Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій зазначає, що між нею та [PERSON] 28.09.2005 р. було укладено договір довічного утримання (догляд). [PERSON] померла [INFO] , у зв`язку з чим, їй на праві власності належить кв. [ADDRESS] . Позивач вказує, що на даний час в кв. [ADDRESS] залишається зареєстрованим її колишній зять [PERSON] , [INFO] . Також, позивач зазначає, що відповідач [PERSON] в вищезазначеній квартирі не мешкає з 2012 року, будь-які власні речі відповідача в квартирі відсутні. Внаслідок реєстрації відповідача вона не може реалізувати певні права, пов`язані зі змістом права власності, зокрема не може вільно розпоряджатись та користуватись своєю власністю, оскільки вимушена нести додаткові витрати, пов`язані із сплатою комунальних послуг, які нараховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб. Окрім цього, позивач вказує, що за усною домовленістю відповідач повинен був знятися з місця реєстрації ще у 2015 році після розлучення з її донькою, але до цього часу добровільно не знявся, про долю колишнього зятя їй нічого не відомо, оскільки місце його перебування їй невідомо. У зв`язку з тим, що вона є власником вказаної вище квартири та відповідач не є членом її сім`ї, але залишається зареєстрованим у її квартирі, яка належить їй на праві власності, вона не має можливості вільно розпоряджатися та користуватися своєю квартирою, несе додаткові витрати за комунальні послуги, а відповідач не мешкає в квартирі з 2012 року по теперішній час без поважних причин понад рік, вважає, що відповідач повинен бути визнаний таким, що втратив право користування вищезазначеною квартирою. У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування кв. [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати у розмірі 908,00 грн.; справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак у позовній заяві просила розглядати справу без її участі, зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с. 2-5). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином через засоби поштового зв`язку та через оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 22-23, 24, 29, 30), причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав, у зв`язку з чим, зі згоди позивача та на підставі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що 28.09.2005 р. між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Надтокою З.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3946, згідно з яким [PERSON] передала у власність [PERSON] належну її однокімнатну квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язалася довічно повністю утримувати [PERSON] (а.с. 7), про що також свідчить витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 1534812 від 28.09.2005 р. (а.с. 10). [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 30.09.2011 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернівського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 13). Так, судом встановлено, що [PERSON] є власником кв. [ADDRESS] , що підтверджується витягом Комунального підприємства «Тернівське бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8826437 від 02.11.2005 р. (а.с. 8), витягом державного нотаріуса Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Надтоки З.В. від 16.03.2012 р. про зняття заборони відчуження вказаної вище квартири, зареєстрованого в реєстрі за № 775 (а.с. 9), технічним паспортом на кв. [ADDRESS] , виготовленого Колективним підприємством «Тернівське бюро технічної інвентаризації» станом на 02.11.2005 р. (а.с. 11-12). Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області від 14.06.2021 р., відповідач [PERSON] , як зять власника майна, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідно до акту № 645 від 29.06.2021 р., складеного управителем багатоквартирного будинку КП «ТЖКП», відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не мешкає в ній з 2012 року по теперішній час (а.с. 15). Також, з позовної заяви видно, що за усною домовленістю з позивачем, відповідач повинен був знятися з місця реєстрації ще у 2015 році після розлучення з донькою позивача, але до цього часу добровільно не виписався. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. А тому, в розумінні вищевказаної статті, відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача [PERSON] .. За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З огляду на викладене, позивач є власником спірної квартири та може здійснювати своє право на власний розсуд. На підставі ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до правових позицій, викладених у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач з 2012 року в спірній квартирі не мешкає, дана квартира належить позивачу, на підставі договору довічного утримання від 28.09.2005 р., а тому відповідач позбавлений права користуватися вказаним житловим приміщенням. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Згідно з ч. 3 ст. 41, ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Крім того, у відповідності до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved