Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач,[PERSON], звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу до відповідача, [PERSON]., вказуючи на те, що з відповідачем по справі знаходиться у шлюбі, який був зареєстрований службою з укладення шлюбів Головного управління по справах населення та громадянства Міністерства внутрішніх справ Турецької Республіки за реєстраційним номером свідоцтва № 159/53 від 24.12.2010 року. Сторони мають спільну неповнолітню дитину, [PERSON], [INFO]. Спору про місця проживання на утримання дитини не має. Шлюбно-сімейні відносини з відповідачем припинені у звязку з відсутністю взаємоповаги та взаєморозуміння один до одного. У судовому засідання позивач та її представник підтримали позовні вимоги, пояснивши,що з відповідачем [PERSON] позивач не проживає з 2012 року. З цього часу не мають спільного бюджету та не ведуть спільне господарство. Шлюбно-сімейні відносини з відповідачем припинені у звязку з відсутністю взаємоповаги та взаєморозуміння один до одного. Примирення не можливе. Спору про місце проживання дитини не має. Відповідач зобовязаний по рішенню суду сплачувати аліменти. Майновий спір відсутній. Після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище « Рисова». Позивач згодна нести судові витрати по справі. Просять суд позов задовольнити. Представник відповідача відмовилася в судовому засіданні давати пояснення по суті позову, однак зазначила, що позов не визнає. Просить суд, в інтересах неповнолітньої дитини відмовити позивачеві в задоволенні позову. Відповідач у судове засідання не одноразово незявлявся. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується його заявами про відкладення справи. Письмових підтверджень щодо причин неявки до суду не надав, у звьязку з чим у відповідності до ч.4 ст.169 ЦПК України суд вважає, що справі слід вирішити у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. З'ясувавши думку сторін, судом встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Так, сторони з 24.12.2010 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований службою з укладення шлюбів Головного управління по справах населення та громадянства Міністерства внутрішніх справ Турецької Республіки за реєстраційним номером свідоцтва № 159/53. Сторони мають спільну неповнолітню дитину сина - [PERSON] [INFO], який є громадянином України. Неповнолітня дитина проживає з позивачем, що підтверджується довідкою з ЖКП-1. Відповідно до інформації з Купянського відділу Національної поліції Харьківської області, підтверджується факт неприйазнених відносин між сторонами по справі та проведенням з відповідачем профілактичних бесід о недопущенні антигромадської поведінки відносно позивача. За вироком Купянського міськрайсуду Харківської області від 10.12.2014 року, відповідача було визнано виним у скоєнні кримінального правопорушення за ст.125 КК України по факту нанесення тілесних ушкоджень батьку позивача, коли він проводжав онука та свою доньку, позивача по справі на відпочинок. Довідкою з відділу державної виконавчої служби Купянського міськрайонного управління юстиції підтверджується факт наявності заборгованності у відповідача по аліментам на утримання свого неповнолітнього сина [PERSON]. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені по причині відсутності взаємоповаги та взаєморозуміння один до одного. Сторони мають спільну неповнолітню дитину, [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні. Спір про місце проживання та утримання дитини відсутній. Майновий спір відсутній. Примирення не можливе. (а.с. 5-33). Відповідно до ст. 13 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, документи, які були складені, видані чи засвідчені та скріплені офіційною печаткою на території однієї з Договірних Сторін, або їх засвідчені копії не підлягають легалізації на території іншої Договірної Сторони. Документи, видані офіційними органами Договірних Сторін, мають таку саму доказову силу й на території другої Договірної Сторони. Відповідно до ст. 23 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, у справах про розірвання шлюбу у випадку, коли один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а інший - громадянином другої, розгляд справи про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя визначатиметься законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання. Якщо на момент подання заяви про розірвання шлюбу та роздільне проживання один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - другої Договірної Сторони і один з них проживає на території однієї Договірної Сторони, тоді компетентні установи обох Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати справу. У цьому випадку вони застосовують законодавство своєї держави. Відповідно до ч.2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно зі ст. 21 ч.1 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, оцінивши достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права приходить до висновку, що при таких обставинах подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та порушує її права, інтереси і свободи, що має істотне значення, у звязку з чим, шлюб між позивачем і відповідачем підлягає розірванню.

Outcome: approved