Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів, шляхом їх збільшення. В обґрунтування позову зазначила, що з 18.09.2004 року по 26.01.2010 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO]. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29.02.2012 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісячно , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 16.01.2012 до повноліття доньки. На разі, мінімальний розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, замість 30%, як було раніше. У зв'язку з цим, позивач звернулася до суду для зміни розміру аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] Сторони в судове засідання не з?явилися. Про дату, час і місце судового засідання були повідомлені своєчасно та в установленому законом порядку. Через канцелярію суду надійшла заява позивача [PERSON], відповідно до якої вона просить розглянути справу у її відсутності, позов підтримує. Відповідач [PERSON] через канцелярію суду надав заяву щодо розгляду справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. У зв'язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.09.2004 року по 26.01.2010 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим Заводським відділом РАЦС Запорізького МУЮ 02.02.2010, актовий запис № 08 (а.с. 8) Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим Заводським відділом РАЦС Запорізького МУЮ 26.10.2006, актовий запис № 483 встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , яка народилася [INFO]. Матір'ю дитини є [PERSON] (а.с.7), яка в подальшому , після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] ( а.с.9) . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачем. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29.02.2012 року з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісячно , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з 16.01.2012 до її повноліття . Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов'язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати. Відповідно до ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.3 зазначеної Конвенції встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування(пункт 1 статті 18 цієї Конвенції. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. З аналізу вище зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття. Згідно з ч. З ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, а саме дітей віком від 6 до18 років з 1 січня 2018 року складає 1860 гривень. Відповідні зміни в мінімальному розмірі аліментів були прийняті 17.05.2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів». Отже на разі, мінімальний розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, замість 30% як було раніше. Відповідно до вимог ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням ся або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так, з часу стягнення у 2012 році з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] відбулися зміни законодавства . На теперішній час розмір аліментів, який було стягнуто за рішенням суду є меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а отже, цей розмір на даний час не можна вважати необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, як це регламентовано ч.2 ст. 182 СК України. За вказаних обставин, суд вважає, що раніше визначений за рішенням суду розмір аліментів підлягає збільшенню. Окрім того, згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При пред'явленні позову позивачем судовий збір не сплачувався , оскільки , на підставі п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» , він звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч.6 ст. ст. 141 ЦПК України , якщо сторону , на користь якої ухвалено рішення , звільнено від сплати судових витрат , з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб , які їх понесли , пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог , а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку , встановленому Кабінетом Міністрів України . Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючі викладені обставини та повне визнання позову відповідачем до початку розгляду справи суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави - 50 відсотків судового збору

Outcome: approved