Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на ? частину домоволодіння, розташованого по вул. Дитинства,9 в м. Дніпрі, яке складається із житлового будинку літ. А-1, гаража літ. Б, вбиральні літ. В, сараю літ. Г, сараю літ. Д, погрібу з шийкою літ. Е, колодязя літ. к, огорожі №1-3, мощення -1 та на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,1162га, розташованої по вул. Дитинства,9 в м. Дніпрі, яка складається з 0,1000га обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,0162га ведення особистого підсобного господарства. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 09 вересня 1972 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. За час сумісного проживання за спільні кошти ними було придбано домоволодіння по вул. Дитинства,9 в м. Дніпро. 21 лютого 1998 року відповідач отримав Державний акт на право приватної власності на землю, розташовану за адресою вул. Дитинства,9 в м. Дніпро, загальною площею 0,1162 га, яка складається з земельних ділянок розміром 0,0162 га для ведення особистого підсобного господарства та 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 01 травня 2016 року рішенням суду шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, а тому підлягає розподілу між ними в рівних частинах. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що в період шлюбу з позивачем ними було придбано домоволодіння №9 по вул. Дитинства в м. Дніпро. Придбаний будинок, ними був фактично перебудований у звязку з чим в 1983 році на його імя замість договору купівлі-продажу було видано свідоцтво про право власності. В 1998 році для обслуговування цього будинку на його імя був виданий Державний акт про право власності на землю. Виходячи з того, що спірне майно було набуто за час шлюбу, то не заперечував проти прав позивача на його половину. Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 09 вересня 1972 року (а.с. 9). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.9) За час шлюбу сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.1978 року було придбано домоволодіння №9 по вул. Дитинства в м. Дніпро ([PERSON]) (а.с.8). Як зазначили в судовому засіданні сторони, що саме підчас шлюбу ними було фактично побудовано новий будинок замість старого придбаного за договором купівлі-продажу та отримано свідоцтво про право власності на нього. Так, 21 грудня 1983 року виконавчим комітетом Самарської районної Ради народних депутатів було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на будинок №9 по вул. Дитинства в м. Дніпро замість договору купівлі-продажу від 21.12.1978 року (а.с.8). Із матеріалів справи вбачається, що 21 лютого 1998 року [PERSON], отримав державний акт на земельну ділянку, площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 0,0162 га для ведення особистого підсобного господарства по вул. Дитинства,9 в м. Дніпро на підставі рішення виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів від 22 січня 1998 року № 144 (а.с. 15). Згідно зі\~статтею 22 КпШС України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить\~стаття 60 СК України). Згідно з пп. 1, 4\~Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України\~цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004\~року. Цивільний кодекс України\~застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності\~Цивільним кодексом України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Статтею 105 ЦК УРСР\~(у редакції чинній на час будівництва спірного будинку) передбачено, що громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу або без належно затвердженого проекту, або з істотним відхиленням від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-606цс15) стосовно правового статусу майна подружжя, отриманого до 2004 року, судова палата у цивільних справах погодилась з рішенням суду першої інстанції, за яким, визнаючи будинок спільним сумісним майном подружжя, суд відповідно до статей\~22,\~25 КпШС України\~(аналогічні положення містять статті\~60,\~62 СК України) дійшов висновку про статус спірного майна як спільно нажитого, оскільки його побудовано та введено в експлуатацію в період шлюбу. Отже, оскільки спірний будинок було побудовано, введено в експлуатацію та видано свідоцтво про право власності в період шлюбу сторін, то цей будинок є спільним майном подружжя, а тому, суд приходить до висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цього будинку за правилами\~ст. 22 КпШС України. Що стосується земельної ділянки, то суд дійшов наступного. Відповідно до положень статей\~6,\~17 ЗК України\~1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений\~наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і\~статті 22 КпШС України, які були чинними на час передання [PERSON] у власність спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі\~статті 30 ЗК України\~1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних\~статті 120 ЗК України\~та\~статті 377 ЦК України. Відповідно до\~статті 22 КпШС України, чинного на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі\~статтею 28 КпШС України\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні норми містяться і в статтях\~60,\~63,\~70 СК України, частині третій статті\~368, частині другій статті\~372 ЦК України. Отже, хоча спірна земельна ділянка і належить [PERSON] на праві приватної власності, між тим, оскільки на вказаній ділянці він разом зі своєю дружиною [PERSON] побудували будинок, то у останньої виникло право власності на цю земельну ділянку, а тому суд приходить до висновку про те, що позивач має право на 1/2 частину цієї ділянки. Таким чином, виходячи з викладеного, суд вважає, вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved