьма дітьми, позбавленими батьківського піклування, тому на її думку виділ їй будинку був би доцільнішим, так як діти могли б проводити в будинку своє дозвілля та оздоровлятися, проте не заперечує у разі відсутності згоди відповідача на отримання від неї грошової компенсації за Ѕ частку будинку та земельної ділянки, яку вона на депозит суду не внесла, розподілити між ними спірний будинок в рівних частках. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити. В судове засідання позивач [PERSON] , будучи повідомленою про час та місце розгляду справи належним чином, не з`явилася, просила розглянути справу за участю її представника. Представник позивача адвокат Скобліков С.О. в судовому засіданні вимоги позивачки з урахуванням їх збільшення підтримав і просив суд їх задовольнити. Зустрічний позов відповідача не визнав, обґрунтовуючи свою позицією тим, що майно за зустрічним позовом відповідача [PERSON] до позивачки [PERSON] не може вважатися спільним майном подружжя, так як воно було придбано до шлюбу, а отже спільний режим майна на нього розповсюджуватися не може. З урахуванням цього у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] вимоги [PERSON] не визнав, наполягав на задоволенні своїх вимог, викладених у зустрічному позові, і суду пояснив, що до укладення шлюбу з позивачкою вони з вересня 2009 року по 2012 рік перебували у фактичних шлюбних стосунках, 21.09.2012 одружилися. Після розірвання шлюбу також продовжували жити разом, і припинили свої стосунки остаточно наприкінці листопада 2018 року. Мешкали вони у квартирі по [ADDRESS] , у квартирі, яка належить позивачеві на підставі приватизації, оформленої на її ім`я. У цій квартирі залишилося все їхнє майно. Вантажний причеп, оформлений на нього, дійсно був придбаний ними в період шлюбу. Автомобіль «Рено», 2003 року випуску, був придбаний ними за 5500,00 доларів США, право установчі документи на нього оформлені на позивачку і знаходяться у неї. Холодильник, кухонний гарнітур, який робили на замовлення, придбали приблизно у 2013-2014 роках. Точні ціни на придбане майно зазначити не може. Також, можливо у цей час, точно не пам`ятає, а документального підтвердження не має, ними були придбані м`які меблі для зали, телевізори, ноутбук, пральна машинка, пилосос, швейна машинка і кухонний комбайн, мікрохвильова піч та електрична піч. Зазначає, що вказані речі були придбані після того, як вони в 2012 році зробили у квартирі ремонт, вказати їх ціни не може. Також вказує, що були придбані свердлильний станок та електрогенератор, зварювальний станок і болгарка, і все це залишилося у колишньої дружини. Бажає, щоб все майно залишилося позивачці, а йому - будинок із земельною ділянкою. При цьому зазначав, що з дружиною вони розлучилися тому, що у нього є судимість, що перешкоджало їй оформити опікунство над дітьми-сиротами, хоча після розірвання шлюбу вони продовжували жити разом, та вказував, що перешкод у користуванні він позивачці не чинить. Представник відповідача адвокат Голубєва О.В. в судовому засіданні позицію свого довірителя підтримала. Судом встановлено, що шлюб між позивачкою [PERSON] і відповідачем [PERSON] було укладено 21.09.2012 року відділом ДРАЦС Димитровського МУЮ у Донецькій області за актовим записом №234, що стверджується свідоцтвом про укладання шлюбу (а.с.8). 06.01.2015 шлюб між сторонами було розірвано (а.с.9). Таким чином, сторони перебували у шлюбі між собою з 21.09.2012 по 06.01.2015. 20.07.2013 відповідачем [PERSON] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбано житловий будинок із господарськими побудовами та спорудами разом із земельною ділянкою площею 0,0620га, наданою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за [ADDRESS] , будинок придбано за 23000,00 грн, а земельну ділянку - за 2000,00 грн (а.с.10-15). Згідно звіту про оцінку майна від 16.02.2019 вартість будинку становить 32608,00 грн (а.с.16-26), а вартість земельної ділянки - 29159,00 грн (а.с.27-39). Отже, з договору купівлі-продажу будинку із земельною ділянкою вбачається, що він був придбаний у період перебування сторін у шлюбі. У період шлюбу придбано сторонами і вантажний причіп ПА-004 , номер шассі 00023889, що вбачається з відповіді територіального сервісного Центру №1444 та наданої на адресу суду облікової картки приватного АМТ, відповідно до якої причіп бортовий до легкового автомобіля, 2013року випуску, зареєстрований на ім`я [PERSON] , придбано 22.03.2013року. В той самий час, квартира за адресою: [ADDRESS] , як випливає з договору купівлі-продажу від 21.01.2015року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу, придбана позивачкою [PERSON] у [PERSON] після розірвання шлюбу із [PERSON] , а саме - 21.01.2015року. Автомобіль Рено Кенго згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на ім`я [PERSON] придбано за договором купівлі-продажу 15.06.2016року, тобто також після розірвання шлюбу між сторонами. Документів та доказів на підтвердження холодильнику «Індезіт», кухонного гарнітуру, м`яких меблів, двох телевізорів «Самсунг», ноутбуку «Леново», пральної машини, пилососу «ЛДЖИ», мікрохвильової печі « ЛДЖИ », електричної печі з духовою шафою та газовою комфоркою, свердлильного станку та електричного генератору суду не надано. Згідно положень ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина 1 ст.61 СК). Здійснення права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 цього Кодексу, відповідно до якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжям. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного Кодексу. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.71 Сімейного Кодексу поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 Сімейного Кодексу щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 січня 2017 року у цивільній справі № 6-2565цс16. Відповідно до частини 1 ст.57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є : 1) майно, набуте до шлюбу; 2) майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй або йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права, визначену ст.60 Сімейного Кодексу України, та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15. Таким чином, надавши оцінку доказам у справі, суд дійшов висновку, що спільною сумісною власністю подружжя належить визнати житловий будинок із господарськими побудовами та спорудами вартістю 32608,00 грн разом із земельною ділянкою площею 0,0620га, наданою для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд вартістю 29159,00 грн, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та автомобільний причеп «Бобер». За правилом, встановленим частиною 1 ст.70 Сімейного Кодексу, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя відповідно до роз`яснень вище наведеної постанови Пленуму Верховного Суду України здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст.372 цього Кодексу при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. В силу вимог ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, об`єктами спільної сумісної власності подружжя, є будинок з земельною ділянкою, розташовані по [ADDRESS] , та вантажний причіп ПА-004 до легкового автомобіля, придбані сторонами у період шлюбу. Ні позивачем, ні відповідачем суми грошової компенсації замість частки у майні на депозитний рахунок суду не внесено. Обставин, які б свідчили про згоду на отримання сторонами компенсації замість частки у майні судом також встановлено. Таким чином, з урахуванням неможливості реального розподілу спірного майна, суд вважає за необхідне при вирішенні спору застосувати правило визнання за подружжям ідеальних часток в майні та залишення його у спільній частковій власності, що відповідатиме засадам справедливості, добросовісності і розумності . З огляду на це суд вважає, що поділ спільного майна подружжя слід провести шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності по Ѕ частині жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , по Ѕ частині земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою, та по Ѕ частині причепу ПА-004, номер шассі 00023889 до легкового автомобіля за кожним, що в подальшому не позбавляє сторони вирішувати питання про припинення права на частку у спільному майні шляхом застосування положень ст.ст. 364,365 Цивільного Кодексу.

Outcome: approved