Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області, Відділу Державного земельного агентства у Глобинському районі Полтавської області, [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS], та за нею лічиться земельна ділянка розміром 0.10 га. Також вказала, що у 2013 році її сусід [PERSON], що мешкає по [ADDRESS], облаштував своє домоволодіння огорожею, яку розмістив на її земельній ділянці, створивши перешкоди позивачці у користуванні будинком. На звернення позивача перемістити огорожу з її земельної ділянки, їй було повідомлено, що рішенням Градизької селищної ради від 02.07.2004 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0.15 га., та в подальшому видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Зазначила, що при таких обставинах конфігурація меж земельної ділянки відповідача знаходиться на частині її земельної ділянки, а також накладається на частину її житлового будинку та сараю за рахунок зменшення розміру земельної ділянки. А тому, на підставі викладеного, позивач і змушена була звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, прохаючи суд визнати незаконним та скасувати рішення Градизької селищної ради від 02.07.2004 року, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку відповідача та скасувати державну реєстрацію Державного акту. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, вказуючи на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, прохав відмовити в їх задоволенні та вказав, що позивачем не надано суду доказів того, що вона є власником чи користувачем земельної ділянки на якій побудований паркан та нею не доведено яким саме чином Рішення Градизької селищної ради від 02.07.2004 року та Державний акт на право власності на земельну ділянку відповідача порушує права позивача. Також вказав, що дійсно побудований паркан можливо порушує права позивача як власника будинку, однак позивач не маючи права власності на земельну ділянку прохає скасувати вказане Рішення та Державний акт, при цьому взагалі не звертається з вимогами про знесення забору, а інших претензій з боку позивача до відповідача бути і не може. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, також надав заперечення на позовну заяву. Представник відповідача - Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, надав заяву про розгляд справи без їх участі, також у наданій заяві вказав, що вважає заявлені позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідача - Відділу Державного земельного агентства у Глобинському районі Полтавської області у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, причини неявки до суду не повідомив. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та допитана як свідок позивач [PERSON] у судовому засіданні повідомили, що дійсно з 2013 року, коли відповідач [PERSON] побудував новий паркан, після чого позивачеві [PERSON] стало незручно користуватися своїм будинком. Суд, вислухавши доводи сторін, пояснення свідків, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на жилий будинок виданого Градизькою селищною радою 14.07.1981 року за №26, зареєстрованого в Кременчуцькому бюро технічної інвентаризації та записаного в реєстрову книгу №10 за реєстровим 1693 від 14.07.1981 року /а.с.5/. Із довідки №155 від 24.01.2014 року, виданої виконкомом Градизької селищної ради, вбачається, що за [PERSON] по обліку селищної ради лічиться земельна ділянка площею 0.10 га. по [ADDRESS] /а.с.11/. Також судом встановлено, що Рішенням Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області від 02.07.2004 року відповідачеві [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0.15 га. за адресою: [ADDRESS] /а.с.8/. На підставі вказаного рішення селищної ради [PERSON] одержав Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯЛ №213106, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі /а.с.9/. Крім того, встановлено, що замовник [PERSON] отримав технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] на території [ADDRESS], зареєстровану в ДП «Центр державного земельного кадастру» 30.04.2010 року /а.с.37-42/. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть учать у справі. Таким чином, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позовних вимог. Згідно з вимогами ч.3 ст.10 та ч.3 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Зі змісту ст.ст.213, 214 ЦПК України слідує, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачем в наданому позові зазначено, що відповідач [PERSON] шляхом облаштування свого домоволодіння розмістив на території її земельної ділянки огорожу, створивши позивачеві перешкоди у користуванні жилим будинком з надвірними будівлями, унеможливив прохід біля них та їх обслуговування та прохала усунути перешкоди у користуванні власністю. При цьому, у самій прохальній частині позову позивач прохає суд визнати незаконним та скасувати рішення Градизької селищної ради від 02.07.2004 року, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку відповідача та скасувати державну реєстрацію Державного акту. Разом з цим, у судовому засіданні позивач та її представник пояснили, що спірні правовідносини виникли між учасниками процесу саме у 2013 року після встановлення відповідачем огорожі, однак ані позивачем, ані її представником достеменно не вказано та не підтверджено документально яким саме чином відповідач порушив право позивача на її земельну ділянку (позивач вказує, що огорожа побудована на території її земельної ділянки) та позивачем не надано правовстановлюючого документа на підтвердження факту належності земельної ділянки позивачеві [PERSON] В доведення позовних вимог позивач [PERSON] послалася на висновок судової земельно-технічної експертизи від 17 травня 2014 року №4/6-14, згідно якого виявлено, що місцезнаходження ділянки [ADDRESS] зазначено помилково, межі земельної ділянки [ADDRESS] перетинаються з межами земельної ділянки [ADDRESS], внаслідок чого спостерігається накладання земельної ділянки [NUMBER] на земельну ділянку [NUMBER], а саме в межах земельної ділянки площею [ADDRESS] включена частина земельної ділянки [ADDRESS], з розміщеними на ній будівлями та спорудами, що належать на праві приватної власності [PERSON] /а.с.51-66/. Та, на підставі вищевказаного висновку позивач вважала, що вказана земельна ділянка відповідача не відповідає кадастровому плану та накладається на земельну ділянку, що перебуває у її користуванні. Також вважала, що в процесі приватизації [PERSON] земельної ділянки площею 0.15 га. було порушено право на земельну ділянку, якою користується позивачка. Проте, такі доводи позивача не заслуговують на увагу, враховучи наступне. Відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Згідно ч.1 ст.118 цього Кодексу (чинній на момент подання заяви) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У п.3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15092 «Про приватизацію земельних ділянок» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані її для цілей, передбачених ст.1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Згідно ст.55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Відповідно до п.2.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція), межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Згідно до п.2.4 Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив'язкою не менше двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним вирахуванням координат поворотних точок меж (у державній або умовній системі координат) і площі земельної ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки. Тобто, саме погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, що щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності. Таким чином, суд враховуючи матеріали справи приходить до висновку про те, що межі земельної ділянки за адресою відповідача по [ADDRESS] погоджені із суміжними землевласниками, землекористувачами, що підтверджується актом визначення меж земельної ділянки у натурі від 2008 року, підписаним позивачем [PERSON] /а.с.40 зі звороту/. А тому, знаходження будівель і споруд, що належать [PERSON], на земельній ділянці [PERSON] не може саме по собі вважатись накладенням земельних ділянок одна на одну. Крім того, судом також встановлено, що на земельну ділянку, що перебуває у користуванні [PERSON], немає розробленої технічної документації, технічна документація розроблена тільки на земельні ділянки, що належать [PERSON], а тому неможливо встановити факт накладення земельних ділянок одна на одну згідно кадастрового плану. Враховуючи вищевикладене, позивачеві слід відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не доведено в чому саме полягає порушення її права, так, як [PERSON] звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, а фактично прохала суд визнати незаконним та скасувати рішення Градизької селищної ради від 02.07.2004 року, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку відповідача та скасувати державну реєстрацію Державного акту. Щодо наданих пояснень представника відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності, суд приходить до наступного. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Outcome: dismissed