Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить визначити право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] та зазначити в розмірі 1/1 частини майна за позивачем. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що їй належить 37/50 часток домоволодіння [ADDRESS] , інші 13/50 часток належать відповідачу [PERSON] . Позивач посилається на те, що будинок фактично розділений між співвласниками на окремі домоволодіння, які мають окремі входи. Вона бажає оформити право власності на належне їй нерухоме майно на себе в цілому. Договір про виділ в натурі частки з майна неможливо укласти, оскільки на частку відповідачки накладено арешт. Вказує, що підстав для проведення будівельно-технічної експертизи немає, оскільки відповідачка згодна на поділ спільного часткового майна. Тобто позивач фактично звертається до суду з позовом про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Пояснила, що вона зверталася до приватного нотаріуса щодо укладання договору про виділ частки в натурі, однак, її не влаштував розмір оплати нотаріусу. До державної нотаріальної контори вона не зверталася. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, пояснила, що 13/50 часток домоволодіння [ADDRESS] належать їй та вона згодна на виділ у натурі частки позивачки з майна. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність. Представник третьої особи - Маріупольської міської ради в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, враховуючи, що у позивача відсутні підстави для звернення до суду, оскільки до суду мають право звертатися особи, чиї права порушені. В даному випадку права позивача не порушені, оскільки нотаріус може оформити відповідний договір про виділ частки в натурі із майна, що є у спільній частковій власності, між сторонами, які згодні на розподіл, тобто спір між сторонами відсутній. Підтверджень щодо звернення до нотаріуса та отримання відмови в оформленні відповідного договору позивачем не надано. Також представник просив звернути увагу на те, що позивачка зверталася до ЦНАП з заявою щодо надання офіційної відмови в реєстрації права власності, їй було роз`яснено порядок звернення з заявою про реєстрацію права власності та необхідний для реєстрації перелік документів, однак, з такою заявою позивачка не зверталася. В подальшому представник третьої особи надав заяву про розгляд справи в його відсутність. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивачем на обґрунтування позовних вимог надано копії наступних документів: свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19.11.1993р., згідно з яким [PERSON] успадкувала майно [PERSON] у виді належного останній домоволодіння [ADDRESS] ; ухвала Жовтневого райсуду м.Маріуполя від 19.11.1998р., якою затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] , згідно з якою за [PERSON] затверджено 37/50 часток в загальному домоволодінні [ADDRESS] , за [PERSON] - 13/50 часток та визначено порядок користування земельною ділянкою; витяг про державну реєстрацію прав МКП «Маріупольське БТІ» від 17.05.2012р., відповідно до якого [PERSON] в порядку приватної спільної часткової власності належить 37/50 часток домоволодіння [ADDRESS] ; державний акт на право власності на земельну ділянку від 11.10.2011р. за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000га, на ім`я [PERSON] ; рішення колегії Центральної райадміністрації Маріупольської міської ради від 24.07.2019р. №97, згідно з яким житловий будинок (37/50 частки) та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , які належать [PERSON] , визначити за адресою: [ADDRESS] , та відповідний витяг з бази реєстру адрес. З досліджених доказів вбачається, що [PERSON] в порядку приватної спільної часткової власності належить 37/50 часток домоволодіння [ADDRESS] , яким визначено адресу: [ADDRESS] . Згідно з довідкою від 30.10.2019р. позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою від 09.01.2020р. відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , третя особа [PERSON] - за адресою: [ADDRESS] . Згідно з листом ЦНАП Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 10.03.2020р. на звернення позивача від 25.02.2020р. стосовно надання офіційної відмови в реєстрації права власності на житловий будинок [PERSON] роз`яснено порядок звернення з заявою про реєстрацію права власності та необхідний для реєстрації перелік документів. Доказів щодо накладення арешту на домоволодіння [ADDRESS] або його частину суду не надано. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння користування і розпорядження своїм майном. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1. ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Ч.4 статті передбачено, що договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Разом з тим, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК України). Крім того, у тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина приміщень, яка перевищує за розміром його частку, суд повинен вирішити питання про стягнення з нього відповідної грошової компенсації та зазначити в рішенні фактичні ідеальні частки в праві власності на будинок після його поділу. У справах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину, яка відповідає розміру часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток із присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У разі поділу жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона становить, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13 та у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 161/5405/15-ц (провадження № 61- 2053св18). [PERSON] не надала доказів того, що відповідач по справі не надала своєї згоди на виділення її частки домоволодіння в окреме домоволодіння (будинок), крім того відповідач в судовому засіданні не заперечувала проти виділення частки позивачки. Відсутні докази звернення позивачки і до органів місцевого самоврядування з цього питання. Крім того, позивачем не надано експертного висновку про можливість виділення її частки домоволодіння в окреме домоволодіння, що належна позивачу частина домоволодіння є ізольованою від частки, що належить відповідачу, має окремий вихід, окремі системи енерго- і водозабезпечення, і є технічна можливість виділення її в натурі з об`єкту нерухомого майна та припинення права спільної часткової власності на неї та що виділ частки майна не порушує прав інших співвласників на володіння, користування та розпорядження належними їм частками в зазначеному домоволодінні. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку що позивачем не доведено (не надано належних та допустимих доказів) позовних вимог, про відсутність підстав для задоволення позову, у зв`язку з його не обґрунтованість та не доведеністю. На підставі ст.ст. 15,16,181,182,183,316,328,379,383,386 ЦК України,

Outcome: dismissed