Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про: - розірвання шлюбу, зареєстрованого 25 жовтня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 122, між нею та її чоловіком [PERSON]; - стягнення з [PERSON] аліментів на утримання їхньої малолітньої доньки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи із дня предявлення позову до суду до досягнення донькою повноліття; - стягнення з [PERSON] аліментів на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи із дня предявлення позову до суду до досягнення донькою дочкою трирічного віку. Позовні вимоги обґрунтувала тими обставинами, що з 25 жовтня 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], яка перебуває на її утриманні. Подружнє життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя, шлюб та сімю, втрату почуття любові та поваги один до одного, що призводило до постійних сварок. Відповідач нехтував сімейними цінностями, не піклувалася про створення в сімї моральної атмосфери, основаної на почуттях взаємної любові, поваги та взаємодопомоги. На даний час із відповідачем шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо. Наміру зберігати сімю вона не має, а тому просила розірвати укладений шлюб. Після припинення шлюбних відносин відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, не бере участі у його вихованні. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Надаючи пояснення, послалася на обставини, викладені у поданій до суду заяві. Відповідач в судовому засіданні позовну вимогу про розірвання шлюбу визнав, проти задоволення позовних вимог, щодо стягнення аліментів у розмір 1000 гривень на дружину та дитину заперечив. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно\~оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засідання встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ОК №\~168677, виданим 25 жовтня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 122. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ОК № 288246, виданим 23 грудня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 156. Між позивачем та відповідачем, внаслідок різних характерів, поглядів на шлюб та сімю виникають сварки. Розглядаючи спір про розірвання шлюбу, суд повинен виходити з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сімю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові, поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Сторони не мають наміру зберігати шлюб, у звязку із втратою взаємної любові та поваги, почуття сімейної єдності. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин і звернення позивача до суду є те, що між сторонами фактично не існує сімейних стосунків. Сімейні відносини розладились через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя, шлюб та сімю, постійні сварки, не готовність подружжя вести подальше спільне життя. Між сторонами втрачено почуття любові та поваги одне до одного, сторони наміру примирятися не мають, шлюб сторін носить формальний характер. Статтею 104 Сімейного кодексу України передбачені підстави припинення шлюбу. Однією з таких підстав є його розірвання. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною 1 ст. 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Приймаючи до уваги згоду сторін на розірвання шлюбу, проживання сторін окремо одна від одної, малолітня дочка проживає з позивачем окремо від відповідача, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, суд вважає, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 551 гривня 20 копійок, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією КБ «ПРИВАТБАНК» №\~0.0.656316639.1 від 21 листопада 2016 року. Понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. Статтею 5 Сімейного кодексу України визначено, що держава охороняє сімю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сімї. Моральне виховання та матеріальне утримання дітей є одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає з усталених моральних принципів суспільства й чинного законодавства. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Цей обовязок закріплений у ст.ст. 51, 52 Конституції України, ст.ст. 180-201 Сімейного кодексу України. На підставі положень статті 180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, або за рішенням суду. До розгляду справи судом, згоди щодо утримання дочки сторонами не досягнуто. В даний час їхня дочка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Миронівка-житло» Миронівської міської ради № 1435 від 16.11.2016. Відповідач не надає матеріальної підтримки та не бере участі у вихованні дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України за № 789-XII від 27.02.1991 року, закріплено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Сімейний кодекс України містить положення щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька. Оскільки обовязки по утриманню дитини батьки несуть спільно, то з відповідача, який являється працездатним, проте в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліменти підлягають стягненню в примусовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 1 ст. 184 Сімейного Кодексу України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За правилами статті 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідачем 21 грудня 2016 року подано заперечення на позов. У запереченнях відповідач просив суд стягнути з нього аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 400,00 грн. щомісячно, а на утримання позивача - 300,00 грн. щомісячно. Вказані заперечення обґрунтовує тим, що не має змоги платити аліменти на утримання доньки та дружини у сумі, що позивач вказала у своєму позові, оскільки тоді він опинитись у скрутному матеріальному становищі. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач не надав доказів про наявність обставин, передбачених\~ст. 182 Сімейного Кодексу України, які мають братися судом до уваги при визначенні розміру аліментів на дитину, зокрема щодо його незадовільного стану здоровя, непрацездатної дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. Відповідач офіційно працевлаштований, працює водієм автотранспортних засобів ПАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів», отримує регулярний дохід, а тому на підставі ст. 183 Сімейного кодексу України, суд вважає за можливе стягнути з нього аліменти в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з 21 листопада 2016 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини є обґрунтованою, справедливою та законною, а тому відповідач повинен сплачувати позивачеві аліменти на утримання їх малолітньої дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки усіх видів доходів (заробітку) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 21 листопада 2016 року до досягнення дочкою повноліття. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення донькою [PERSON] трирічного віку, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. У відповідності до ч. 2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Сімейним законодавством України передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обовязковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Таким чином, оскільки з позивачем проживає їх спільна з відповідачем малолітня донька, позивач має право на утримання (аліменти) від відповідача до досягнення [PERSON], [INFO], трирічного віку, тобто до 11 грудня 2017 року включно. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходить з того, що відповідач має працездатний вік, працює та отримує дохід, інших утриманців немає. З цих міркувань, а також враховуючи принцип справедливості та розумності, суд присуджує кошти (аліменти) на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/4 частини від доходу відповідача. Відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Рішення в частині стягнення аліментів з відповідача в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного, ст. ст. 104, 105, 109 114, 141, 180 - 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial