Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом (а.с.1-5) до приватного підприємця [PERSON], власника фірми «Юліка», у якому зазначила, що працювала у відповідача продавцем кавярні у кондитерському магазині «Вацак», що знаходиться у м. Рівне, по вулиці Соборна, 277, з 15 липня 2012 року по 18 вересня 2013 року включно. Фактично була допущена до роботи директором [PERSON], однак без належного оформлення, передбаченого нормами трудового законодавства. Факт її роботи підтверджується табелями обліку робочого часу по кавярням фірми «Юліка» у м. Рівному за травень, червень, липень 2013 року; видатковими накладними від 17 вересня 2013року, у яких отримувачем товару значиться ПП [PERSON] (дочка власника) та вказується адреса кавярні в кондитерській «Вацак»; копіями інших видаткових накладних, згідно яких позивач отримувала товар, а відтак проставляла свої підписи поряд з підписами осіб, котрі здійснювали відвантаження товару; оригіналом графіку роботи торговельної точки «Вацак», у якому вказано режим роботи, номер ваги 4329187, передбачено розмір щоденної заробітної плати, премій та штрафів; оригіналом акту прийому-передачі ТМЦ на торговельній точці «Вацак» від 27.03.2013; оригіналом інвентаризаційного опису ТМЦ, що знаходиться на торговій точці «Вацак»; оригіналом паспорту на вимірювальний прилад: ваги електронні за № 04329187, де у назві підприємства зазначено «ПП [PERSON]О.»; оригіналами розрахункових квитанцій про сплату ПП [PERSON] за оренду приміщення кавярні; оригіналом зошита по касі кавярні «Вацак» за вересень 2013 року, тощо. Згідно графіка роботи позивачка мала вийти на роботу 18 вересня 2013 року, однак прийшовши цього дня на роботу її повідомили, що після проведеної ревізії в кавярні виявлено велику нестачу, а тому вона більше не повинна виходити на роботу. При цьому, позивачці не могли назвати конкретну суму виявленої недостачі, а лише сказали, що вона є великою та перевищує 2\~000 гривень. Цього дня їй відмовили у виплаті заробітної плати за 13, 14, 15 та 18 вересня 2013 року, а також не була проведена виплата доплати за два місяці роботи, яка проводиться за результатами ревізії. Окрім того, відповідач не здійснив позивачці виплату заробітної плати та премії за виїзну торгівлю на майдані Незалежності в місті Рівне в період з 23 серпня 2013 року по 01 вересня 2013 року включно. В порушення вимог трудового законодавства позивачці щомісячна виплата заробітної плати проводилася менше ніж встановлена мінімальна заробітна плата. При цьому, за умови 15 чергувань або ж 16 чергувань на місяць та 12-годинного робочого часу, відпрацьований позивачкою час перевищував місячну норму робочого часу в місяць, однак надурочні години не оплачувалися у подвійному розмірі. Відповідачем не дотримано вимоги про надання працівнику за кожний рік роботи відпустки тривалістю 24 календарних дні. Беручи до уваги, що відповідачем порушено вимоги ст.116 КЗпП України, за якими при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, з відповідача належить стягнути на користь позивачки її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки звільнення з роботи по відношенню до неї було неправомірним та відбулося за умисно сфальшованих результатів ревізії наявності матеріальних цінностей, з якими її ніхто не ознайомив. В результаті звільнення позивачку позбавлено заробітку, тобто засобів для існування, та позбавлено гарантованого Конституцією України права на працю та на оплату праці. Ці протиправні дії відповідача привели до таких негативних наслідків: сором, приниження, відчай, душевний біль; втрата душевної рівноваги, спокою тощо. За викладених обставин просила суд встановити факт трудових відносин між нею та фірмою «Юліка» приватного підприємця [PERSON] в період з 15 липня 2012 року по 18 вересня 2013 року включно; визнати незаконними дії відповідача щодо звільнення її з роботи, виплати заробітної плати, надурочних робіт та щодо ненадання щорічної оплачуваної відпустки; зобовязати відповідача провести донарахування та виплату належних їй сум заробітної плати та компенсації за час невикористаної відпустки на день звільнення з роботи; стягнути з відповідача на користь позивачки середню заробітну плату за час затримки виплати розрахункових коштів з 19 вересня 2013 року по день фактичного розрахунку; стягнути з відповідача на її користь моральну школу у розмірі 10.000 гривень, а судові витрати по справі покласти на відповідача. У судовому засіданні 24 грудня 2014 року представник позивача [PERSON] подала заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України (а.с.137-144), у якій зазначила, що під час розгляду справи встановлено, що юридично фірми «Юліка» не існує, а тому просила надалі усі позовні вимоги [PERSON] вважати такими, що подані до приватного підприємця [PERSON]. Окрім того, у позовній заяві [PERSON] зазначалось, що точний розрахунок недоплаченої їй відповідачем заробітної плати за період роботи з 15 липня 2012 року по18 вересня 2013 року, компенсації за час невикористаної відпустки та середньої заробітної плати за час затримки виплати розрахункових коштів буде надано суду після надання відповідачем табелів обліку робочого часу та інших документів, на підставі чого проводилася виплата заробітної плати за вказаний період. Оскільки, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України представник відповідача не надав суду жодного доказу на підставу своїх заперечень проти позову, розмір заробітної плати, котру виплачував відповідач [PERSON], визначено на підставі оригіналу графіку роботи торгівельної точки (кавярні) «Вацак», за яким режим роботи торгівельної точки встановлено з 9:00 до 21:00, тобто 12 годин за зміну (день), а також визначено розміри виплат заробітної плати та доплат. На підставі цих даних заробітна плата позивачки за місяць роботи, яку їй виплачував відповідач становила 1012,50грн. Розрахунки заробітної плати, яку необхідно було виплачувати [PERSON], проведено з врахуванням мінімальної заробітної плати, відпрацьованих годин згідно режиму робочого часу, фактично проведених виплат заробітної плати відповідачем та інших документів, що містяться в матеріалах справи. Всього за період роботи з 15 липня 2012 року по 18 вересня 2013 року [PERSON] недоплачена заробітна плата у розмірі 7\~047,59грн. та 1\~190,45грн. компенсації за час використаної відпустки. Окрім того, станом на 24 грудня 2014 року визначено середній заробіток за час затримки виплати [PERSON] розрахункових коштів, який становить 27 830,40грн. У судовому засіданні 28 травня 2015 року представник позивача [PERSON] подала заяву про уточнення розміру позовних вимог (а.с.212-219), у якій надала суду розрахунки належних до виплати [PERSON] сум заробітної плати, які нею проведено з врахуванням розміру мінімальної заробітної плати, відпрацьованих годин згідно режиму робочого часу, фактично проведених виплат заробітної плати відповідачем (обчислених у розмірі 1012,50грн. на місяць) та інших документів, що містяться в матеріалах справи. За цими розрахунками за період з 15 липня 2012 року по 18 вересня 2013 року [PERSON] належить виплатити недоплачену ПП [PERSON] заробітну плату у розмірі 6.467,57грн. та 1\~100,12грн. компенсації за час невикористаної відпустки. Окрім зазначених сум, на користь позивачки відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки виплати їй розрахункових коштів за період з 19 вересня 2013 року по 28 травня 2015 року включно в сумі 36 726,88грн. та відшкодувати їй витрати, повязані із проведенням почеркознавчої експертизи, в розмірі 900,48грн. У судовому засіданні 18 червня 2015 року представник позивача [PERSON] подала заяву в порядку ст. 31 ЦПК України про збільшення розміру позовних вимог, а саме збільшення розміру середнього заробітку за час затримки виплати [PERSON] розрахункових коштів за період з 19 вересня 2013 року по 18 червня 2015 року включно до 37939,56грн. (86,62грн. х 438 робочих дні затримки виплати). Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст. 128 ЦПК України, та не подав суду письмові заперечення проти позову із зазначенням доказів, що підтверджують його заперечення. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. В заперечення проти позову зазначив, що позовні вимоги позивач обґрунтовує рядом доказів, які вважає зводяться до приватного підприємця [PERSON], зокрема, це: паспорт на електровимірювальний прилад, який оформлено на [PERSON]; відповідними розрахунками штрафів тощо, де міститься номер цього електровимірювального приладу; видатковими накладними, де отримувачем значиться [PERSON]; трудовим договором, який укладено [PERSON] з працівницею. Тобто є безліч документів, в яких фігурують фактично представники цього прізвища [PERSON]. За наведеного, представник позивача вважає, що це є сімейний бізнес, з чим представник відповідача категорично не погоджується. На підтвердження покликається на покази свідків, яких запросила сторона відповідача, а саме [PERSON], яка посвідчила суду, що частина магазину по вулиці Гетьмана Полуботка, 4 раніше належала [PERSON], яка здійснювала в ньому господарську діяльність. Відносно того, що [PERSON] працювала комерційним директором, то представник відповідача вважає це лише припущенням, яке нічим, окрім показань свідків не підтверджується. Як зясувалося, [PERSON] працювала офіційно продавцем продовольчих товарів, вона не була уповноважена приймати на роботу інших осіб й не діяла в інтересах [PERSON] Про це представнику [PERSON] підтвердив сам [PERSON], що й він оголосив у судових засіданнях. З приводу того, що торгова точка «Вацак» належала [PERSON] також є припущенням і підтверджується фактично показами цих же самих свідків, а також єдиним документом Свідоцтвом про реєстрацію фізичної особи-підприємця. Однак, представник відповідача вважає, що не є проблемою взяти копію такого свідоцтва й мотивувати, що комусь щось там належить. Згідно показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] приміщення, де знаходилася кавярня, перебувало у суборенді торгового центру «Вацак», однак договору суборенди суду надано не було. Квитанції, які надано як доказ плати за орендну плату датовані 2012 роком. Щодо проведення інкасації свідки [PERSON], [PERSON] не підтвердили, що вони були уповноважені на одержання якихось коштів з якихось торгових точок. Позивачем як доказ надана роздруківка з офіційного сайту й, за її поясненням, таке оголошення могла зробити лише «Юліка» або [PERSON], з чим представник відповідача не погоджується, оскільки вважає, що в Інтернеті можна багато яких оголошень розмістити і будь-що написати. [PERSON] на роботу прийнята не була, це її слова. Відносно усіх документів, наданих позивачем суду, то представник відповідача звертає увагу, що вони стосуються ряду підприємців. Спільного договору або показів свідків, до яких можна не ставитися критично, в даному судовому засіданні здобуто не було. Таким чином, стверджувати, що саме [PERSON] являється роботодавцем [PERSON] й що він її незаконно звільнив, - усе це є лише припущенням, яке ґрунтується виключно на показах свідків, які заявлені [PERSON]. Якихось інших доказів здобуто не було. Усі докази, що наявні у справі, стосуються різних підприємців, а тому вважає у позові необхідно відмовити з звязку з тим, що [PERSON] не є належним відповідачем у справі. Представник 3-ї особи на стороні відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав. Вважає, що жодним чином не доведено відношення приватного підприємця [PERSON] до позивачки, крім показів свідків. Однак навіть показами свідків не доведено наявність трудових відносин позивачки з [PERSON] Жодного доказу того, що свідки працювали чи позивачка не має. Єдиним є журнал якогось обліку, який складено двома позивачками і свідками, про яких не має доказів, що вони також працювали у [PERSON] Крім того, вони працювали у кавовому бізнесі і це можна пояснити нечесною конкуренцією. [PERSON] має відношення до [PERSON] щодо проведення рекламних агенцій й суду надано докази характеру таких відносин. Крім того, [PERSON] ніяким чином не уповноважував [PERSON] на прийняття на роботу та на звільнення цих дівчат. Серед показів свідків багато розбіжностей. Так, щодо свідка [PERSON], то вона посвідчила суду, що після ситуації, яка склалася на торгових точках оформлялися «липові договори», однак позивач і її представник говорили, що ці договори були із самого початку. Жодним доказом не доведено відношення [PERSON] до торгової точки «Вацак». Не наведено позивачкою доказів щодо задоволення моральної шкоди. За наведеного, просив суд відмовити в задоволені даного позову в повному обсязі, оскільки він є безпідставним. Свідок [PERSON], яка була допитана в якості свідка відповідно до ст. ст. 62, 184 ЦПК України (звукотехнічний запис за 18.02.2015; 16-13-43) посвідчила суду, що роботу вона знайшла на офіційному сайті, де було зазначено номер телефону [PERSON] Приймала її на роботу [PERSON], але від імені [PERSON], в офісі, який знаходиться в місті Рівне на вулиці Полуботка, 4 на посаду продавця кавової точки «Вацак», що знаходиться в районі Ювілейного. Офіційно її не працевлаштували, але пообіцяли, що згодом її працевлаштують офіційно. [PERSON] представилась комерційним директором, вона встановила робочий графік кавової точки у магазині «Вацак», який затверджено її підписом, та за яким вони працювали з напарницею [PERSON] через два, три дні. Табель обліку робочого часу розроблявся [PERSON] на усі точки, які існували по місту, і де зазначено прізвища продавців та номера їх телефонів. На випадок перевірок на торговій точці «Вацак» знаходилося Свідоцтво про підприємницьку діяльність на імя [PERSON]. Окрім того, [PERSON] їм було розяснено, що на випадок якихось перевірок вони повинні казати, що лише стажуються чи практикуються, а продавець, яка значиться в трудовому договорі (укладеному із дружиною [PERSON] [PERSON]) відійшла. Одного разу була перевірка й свідок показувала цей договір. Приміщення, де знаходилася кавова точка, було у суборенді кондитерського магазину «Вацак», яке орендує приміщення у зовсім іншого власника. Передавалися кошти за суборенду через продавців магазину «Вацак», а вони давали квитанцію, на той час плата за приміщення становила 2000 грн. на місяць. На точці вівся касовий зошит, в якому вели облік коштів: приходу, розходу, а також записували отриману продавцями заробітну плату. Згідно графіку із розшифровкою виплат вони забирали собі зарплату. Інкасація проводилася менеджерами [PERSON] та [PERSON], а суми записувалися у касовому зошиті. До прийняття на роботу менеджерів, інкасацію здійснювали [PERSON] та [PERSON] й у попередніх зошитах є записи, які підтверджують, коли вони здійснювали інкасацію. [PERSON] час від часу навідувалася на точку та контролювала абсолютно усі робочі процеси. Одного разу вона приїздила з власником [PERSON], який в той час був в Україні, та його дружиною. Він представився [PERSON] як власник фірми «Юліка» та як власник цієї кавової точки. На виїзній торгівлі, яка проводилася з 23 серпня 2013 року по 01 вересня 2013 року включно вся документація була від [PERSON], котра є дочкою [PERSON], а заробітну плату нараховувала бухгалтер [PERSON]. Однак, заробітну плату за роботу на виїзній торгівлі заплатили лише її напарниці [PERSON], а для неї передали, що їй виплата не буде проведена у звязку із значною нестачею на точці «Вацак». З нею не укладався договір про повну матеріальну відповідальність. Остання ревізія проводилась у присутності лише її напарниці. Після ревізії зателефонували [PERSON] й повідомили, що нестача близько 2 тисяч і щоб вона передала [PERSON], щоб та на роботу не виходила, а [PERSON] буде прийнято через певний час, однак їй здійснять доплату до заробітної плати всього 150 гривень. Свідок [PERSON] (звукотехнічний запис за 07.07.2015; 15-23-28 та за 20.05.2015; 15-14-21) посвідчила суду, що вона прийшла на роботу 04 серпня 2012 року, коли [PERSON] пропрацювала неділі дві. Їх із позивачкою обіцяли оформити на роботу впродовж більше року, але так і не оформили. Працювали з 8 до 20 або з 9 до 21 через три або два дні. Приймала на роботу комерційний директор [PERSON], але від імені приватного підприємця [PERSON] в офісі на ІІ поверсі в приміщенні на Полуботка, 4. Вона допустила свідка до роботи тільки тоді, коли та здала їй екзамен по каві та по чаю. Свідок знала [PERSON], котрий не раз був на точці, знайомив її із своєю дружиною [PERSON], казав, що він є власником. З [PERSON] познайомилася вперше 03 серпня 2012 року, коли проходила стажування на торговій точці по вулиці Віденській, біля податкової. Її представила [PERSON], характеризувала як позитивного працівника. [PERSON] запитав у свідка чи подобається їй працювати й після отримання позитивної відповіді, звернувшись до [PERSON] на російській мові, сказав: «Хороша дівчина, нехай у нас працює». За свідченнями свідка [PERSON] тоді приїхав із-за кордону і обїжджав усі торгові точки. Дослідженням доказів судом встановлено, що відповідно до повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 01.12.2014 за №1/1/12 (а.с.261), наданого на запит адвоката [PERSON], 30.07.2012 о 00:33 зафіксовано вїзд [PERSON] в Україну та перебування його в країні до 02.09.2012, тобто саме 03 серпня 2012 року відповідач перебував в Україні. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 20.05.2015 (звукотехнічний запис: 15-59-21) також посвідчила, що мав місце факт, коли на торговій точці «Вацак» робили стіни під кавоварку, приїздив сам [PERSON], привозив матеріальні цінності, а вони розписувалися, що отримали. З ним була [PERSON] та його дружина, яка перевіряла чи правильно свідок збиває молоко для кави «лате». Після цього сказали [PERSON]: забирайте інкасацію і поїхали. [PERSON] до них на торгову точку мабуть разів три приїздив. Заробітна плата позивачці та свідку була визначена у 50 гривень за день та премія залежно від виручки. Заробітну плату забирали через 2-3 дні, в залежності коли працювали. Записи про отримання заробітної плати здійснювали у зошиті, однак підписи про отримання заробітної плати ніде не ставили. Підписи у зошиті ставили тільки тоді, коли забирали виручку, тобто здійснювали інкасацію. Виручку забирала менеджер [PERSON], технічний директор [PERSON] брат [PERSON], [PERSON]. Зошит каси «Вацак» за вересень 2013 року, наданий суду, вела особисто свідок і [PERSON] Підпис на графіку торгової точки «Вацак» належить [PERSON] Графік роботи їхньої торгової точки відповідав графіку роботи кондитерського цеху «Вацак». Ключі до приміщення вони не мали. Барна стійка абсолютно нічим не була загороджена. На випадок перевірки їм надавалась копія трудового договору, оформленого між дружиною відповідача з іншою особою. Свідку було відомо, що інші торгівельні точки, які зазначені у табелях обліку робочого часу, також належали [PERSON] й про це всі знали, у них «документ такий ще був... Діяли усі точки під назвою «Юліка». Всі знали, що [PERSON] на честь своєї доньки назвав цю фірму. І між собою вони говорили, що працюють не у приватного підприємця [PERSON], а на фірмі «Юліка». Табеля обліку робочого часу були на всіх точках. Ще у них був невеличкий штамп, який вони проставляли на картці безкоштовної 10 чашки кави постійного клієнта й цими картками клієнти могли користуватися у всіх торгових точках «Юліки». На їх торговій точці у вигляді реклами розміщено символіку «Юліка». Щодо накладних від 17.09.2013, де одержувачем товару зазначено [PERSON], пояснила суду, що товари поступали на [PERSON], однак надходили безпосередньо на торгівельну точку «Вацак» від представника «Сандори». Щодо квитанцій про сплату на імя [PERSON] орендної плати, свідок пояснила суду, що вони раз в місяць віддавали на «Вацак» за оренду приміщення гроші 2000грн., а їм видавали такий чек. Ці гроші їм казала віддавати [PERSON] На останній ревізії у вересні 2013року була присутня тільки свідок. Їй повідомили, що в них нестача більше 2-х з половиною тисяч. Вони з напарницею заперечили й наполягали на перерахуванні. Коли прийшли перераховувати на зміні була свідок, однак повторне перерахування провели лише в її присутності, сказавши що присутність [PERSON] не потрібна. Зняли остатки і пішли. Пізніше ввечері до неї зателефонувала менеджер [PERSON] й дізнавшись, що свідок на роботі, прийшла та забрала усі гроші. Дослідженням письмових доказів, зокрема касового зошиту «Вацак» за вересень 2013 року, встановлено, що 17 вересня 2013 року менеджером [PERSON] проведено інкасацію на торговій точці «Вацак», отримано 872 гривні та власноручно [PERSON] здійснено про це запис, проставлено особистий підпис. У цьому зошиті менеджером [PERSON] здійснено записи про проведення інкасації на точці «Вацак»: 03.09.2013 у сумі 1064грн.; 05.09.2013 у сумі 583грн.; 11.09.2013 у сумі 2215грн.; 12.09.2013 у сумі 540грн. та 13.09.2013 у сумі 508грн. Крім того, інкасацію за 16.09.2013 у сумі 950грн. здійснила [PERSON]. Цього дня [PERSON] повідомила свідку, що із завтрашнього дня на роботу буде виходити інша дівчина, а вони тимчасово не працюють. Щодо нестачі, то сказала, що вона трішки інша, але конкретну суму не назвала. Пообіцяла, що через тиждень - 10 днів свідку зателефонують й вона вийде на роботу, однак доплатять їй лише 150 гривень. Зі сторони [PERSON] до них по результатах ревізії будь-яких претензій не було, що викликало у них сумніви щодо обєктивності цієї ревізії та її результатів. Згідно свідчень [PERSON] (звукозапис за 20.05.2015; 15-29-21) такі випадки нестач мали місце не на одній точці, наприклад, на торгівельній точці «Мілан». На думку свідка така нестача виникла у звязку з тим, що відповідач не хотів заплатити позивачці за виїзну торгівлю у період з 23.08.2013 по 01.09.2013, а свідку не доплатили за те, що упродовж 9 днів вона працювала сама по 12 годин щоденно й лише 01.09.2013 їй дали на заміну дівчину Настю. Позивачці та їй не проведена доплата до заробітної плати за серпень 2013 та за кілька днів вересня 2013 року. Свідок [PERSON] (звукотехнічний запис за 03.02.2015; 16-49-30) посвідчила суду, що працювала разом із позивачкою на «Юліці» з травня 2013 року до жовтня 2013 року. Приймала свідка на роботу [PERSON] виконуюча обовязки директора, а власником був [PERSON]. Стажування вона проходила днів 5 у напарниці позивачки - [PERSON] на точці «Вацак», що знаходиться на Ювілейному. Перша робота свідка була в центрі міста на торговій точці «Кавова хатинка», згодом вона працювала в магазині «Сейм» на вулиці Відінській, а потім працювала на ринку Дикого, де також була відкрита торгова точка «Калина». Дослідженням письмових доказів встановлено, що у табелі обліку робочого часу «Юліки» за червень 2013 року (а.с.14) за порядковим № 1 значиться торгівельна точка «Вікторія», а продавцем - свідок [PERSON] та за №13 значиться торгівельна точка «Сейм», а напроти зазначено прізвище [PERSON], номер її телефону разом із двома продавцями: [PERSON] та [PERSON]. У табелі обліку робочого часу за липень 2013року за №16, що є останнім у списку, значиться торгівельна точка «Калина», а продавцями цієї точки: [PERSON] та [PERSON]. За торговою точкою «Сейм» залишилися закріпленими ті ж самі продавці: [PERSON] та [PERSON]. Заробітну плату свідок брала на точці кожного понеділка. Виручку спочатку забирала [PERSON], пізніше [PERSON], а оскільки менеджери дуже мінялись, то останньою вже була [PERSON]. Із [PERSON] свідок працювала на виїзній торгівлі в центрі міста на «Ярмарку», де були розташовані палатки від фірми «Юліка», з числа 20 серпня 2013року та закінчили 01 вересня 2013 року. На виїзній торгівлі працювали з 8 години ранку до 23 години вечора. Працювали від фірми «Юліка», презентували від цієї фірми каву. Виїзна торгівля була оформлена на [PERSON] доньку [PERSON] Роботу на виїзній торгівлі також контролювала [PERSON] Працювали день в день, тобто кожного дня. Заплатили за роботу не стільки, як обіцяли: свідок отримала 800 грн. та додатково 200грн. премії. Виплату здійснювала бухгалтер [PERSON]. [PERSON] не дали ні премії, ні зарплати. Сказали, що на «Вацаку» велика недостача. Відомо свідку про це стало від бухгалтера, коли вона приходила на офіс та отримувала гроші. У судовому засіданні 18.02.2015 свідок [PERSON] (звукотехнічний запис: 15-58-43), заперечила факт виплати заробітної плати за роботу під час виїзної торгівлі [PERSON], сказавши, що не знає такої, як і не знає позивачки [PERSON] За свідченнями [PERSON] на офісі отримували гроші тільки ті, хто працював на виїзній торгівлі, а за роботу на точці самі продавці забирали. Свідка звільнили з роботи у жовтні 2013 року, сказавши, що під час ревізії в неї не дорахували близько 2 тисячі гривень. Звідки могла взятися така нестача їй невідомо, оскільки вона працювала одна. Повторно ревізія не була проведена. Про нестачі під час ревізій чула від людей не вперше. [PERSON] приходила до свідка на усі точки, де та працювала. Ревізії вона не проводила, а ревізори. Свідок [PERSON] (звукотехнічний запис за 28.05.2015; 16-00-23) посвідчила суду, що вона працювала у приватного підприємця [PERSON] два роки: з 18 березня 2012 по 01 червня 2014 року, але документів, які підтвердили б трудові відносини немає. На роботу свідка приймала [PERSON], котра представилась комерційним директором фірми «Юліка», власником якої є [PERSON] До початку серпня 2013 року свідок [PERSON] працювала продавцем кавової точки «Сільпо», а починаючи з серпня 2013 року її перевели працювати менеджером «Юліки». Дослідженням письмових доказів, зокрема табелів обліку робочого часу за травень, червень, липень 2013року (а.с.14-15) судом встановлено, що у всіх цих табелях напроти торгівельної точки «Сільпо» значиться прізвище [PERSON] та номер її телефону. При цьому, у табелях обліку робочого часу за травень та червень 2013 року другим продавцем кави значиться [PERSON], а у табелі обліку робочого часу за липень 2013 року значиться [PERSON]. Суд вважає, що ця обставина є підтвердженням того, як досить часто змінювалися продавці. Дослідженням зошиту каси «Вацак» за вересень 2013року встановлено, що [PERSON] 03.09.2013, 05.09.2013, 11.09.2013, 12.09.2013, 13.09.2013 та 17.09.2013 здійснила на цій торговій точці інкасацію. Свідок підтвердила у суді, що записи про інкасацію і підписи у зошиті каси «Вацак» за вересень 2013року належать їй. Крім того, [PERSON] посвідчила суду, що підпис [PERSON] у цьому зошиті належить саме їй, котра працювала зі свідком ще декілька місяців. Організація, в якій свідок працювала, відома їй як «Юліка», але по документах, які вона могла бачити, це був приватний підприємець [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. Офіс «Юліки» знаходився по вулиці Полуботка, не памятає номер, але на другому поверсі, над магазином «Юліка». Кому належать ці приміщення свідку невідомо. Посвідчила, що [PERSON] працювала з половини липня 2012 року до половини вересня 2013 року. В обовязки свідка, як менеджера «Юліки», входило здійснення контролю за торговими точками, що належали [PERSON], забирання готівки, проведення різних акцій. Головним на «Юліці» був власник [PERSON], він приїздив періодично. З [PERSON] зустрічалася два рази. Перший раз, коли її прийняли продавцем у магазин «Сільпо» 18 березня 2012 року, тобто саме в перший день її роботи. Він представився [PERSON], сказав, що є власником, що вона працює у нього, забрав виручку й на цьому зустріч закінчилася. Другий раз свідок зустрічалася з [PERSON], коли працювала вже менеджером, зимою приблизно у грудні 2013 (точно не памятає, [PERSON] цього дня був у білій куртці) й перебував приблизно 3-4 дні на офісі. Він приїздив, робив перевірку, як працюють його працівники і проводив бізнес навчання, вірніше проф. навчання із менеджерами, які працювали на точках та з менеджерами, що працювали в офісі. Зі свідком працювала [PERSON]. Коли вона прийшла на роботу була [PERSON] і ще двоє менеджерів. Дослідженням доказів судом встановлено, що відповідно до повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 01.12.2014 за №1/1/12 (а.с.261, 263) 17.06.2012 зафіксовано виїзд [PERSON] з України, а також вїзд [PERSON] 14.11.2013 в Україну та виїзд за кордон 28.11.2013. Таким чином, час перебування відповідача в Україні співпадає з показами свідка, яка точну дату другої зустрічі не памятає, однак повязує цю зустріч із проведенням [PERSON] профнавчання із менеджерами. Наскільки відомо свідку, усі торгівельні точки, зазначені в табелях обліку робочого часу, належали [PERSON] Продавці, котрі зазначені у цих табелях, усі вони були не оформлені. Працюючим взагалі не надавалися відпустки і не оплачувалися власником. Підписувала ці табеля [PERSON] На уточнююче запитання представника відповідача [PERSON],- свідок посвідчила: «Я особисто на свої очі бачила, коли вона ставила на цих бланках свої підписи. Мені ще говорила: «[PERSON] і щоб оці бланки з моїм підписом на торгових точках не лежали, а тільки з підписами продавців». Ці документи знаходилися на торгових точках. Конкретно по торговій точці «Вацак» до проведення ревізій свідок відношення не мала, оскільки проводила декілька ревізій на торгових точках, які були у районах, а по місту проводили інші. Посвідчила суду, що у [PERSON] були також торгові точки в місті Здолбунові, в місті Острозі, в місті Кузнецовську й ці точки були закріплені за свідком, куди вона їздила та проводила ревізії. За вказівкою [PERSON], вони менеджери мали подбати, щоб на кожній торговій точці знаходилася папка з документами. Свідку відомо, що на її торгових точках були документи [PERSON]: там була копія паспорта, Свідоцтво про платника податку та Свідоцтво приватного підприємця. На деяких точках ще знаходилися договори із постачальниками. Коли свідок працювала продавцем, то з працівниками трудові договори не були укладені. Під час роботи менеджером, це був кінець 2013року або початок 2014 року, коли тільки розпочався судовий процес, були створені договори, але вони були фіктивні, без дати. Бухгалтер [PERSON] дала їм вказівку роздати ці договори по усіх торгових точках нібито трудовий договір з продавцем, однак без дати і без підпису роботодавця, але з підписами продавців. При цьому, [PERSON] пояснила свідку, що якщо виникне якась ситуація, вони швиденько ці договори заберуть, проставлять дату й скажуть, що цих продавців вони щойно взяли на роботу. Щодо оплати роботи свідок посвідчила наступне: коли працювала продавцем, в них були розроблені графіки роботи, бланк штрафів і бланк заробітної плати. Кожен продавець міг вільно з каси брати собі заробітну плату згідно розробленого бланку. Про отримання заробітної плати вони здійснювали записи у касовому зошиті. Окрім зошиту, жодних відомостей не було. Коли стала працювати менеджером, заробітну плату їй виплачувала в офісі [PERSON] Вона своєю рукою виписувала аванс чи зазначала суму. Перший місяць свідок отримала 1800грн., в наступні місяці - по 2000грн., а вже в квітні 2014року їй виплатили 2300грн. Пізніше, коли позивачка мала намір звільнитися з роботи, їй пообіцяли з травня 2014 року ставку у 3000 гривень, однак в червні 2014 вона отримала лише 2300грн. Однак, коли в червні, вона прийшла отримувати заробітну плату, - їй заплатили не 3000грн., а лише 2300грн., що й спонукало її залишити роботу. Яку отримувала ставку [PERSON] свідку невідомо. Стосовно ревізії, що спричинила звільнення [PERSON] та [PERSON], свідок посвідчила, що в них була виявлена недостача, але не знає в якому розмірі, документів ревізії вона не бачила. Після проведення ревізії у вересні 2013 року свідка поставили до відома, що на торговій точці «Вацак» великий мінус, тобто нестача. Пізніше [PERSON] повідомила їй, що два продавці цієї точки мають бути відсторонені на тиждень. На другий день вийшли працювати на цю точку інші продавці. Свідок памятає, що приходила на торгову точку «Вацак» й сказала [PERSON], що вона та [PERSON] відсторонені на тиждень два від роботи й цього дня забрала готівку. Після звільнення [PERSON] та [PERSON] на цій точці також відбувалася зміна продавців. Свідок також посвідчила суду, що крім неї та [PERSON], на торгових точках здійснювали інкасацію [PERSON], касир з офісу Іра (свідок не памятає точно її прізвища), [PERSON] дуже часто, який усім представлявся як технічний директор і брат відповідача, а також [PERSON] ще коли свідок працювала продавцем на торговій точці «Сільпо». На усіх торгових точках була розміщена емблема, ніби логотип, що ці точки від «Юліки». На кожній точці були карточки постійного клієнта із логотипом «Юліка» в центрі. Щодо виїзної торгівлі, то така мала місце з 23 серпня 2013року і тривала десь до 01 вересня 2013року. Свідок в той час стажувалася менеджером, якраз це був перший тиждень її стажування. [PERSON] була там продавцем. Як працювали, свідок точно не памятає, але приходили дуже рано десь о 7-й годині та працювали до 23, а то й до 12 ночі. Свідок була на виїзній торгівлі перші дні. Щодо оплати за виїзну торгівлю [PERSON], свідок не памятає чи заплатили, але знає, що дуже довго розбиралися, там якісь нюанси були, знає, що за якусь недостачу їм не хотіли заплатити. Свідок посвідчила суду, що особи, зазначені в табелях обліку робочого часу за травень, червень, липень 2013 року (а.с.14-15) усі їй знайомі, вона «з усіма ними контактувала, навчала, в них так само забирала виручку». Щодо орендної плати та укладення договорів оренди свідок посвідчила, що деяка оплата йшла по перерахунку, деяку продавці оплачували безпосередньо орендодавцю. Наприклад, у м. Дубно в них є торгова точка й свідок особисто здійснювала зарахування на особовий рахунок тих, у кого вони орендували. Договори оренди не знаходилися на торгових точках, а знаходилися на офісі, але проходили через свідка. Так, свідку відомо, що продовжувався строк договору оренди на торговій точці «Сільпо» та на торговій точці «Віка», що знаходиться по вулиці Макарова. На час звільнення свідка з роботи 01.06.2014, [PERSON] продовжувала надалі залишатися комерційним директором, при цьому, там був один нюанс. Десь в період січень-лютий 2014 року, свідок точно не памятає, але перед менеджерами поставили завдання переоформити усі документи на торгових точках з постачальниками на іншого приватного підприємця: на [PERSON] та на [PERSON] (це по торгових точках, закріплених за [PERSON]Ю.). Згідно звукотехнічного запису за 28.05.2015; 16-15-23 свідок посвідчила суду, що коли розпочалася уся ця судова справа, їй по телефону [PERSON] сказала, що це дуже погано, що вона не забрала усіх документів з точки, вона навіть кричала на свідка. Через декілька місяців [PERSON] сказала свідку про необхідність швиденько переоформляли усі договори на [PERSON]. Свідок зрозуміла вказівку [PERSON], що у такий спосіб мали приховати [PERSON], що ці точки вже йому не належать, а [PERSON] Щодо розмови свідка з позивачкою та її представником, свідок підтвердила суду факт такої розмови, а також посвідчила, що на рахунок виклику в суд їй було наказано ні в якому разі не погоджуватися, сказати, що вона з позивачкою та [PERSON] не працювала, відмовлятися від всього. [PERSON] Володимирівна, яка працювала до вересня 2014 року продавцем магазину «Канцтовари» підтвердила факт роботи [PERSON] продавцем кавярні «Юліка», що розміщена в приміщенні «Вацаку», з половини серпня 2012 року до осені 2013 року. Посвідчила суду, що кавярня «Юліка» є до сих пір, але дівчата постійно змінюються. Зі слів дівчат у них проводять ревізію, виставляють недостачу, але документів їм не показують, а пізніше їх звільняють. Свідок [PERSON] (звукотехнічний запис за 07.07.2015; 15-23-28) посвідчила, що вона працювала в кондитерському відділі «Вацак», а позивачка [PERSON] продавцем кави. Разом вони працювали десь з липня місяця 2012 року. В січні місяці 2013 року свідка перевели на іншу точку, але [PERSON] працювала далі. Наскільки їй відомо, то дівчата не були оформлені на роботі. Бачила, як приїздив власник кавярні, чула як говорили, що то [PERSON]. В дівчат не було ключів, приміщення закривала вона. Кавярня була відділена стійкою та перебувала у суборенді кондитерського цеху. Працювали з 8 до 20 години. Представник позивача [PERSON], допитана 28.05.2015року (звукотехнічний запис:16-30-23) в якості свідка відповідно до ст.ст. 62,184 ЦПК України, посвідчила суду наступне: позивач [PERSON] разом із своєю напарницею [PERSON] звернулися до неї відразу ж через день-два після їх звільнення з роботи, оскільки позивачку вона вже знала раніше по іншій справі. Документи та копії документів, які позивач забрала з торгової точки, віддали їй. Цього ж дня свідок розмовляла по телефону із [PERSON] з питань проведення ревізії, яка досить грамотно все розповіла, однак на пропозицію свідка посвідчити це в суді відмовилася, посилаючись, що боїться і їй ще необхідно надалі працювати. Вона відмовилася назвати як її по батькові та адресу, за якою проживає, щоб її можна було викликати як свідка та припинила розмову. Десь дві неділі потому до свідка зателефонував адвокат, прізвище якого свідку невідоме. Він став вимагати повернути документи, став погрожувати, що в противному випадку буде заведена кримінальна справа тощо. Після сплину близько місяця часу до неї зателефонував [PERSON], представився, що він є братом власника [PERSON] і просив призначити зустріч. Під час зустрічі з ним у неї в квартирі, визнав той факт, що брат займається торгівельними точками. Він сказав, що це бізнес брата, котрий більше часу перебуває за кордоном, а він тут допомагає йому вести цей бізнес, а також ще тут трохи працює його дочка [PERSON]. Особисто він працює технічним директором та вирішує усі технічні питання, а також знаходить приміщення для торгових точок, які оформляє, усуває усі технічні неполадки, завозить інколи товар, забирає там виручку, тобто вирішує усі такі організаційні питання. [PERSON] та [PERSON] дав позитивну характеристику, сказав, що дівчата дуже хороші, довго працюють й ніяких проблем не було. [PERSON] обурила остання ревізія, нащо він сказав: «вони вже розпоясалися», а тому він буде вести з ними розмову. Сказав, що йому самому необхідно вияснити ці питання і тільки після цього він зі свідком ще раз зустрінеться. Десь через дві неділі [PERSON] прийшов до свідка вдруге і повідомив, що вони пропонують [PERSON] та [PERSON] повернутися назад до них на роботу, а коли довідався, що ті не бажають надалі працювати, сказав, що заплатять їм недоплачену заробітну плату, яка є невеликою. Коли свідок сказала, що позивачці та її напарниці не виплачувалися відпускні і, крім того, він знає, які передбачено виплати, якщо порушені їхні права згідно чинного законодавства, [PERSON] відповів, що у них на фірмі фінансові труднощі, що на даний час він не може сказати нічого конкретного й йому необхідно провести переговори з братом. Залишив свідку свій номер телефону. Коли свідок йому зателефонувала та запитала, які у них пропозиції та чи є можливість укладення мирової угоди, [PERSON] у грубій формі відповів, що це не його проблеми, а проблеми брата і нехай він їх вирішує. Допитана у судовому засіданні 25.12.2014 в якості свідка [PERSON] посвідчила суду, що знає [PERSON] з весни 2012 року і до 2013 року, у цей період працювала у нього в магазині «Юліка» продавцем, торгувала кавою. Щодо оплати праці посвідчила, що в них були нарахування, а в кінці місяця вони ці кошти просто брали з каси і розписувалися на листку. Свідок не могла відповісти на запитання, чому вона брала кошти з каси, якщо перебувала у трудових відносинах, тобто була офіційно оформлена. За свідченнями [PERSON] вона до каси особливого відношення не мала, в основному займалася продажем товару, конкретно свідок з каси гроші не здавала і не рахувала. В кінці місяця кошти накопичувалися як раз на зарплату, хтось вибирав 29, 30, а хтось 28. Була певна ставка у кожної людини, яка її вибирала і були преміальні. Ставка свідка становила 100 гривень за день, рахувалося по робочих днях. Премія давалась, якщо були якісь більші виручки, нараховувалася [PERSON] за місяць. Якщо він вважав за потрібне преміювати людей, то він казав яка сума. У [PERSON] бухгалтера не було, але був бухгалтер у його дочки [PERSON], вона допомагала у вигляді консультацій. Щодо розміщення на сайті реклами компанії «Юліка», яка знаходиться в м. Рівне, по вул. Полуботка, 4, й комерційним директором якої вказано [PERSON] та номер її телефону, - свідок посвідчила, що телефон належить їй, однак цю обяву вона не давала. На запитання: «чи належить свідку підпис на графіку торгівельної точки «Вацак» та на табелях обліку робочого часу, - свідок [PERSON]: «підпис мені не належить. Я не була комерційним директором. Він дуже схожий на мій, але я цю бумагу не бачила». Свідок заперечила будь-які відносини із колишнім менеджером «Юліки» [PERSON], підпис якої проставлено у зошиті каси торгівельної точки «Вацак» за 16.09.2013року. [PERSON] відома свідку не як продавець, а як людина, яка теж займається кавовим бізнесом й вони з нею пересікалися в цих моментах. Разом з тим, [PERSON] посвідчила суду, що у 2012 році у свідка був намір по створенню свого бізнесу, зокрема, у магазині «Вацак», який займався продажем тістечок. З цією метою свідок купила меблі, які стояли в приміщенні цього магазину, так як вона ще не відкрила приватного підприємця. В неї була ідея, щоб цю точку торгівельну розкрутити і вона могла реалізувати там продукцію. Для цього вона залучила [PERSON], котра запросила свою подругу чи знайому [PERSON], для того, щоб вони проводили для неї рекламні акції, які полягали в тому, що необхідно було розносити для дегустації безкоштовну каву для відвідувачів магазину «Вацак» та роздавати рекламні буклети. За свідченнями [PERSON] ця рекламна акція проходила близько 2-х місяців, можливо до 3-х. Це було з середини липня 2012 року й десь орієнтовно до 20-х чисел вересня 2012 року. Припинилися ці рекламні акції, тому що у свідка не склалася фінансова ситуація, стали негативні слухи надходити на рахунок [PERSON] з попереднього її місця роботи, а також стала пропадати кава, яку вона передавала на дегустацію. Про те, що вона залучила до рекламних акцій [PERSON] і [PERSON] [PERSON] не знав, вона його про це не повідомляла, оскільки діяла в своїх інтересах. Свідок не могла назвати прізвище особи, з дозволу якої впродовж досить тривалого часу у приміщенні магазину «Вацак» здійснювалися рекламні акції кави. Свідок також не могла сказати скільки кави витратила на цю акцію, хоча б приблизно. При повторному допиті [PERSON] в якості свідка 20.05.2015 (звукозапис: 16-14-21) її свідчення зводяться до того, що в минулий раз вона сказала, що не знає, що це за документи й саме ці документи вона не підписувала і не передавала для позивачки. Підпис дуже схожий на її, але звідки він там взявся вона не знає. На запитання, що свідок може сказати після експертизи, яка підтвердила, що підписи належать їй, - свідок посвідчила суду, що вона не може пояснити звідки взялися підписи на цих друкованих матеріалах й можливо це не її підписи. Вона не впевнена в експертизі на всі сто відсотків. Тим більше, там деякі підписи взагалі не схожі на її. Після того як свідку було надано для огляду оригінал графіку роботи торгової точки «Вацак» (звукотехнічний запис на 16-29-21) та беручи до уваги її твердження, що вона вперше бачить цей документ і підписи їй не належать, [PERSON] було запропоновано повторно провести експертизу, нащо свідок відповіла: «Я ж сказала дуже схожий на мій підпис, але я не знаю звідки він взявся на цьому документі…Звідки я знаю. Я могла підписувати можливо якісь документи, які мені просто підсунули». На запитання хто та за яких обставин міг підсунути їй ці документи, - свідок (16-29-21): «В тому ж самому магазині, коли я мала справи з дівчатами. Я інколи підписувала накладні на каву, яку передавала на «Вацак». Аналіз свідчень [PERSON] дає суду підстави вважати, що за умови, якщо свідок передавала каву [PERSON] та [PERSON] згідно накладних, то це вже не була рекламна акція. На запитання хто приймав свідка на роботу в магазин «Юліка» (звукотехнічний запис за 20.05.2015;16-14-21), - свідок посвідчила суду, що на роботу її приймав особисто [PERSON] Щодо оплати праці посвідчила, що не памятає точно, але близько 100 гривень на день по відомості, які іноді вона брала щодня, оскільки в неї була така домовленість. На запитання чи виплачувались їй якісь преміальні, як у інших магазинах, - свідок вже посвідчила: «По-моєму була тільки ставка». На запитання (звукозапис за 20.05.2015; 16-44-21) хто вів бухгалтерію в магазині «Юліка»?, - свідок «Ну, [PERSON]А.». На зауваження представника позивача, що він більше часу був за кордоном, - свідок [PERSON]: « Я коли працювала він був на місці постійно практично». На запитання чи відомі свідку такі менеджери як [PERSON], [PERSON] і [PERSON] та чи приймалися вони нею на роботу?, - свідок посвідчила, що [PERSON] знає візуально. [PERSON] не знає, а [PERSON] знає, вона сестра [PERSON] - дружини [PERSON]. За твердженням [PERSON], вона працювала лише продавцем магазину «Юліка» і ніколи не обіймала керівних посад у відповідача, в т.ч. і посади комерційного директора, та ніколи не залучалася до відбору та прийому на роботу працівників, оскільки це було поза межами її компетенції. Свідок [PERSON] (звукотехнічний запис за 18.02.2015; 15.43.43) посвідчив суду що він знає [PERSON], оскільки одного разу, зайшов до магазину «Вацак» купити тістечка, де вона запропонувала випити йому безкоштовну каву і після цього він ніколи її не бачив. Як йому пояснили, це проводилась якась акція для вивчення попиту на каву, яка надавалася безкоштовно. Свідок заперечив, що був у свого брата технічним директором, а згідно його свідчень він виконував чисто технічні питання на прохання свого брата, зокрема здійснював короткотривалі послуги: посилав на «Юліку» сантехніка чи електрика. Випадків, коли він забирав у продавців виручку не було й такого не може бути взагалі. Свідок не міг пояснити суду, яким чином та де саме: посередині приміщення «Вацаку» стояла [PERSON], чи каву розносили, а чи готували за окремою стойкою для бару. Крім того, за свідчення [PERSON] у цивільній справі №569/22786/13-ц за аналогічним позовом [PERSON] до відповідача (звукотехнічний запис за 25.02.2015; 15.13.49) на запитання позивача чи привозив свідок кавоварку, стіл, каву, міняв полички, забирав виручку, - свідок повідомив суду, що на «Вацак» він нічого не привозив, не представлявся технічним директором, виручку в дівчат не забирав, а «полички можливо привозив столяр, якого направляв свідок і сказав, що від нього». Дані свідчення суперечать попереднім, за якими свідок надавав деякі технічні послуги лише, що стосувалося магазину «Юліка» по вулиці Полуботка, 4, й не мав жодного відношення до інших торгових точок. Разом з тим, такі свідчення є підтвердженням того, що свідок допомагав брату вирішувати проблеми не лише по магазину «Юліка», а й по іншим торговим точкам, в тому числі «Вацак». Свідок [PERSON] (звукотехнічний запис за 18.02.2015; 15-58-43) посвідчила суду, що працювала бухгалтером у приватного підприємця [PERSON], однак відношення до бізнесу її батька не мала. Бізнес був поділений: батько здавав в оренду частину магазину для дочки [PERSON] Зараз цей магазин належить тільки [PERSON] Дочка [PERSON] в 2014 році відійшла від цього бізнесу. Скільки людей працювало в магазині свідок не памятає. Заперечила факт виплати заробітної плати за роботу під час виїзної торгівлі свідку [PERSON], сказавши, що не знає такої, як і не знає позивачки [PERSON]. Суд заслухавши доводи сторін, показання свідків, оцінивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Дослідженням доказів встановлено, що фірми «Юліка» офіційно не існує, однак магазин «Юліка», що знаходиться в м. Рівне по вул. Полуботка, 4 належить [PERSON] на праві власності. Так, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна від 13.03.2014 за №18959381 [PERSON] є власником нежитлового приміщення (а.с.273), вбудованого у житловий будинок, що знаходиться в м. Рівне по вул. Полуботка, 4 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 13370256101, дата реєстрації: 27.02.2013). За свідченнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] приміщення квартири, що знаходиться на ІІ поверсі прямо над магазином «Юліка» використовувалося відповідачем як офіс нібито фірми «[PERSON]. У цьому приміщенні відбувалися співбесіди з майбутніми продавцями, менеджерами, а у продавців комерційним директором [PERSON] тут приймалися екзамени. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна від 13.03.2014 за №18959381 у квітні 2010 року [PERSON] став власником квартири №21 (а.с.276), що знаходиться у цьому ж будинку (номер запису: 117-54477 в книзі: 193, дата внесення запису: 30.04.2010). За даними цієї ж Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна від 13.03.2014 №18959381 у квітні 2011року у цьому ж будинку стала власником квартири №25 (а.с.277 ) дружина відповідача [PERSON] (номер запису: 369-54279 в книзі: 192, дата внесення запису: 21.04.2011). За свідченнями [PERSON], [PERSON] та поясненнями [PERSON], приміщення квартири, що знаходиться на ІІІ-му поверсі й яке розміщено прямо над другим та першим поверхами, використовувалося відповідачем під склад з товаром. Крім зазначених приміщень, у цьому будинку [PERSON] є також власником нежитлових приміщень (а.с.274) підвального поверху (номер запису: 139-1225 в книзі: 10, дата внесення запису: 25.11.2003), а також власником інших нежитлових приміщень (а.с.275) підвального поверху (номер запису: 253-2213 в книзі: 15, дата внесення запису: 06.02.2009). Позивачем була надана суду копія Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця [PERSON] серії В01 №665898 від 23.09.1999р. (а.с.35), яка знаходилася серед інших документів на торгівельній точці «Вацак». Згідно свідчень [PERSON] (звукотехнічний запис за 28.05.2015; 16-00-23) за вказівкою [PERSON] на кожній торговій точці знаходилася папка з документами й на її торгових точках були документи [PERSON]: копія паспорта, свідоцтво про платника податку та свідоцтво приватного підприємця. На деяких точках ще знаходилися договори із постачальниками. Суд критично відноситься до пояснень представника відповідача [PERSON] який упродовж тривалого часу розгляду справи заперечував той факт, що його довіритель [PERSON] є власником нежитлового приміщення, в якому знаходиться магазин «Юліка». Так, у судовому засіданні 04 березня 2014року у справі №569/22786/13-ц (звукотехнічний запис: 15-34-59; 13:15) під час розгляду клопотання представника позивача [PERSON] про витребування з Реєстраційної служби Рівненського обласного управління юстиції відомостей про те, кому належить на праві власності магазин «Юліка», що знаходиться у місті Рівне, вул. Полуботка, 4, на запитання судді чи може представник відповідача надати документи, кому це приміщення належить, - представник відповідача сказав: «Не можу, тому що нам воно не належить». Водночас, заперечував проти задоволення заявленого клопотання, вважаючи, що взагалі немає відношення до справи якийсь магазин, що знаходиться по вулиці Гетьмана Полуботка. Заперечував представник відповідача [PERSON] будь-яку причетність [PERSON] до підприємницької діяльності [PERSON] Так, у судовому засіданні 15 квітня 2014року у справі №569/22786/13-ц (звукотехнічний запис:15-16-11) під час обговорення клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи документів, представник відповідача обґрунтував своє заперечення тим, що табеля обліку робочого часу підписані [PERSON], а як вже ним озвучувалось, остання не являється працівником даного підприємця. Щодо актів прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, які оголошувалися та надавалися до матеріалів справи, то за твердженням представника відповідача, на них поставлені підписи [PERSON] Як ним зазначалось, дана особа немає відношення до приватного підприємця [PERSON] (звукотехнічний запис: 15-46-11; 11:01). На запитання представника позивача (звукотехнічний запис: 16-01-11; 02:48) чи надалі він стверджуєте, що [PERSON] не мала жодного відношення до [PERSON], до цієї кавярні?», - представник відповідача відповів, що до [PERSON] вона немає жодного відношення, а можливо до якоїсь кавярні вона і має відношення, але в будь-якому випадку до підприємницької діяльності відповідача вона відношення не мала. На запитання представника позивача (звукозапис: 16-01-11; 03:45): чи знає його довіритель особисто [PERSON], [PERSON], [PERSON], - представник відповідача повідомив суду, що з тієї інформації, що в нього наявна, він їх особисто не знає. Під час виступу у судових дебатах представник відповідача [PERSON] такі свої дії пояснив тим, що в кінці листопада 2013року [PERSON] надав йому довіреність представляти його інтереси. Пройшло 2-3 місяці й представнику відповідача стало відомо з позовної заяви про комерційного директора тощо й відповідно після цього він звязався з [PERSON] З тієї наявної інформації, яку він зясував, все він висловлював у судовому засіданні. Судом встановлено, що довіреність [PERSON] на прізвище [PERSON] (а.с.29) видана 27 листопада 2013року, провадження у справі відкрито 24 січня 2014року (а.с.23), а вищезазначена інформація була доведена до суду представником відповідача у березні квітні 2014 року. Більш того, позиція представника відповідача щодо відсутності будь-якої причетності [PERSON] до підприємницької діяльності [PERSON] мала місце до 24 грудня 2014 року, тобто упродовж року після надходження позовних заяв [PERSON] та [PERSON] до суду. Лише 24 грудня 2014 року [PERSON] через канцелярію суду подала заяву про залучення її до справи в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.134-135).До цієї заяви [PERSON] додала копію Трудового договору від 20 квітня 2012 року, який укладено між нею та відповідачем [PERSON], та за яким вона працювала у [PERSON] продавцем магазину «Юліка» до 31 грудня 2013 року включно. За свідченнями [PERSON] вона працювала у відповідача менеджером, а [PERSON] залишалась працювати там же комерційним директором по день доки вона працювала, тобто по 01 червня 2014 року. Беручи до уваги вищевикладене, суд прийшов до висновку, що пояснення представника відповідача [PERSON] є суперечливими, непослідовними та не відповідають обставинам справи. Провівши аналіз документів та свідчень наданих суду свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд прийшов до висновку, що позивачка [PERSON] у період з 15 липня 2012 року по 18 вересня 2013 року включно працювала у приватного підприємця [PERSON] продавцем кавярні у кондитерському магазині «Вацак», що знаходиться в місті Рівне по вулиці Соборній, 277. Фактично позивачка була допущена до роботи директором [PERSON], з відома та погодження ПП [PERSON], однак без належного оформлення, передбаченого нормами трудового законодавства. Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. за №9 передбачено, що згідно ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Судом встановлено, що прийняття на роботу [PERSON], в числі інших продавців, зокрема свідків [PERSON], [PERSON], здійснювалось з відома ПП [PERSON] та погодження під час зустрічі [PERSON] з продавцями кавових точок, які зазначені у табелях обліку робочого часу так званої «Юліки» за травень, червень та липень 2013 року. Дослідженням наданими сторонами доказів встановлено, що факт роботи [PERSON] у відповідача підтверджено також табелями обліку робочого часу по кавярням фірми «Юліка» у м. Рівному за травень, червень, липень 2013 року (а.с.14-15). Так, у табелі робочого часу за травень 2013року за порядковим №3 значиться «Вацак», а навпроти вказано прізвища продавців цієї точки: [PERSON] та [PERSON], а також номера їх телефонів. Крім того, за №11 значиться ТТ «Сільпо», а продавцем цієї точки свідок [PERSON]. У табелі обліку робочого часу за червень 2013 року ТТ «Вацак», із зазначенням продавців цієї точки [PERSON] та [PERSON], значиться вже за №7. Свідок [PERSON] значиться продавцем ТТ «Сільпо», яка розміщена у табелі за №12. Свідок [PERSON] значиться продавцем ТТ «Вікторія» за №1 та продавцем ТТ «Сейм» за №13. У табелі обліку робочого часу за червень 2013 року ТТ «Вацак» із зазначенням прізвища позивачки та свідка [PERSON] значиться також за №7. Свідок [PERSON] значиться продавцем ТТ «Сільпо», яка розміщена у табелі за тим же №12. Свідок [PERSON] значиться продавцем ТТ «Калина», яка в табелі зазначена під останнім №16 і є підтвердженням того, що ця торгова точка була відкрита лише в липні 2013 року. Табеля обліку робочого часу за червень та липень 2013 року завірені підписом [PERSON] Суд бере до уваги, як належний доказ роботи позивачки, оригінал графіку роботи торгівельної точки «Вацак» (а.с.16), у якому вказано режим роботи, зокрема: з 9.00 до 21.00, номер ваги 4329187, передбачено розмір щоденної заробітної плати, премій та штрафів. Цей графік також підписано [PERSON], й саме нею зазначено дату «1.09.12». Із врахуванням того, що третя особа на стороні відповідача [PERSON] заперечувала свою причетність до постійної роботи торгівельної точки «Вацак» та до продавця цієї ж точки [PERSON], у судовому засіданні 19 лютого 2015року судом була винесена ухвала про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с.174-175). Відповідно до висновку старшого експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України в Рівненській області, [PERSON] від 17 березня 2015 року за №1-56 почеркознавчої експертизи, яка була проведена у цивільній справі за №569/22785/13-ц, підписи на графіку роботи торгівельної точки «Вацак», на інвентаризаційному описі товарно-матеріальних цінностей (ТМЦ), що знаходяться на торговій точці «Вацак», на табелі обліку робочого часу 15-ти торгівельних точок за червень 2013року, на табелі обліку робочого часу 16-ти торгівельних точок за липень 2013 року виконані [PERSON] (а.с.188-191). Суд не бере до уваги свідчення [PERSON], оскільки вони є непослідовними, суперечливими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Так, за її свідченнями рекламні акції проводились в окремі дні всього 2-3 місяці у період з липня 2012 року до половини вересня 2012 року. В той же час, табеля обліку робочого часу за червень та липень 2013 року завірені саме підписом [PERSON] й цей факт встановлено висновком експерта. Свідком підписано також графік роботи ТТ «Вацак» від 01.09.2012, згідно якого режим роботи цієї торгівельної точки встановлено з 9.00 до 21.00, а рекламні акції за твердженням свідка відбувалися в окремі дні, години. Графіком роботи ТТ «Вацак» передбачено розмір щоденної заробітної плати, премій та штрафів, а так звані акції згідно показів свідка проводилися безкоштовно. Суд критично відноситься до свідчень [PERSON] щодо першої зустрічі з позивачкою. Так, свідок повідомила суду, що ніяких телефонів дзвінків не було, а вона вперше в житті побачила [PERSON] в магазині «Юліка», коли до неї підійшли дівчата і сказали, що там прийшла якась дівчина і шукає роботу. Вона вийшла до позивачки в зал, де та стояла. Суд вважає, що такі свідчення [PERSON] спростовують той факт, що вона працювала у відповідача продавцем, в обовязки яких не входить працевлаштування інших осіб. Водночас, факт звернення дівчат магазину «Юліка» саме до [PERSON] є підтвердженням того, що [PERSON], будучи офіційно прийнятою продавцем магазину «Юліка», фактично займалася питаннями підбору та прийняття працівників на роботу. Суд бере до уваги також той факт, що згідно свідчень [PERSON] 20.05.2015, вона отримувала лише ставку 100 гривень на день, однак продавцям інших кавярень, в тому числі продавцям торгової точки «Вацак», ставка заробітної плати в день становила 50 гривень, тобто вдвічі менше ніж [PERSON] При цьому, за свідченнями [PERSON] 24.12.2014, премія давалась, якщо були більші виручки, і такі свідчення відповідають розшифровці заробітної плати та премій, зазначених у графіку роботи ТТ «Вацак» від 01.09.2012 та який підлягав експертному дослідженню. Проаналізувавши свідчення [PERSON] з доказами, що містяться в матеріалах справи, з показами свідків, суд прийшов до висновку, що [PERSON] фактично займалася підбором та прийняттям на роботу продавців на торгівельні точки, які належали відповідачу. Підтвердженням цьому є також реклама «Юліки» на офіційному сайті, де контактною особою компанії «Юліка» зазначена комерційний директор [PERSON]. При цьому, «Юліка» пропонує співробітництво в Україні (а не лише в місті Рівне) та гарантує «розгляд варіантів представлення ексклюзивної дистрибуції у будь-якому регіоні». Дослідженням наданих позивачем доказів, суд прийшов до висновку, що підтвердженням факту роботи [PERSON] у відповідача є оригінал зошита по касі кавярні «Вацак» за вересень 2013 року (а.с.19-20), де здійснено власноручні записи позивачкою та її напарницею [PERSON] про отримання заробітної плати, а також менеджерами фірми «Юліка» [PERSON], [PERSON] здійснено записи про проведення інкасації та проставлено підписи про отримання виручки. Даний факт підтверджено свідченнями [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Належним доказом роботи [PERSON] на ТТ «Вацак» є оригінал паспорту на вимірювальний прилад: ваги електронні за № 04329187 (а.с.18), який знаходився саме на торговій точці «Вацак». У цьому паспорті у назві підприємства зазначено «ПП [PERSON]О.» та мають місце відмітки результатів державної повірки за 05.04.2012 та 04.04.2013. На підтвердження факту існування ТТ «Вацак» та роботи позивачки є оригінал інвентаризаційного опису (а.с.17), що знаходився на цій точці за підписом [PERSON], як матеріально-відповідальної особи, та продавця [PERSON] Факт знаходження ТТ «Вацак» у суборенді кондитерського цеху «Вацак» підтверджено показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також записом у зошиті каси «Вацак» за вересень 2013року, де за 03 вересня 2013 року здійснено запис: оренда 2\~000грн. та проставлено підпис одержувача цих коштів. Дослідженням доказів, судом встановлено, що в оригіналі видаткової накладної №РО/РНв-145812 від 17 вересня 2013року (а.с.32), та у видатковій накладній №РО/РНв-145813 від 17 вересня 2013року (а.с.33) постачальником зазначено ТОВ «Сандора», а отримувачем - ПП [PERSON] та вказується адреса: кавярня в кондитерській «Вацак» по вул. Соборна, 277, м. Рівне. На цих квитанціях проставлено мокру печатку відділу продаж ТОВ «Сандора» (адреса: с. Миколаївка, Жовтневий район, Миколаївська область), а також здійснено записи та проставлено підписи іншим продавцем кавярні [PERSON]. Згідно видаткової накладної №1-00003855 від 11 квітня 2013року та видаткової накладної №1-00004366 від 22 квітня 2013року (а.с.12) одержувачем товару значиться Вацак «Юліка» кавоварка. На цих накладних за отримання товару позивачкою проставлено підписи. Проаналізувавши вищезазначені видаткові накладні, та беручи до уваги той факт, що товар не надходив у магазин «Юліка» по вулиці Полуботка,4, а саме на торгову точку «Вацак», суд прийшов до висновку, що кавярня «Вацак» відноситься до «Юліки». На підтвердження факту роботи у відповідача позивачка надала суду карточки постійного клієнта з емблемою «Юліка». За свідченнями [PERSON], [PERSON],[PERSON] кожна десята чашка кави надавалася відвідувачам безкоштовно, після чого карточка залишалася на торговій точці. Згідно свідчень свідка [PERSON] вона працювала бухгалтером у приватного підприємця [PERSON], дочки відповідача. Бізнес був поділений й на той час батько здавав в оренду частину магазину для дочки [PERSON] Зараз цей магазин належить тільки [PERSON], оскільки дочка в 2014 році відійшла від цього бізнесу. За свідченнями [PERSON] брата відповідача, магазин, що знаходиться в м. Рівне по вул. Полуботка, 4, [PERSON] купував та створював бізнес для дочки [PERSON], а тому магазин названо «Юліка». На торговій точці «Вацак» знаходилися ваги, оформлені на ПП [PERSON] й цей факт підтверджується оригіналом паспорта на ваги електронні за №04329187, а також Графіком роботи цієї точки, де зазначено номер ваги. Аналіз оригіналів видаткових накладних №РО/РНв-145812 та №РО/РНв-145813 від 17 вересня 2013року, у якій постачальником зазначено ТОВ «Сандора», отримувачем - ПП [PERSON] та вказується адреса: кавярня в кондитерській «Вацак» по вулиці Соборна, 277, м. Рівне дає підстави вважати причетність торгової точки кавярні «Вацак» до сімейного бізнесу [PERSON], й зокрема до власника приміщень на вулиці Полуботка, 4 [PERSON] При цьому, суд бере до уваги, що товар за накладними надходив не до магазину «Юліка» на вул. Полуботка, 4, а саме у кавярню «Вацак» по вул. Соборна, 277, до якої [PERSON], за твердженням представника відповідача, не має жодного відношення. Відповідно до показів свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виїзна торгівля на Майдані Незалежності у Рівне в період з 23 серпня 2013року по 01 вересня 2013 року включно була оформлена також на [PERSON]. Згідно свідчень [PERSON] та [PERSON] на випадок перевірок у кавярні «Вацак» знаходилася копія Трудового договору, який укладено між приватним підприємцем [PERSON] дружиною відповідача та [PERSON] про прийняття її продавцем продовольчих товарів магазину «Юліка», що знаходиться в місті Рівне по вулиці Полуботка, 4. Аналіз показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] дає підстави вважати, що брат відповідача [PERSON] працював у відповідача технічним директором. Він таким вважався за посадою та виконував усі технічні питання, які виникали на торгових точках, зокрема: встановлював кавову машину, особисто проводив електропроводку, тобто він налагоджував технічний процес самої точки, інколи виконував обовязки водія і привозив каву. До прийняття на роботу менеджерів проводив на точках інкасацію забирав виручку. Окрім того, відповідно до повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 01.12.2014 за №1/1/12 (а.с.261; а.с.263) в період роботи [PERSON], зокрема з 15 липня 2012 року по 18 вересня 2013року, відповідач [PERSON] перебував в Україні протягом 5-ти місяців 13 днів. Дослідженням усіх доказів у сукупності, суд прийшов до висновку, що власником магазину «Юліка», а відтак кавярні «Вацак», яка також використовує логотип (символіку) «Юліка» є [PERSON]. Однак, оскільки він періодично знаходиться за кордоном, усі питання бізнесу покладено на [PERSON]., яку вважають комерційним директором «Юліки». На підставі проведеного судом аналізу свідчень [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд прийшов до висновку, що обовязки ПП [PERSON] щодо прийняття на роботу працівників та інші організаційні питання виконувала [PERSON] За повідомленням представника відповідача [PERSON] з моменту відїзду [PERSON] за кордон 28 листопада 2013 року, він до цього часу в Україну не повертався. Згідно адвокатського запиту [PERSON] від 25.12.2014 за №1/25/12 про надання інформації щодо перетинання [PERSON] державного кордону України в період з 01.05.2012 по 18.11.2014, Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України своїм листом від 25.12.2014 року за №1/25\\12 (а.с.263) повідомив, що в останнє [PERSON] здійснив виїзд до міста Будапешт 28 листопада 2013 року і іншої інформації немає, тобто на даний час він продовжує залишатися за кордоном. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що під час засідання апеляційного суду Рівненської області 17 жовтня 2012 року у справі №1715/13378/12 за позовом [PERSON] до ТОВ «Галка-Рівне» про поновлення на роботі, представник позивача повідомила суду, що [PERSON] не була прийнята на роботу у відділ «Юліка». Дослідженням звукотехнічного запису, судом встановлено, що обґрунтовуючи моральну шкоду, представник позивача [PERSON] повідомила суду, що позивачка намагалася влаштуватися на роботу в «Юліану», а переговоривши з попереднім директором, її вже не прийняли на роботу. Представник позивача пояснила суду, що вона сказала це в контексті того, що [PERSON] так і не було офіційно прийнято на роботу, а на попередній роботі вона працювала офіційно. Згідно рішення апеляційного суду Рівненської області у цій справі від 24.10.2012 року колегія суддів вважала, що «незаконним звільненням позивачці було завдано моральну шкоду», тобто моральну шкоду обґрунтовувала лише незаконним звільненням позивачки з роботи. Окрім того, сукупністю доказів доведено, що позивачка працювала у відповідача до 18 вересня 2013року. Факт перебування [PERSON] як безробітної на обліку в центрі зайнятості в період її роботи у відповідача, підтверджений довідкою Рівненського районного центру зайнятості від 06 січня 2015 року за №35 (а.с.243), не спростовує доказів її роботи продавцем торгової точки «Вацак» у період з 15 липня 2012 року по 18 вересня 2013року включно та не впливає на розмір належних їй виплат заробітної плати. Суд вважає безпідставними та не бере до уваги твердження відповідача про те, що свідки позивача перебувають між собою у дружніх відносинах і доказом цього є фотографії розміщені в Інтернеті та свідчення [PERSON] Разом з тим, у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] посвідчили суду, що фотографії відносяться до періоду їх роботи на ТТ «Вацак», а під час свідчень свідок [PERSON] не говорила, що «вони дуже дружили». Окрім того, на фотографіях, які показував представник відповідача свідкам, відсутня свідок [PERSON] Беручи до уваги, що з результатами ревізії на торговій точці «Вацак», яка була проведена в другій половині вересня 2013 року, роботодавець не ознайомив позивачку, а повторна ревізія була проведена за її відсутності, а позивачку протиправно та безпідставно 18.09.2013року не було допущено до роботи, суд прийшов до висновку, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання незаконними дії відповідача щодо звільнення [PERSON] з роботи. Щодо позовних вимог в частині невиплати відповідачем належних [PERSON] сум заробітної плати, то відповідно до вимог ст.30 Закону України «Про оплату праці» на роботодавцеві лежить обовязок обліку виконуваної роботи та бухгалтерського обліку по оплаті праці. В порушення ст. 60 ЦПК України представник відповідача не надав суду доказів на підставу своїх заперечень проти позову, а також жодним чином не заперечував проти розрахунків належних виплат заробітної плати, проведених стороною позивача. Такої ж позиції під час розгляду справи дотримувалася 3-я особа на стороні відповідача. Розмір заробітної плати, котру виплачував відповідач [PERSON], обчислено виходячи з графіку роботи торгівельної точки (кавярні) «Вацак», за яким режим роботи визначено з 9:00 до 21:00, тобто 12 годин за зміну (день). За кожний день роботи продавцю виплачувалось по 50 гривень. В залежності від виручки, але за умови не менше 350 гривень, нараховувалися премії від 10 до 20 гривень. Окрім того, при позитивних результатах місячної ревізії, проводилася доплата по 5 грн. за кожний день. Відповідно до ст. 95 КЗпП України оплата праці продавця повинна здійснюватися не менше мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством. Крім того, за вимогами ч.5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку, чого роботодавцем зроблено не було. Графік роботи торгівельної точки «Вацак» є підтвердженням того, що [PERSON] щомісячно виплата заробітної плати проводилася менше ніж встановлена мінімальна заробітна плата. Відповідно до ст. 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Беручи до уваги 15 днів роботи (в середньому в місяць) та 12-годиннмй робочий день, в місяць виходить 180 годин, а за умови 16 днів роботи - 192 години, що значно перевищує норму тривалості робочого часу, визначену законодавством України на кожний місяць. За вимогами статті 106 КЗпП України надурочні години оплачуються у подвійному розмірі. Ці вимоги не дотримано з боку відповідача. Чинним законодавством України передбачено надання працівнику за кожний рік роботи відпустки тривалістю 24 календарних дні. Дана вимога також не виконана відповідачем. Окрім зазначеного, [PERSON] відповідач відмовив у виплаті заробітної плати за 13, 14, 15 та 18 вересня 2013 року, а також не була проведена доплата до заробітної плати по 5 грн. в день за два місяці роботи (серпень, вересень 2013 року), яка проводиться за результатами ревізії. Відповідач не здійснив [PERSON] виплату заробітної плати та премії за виїзну торгівлю на Майдані Незалежності в період з 23 серпня 2013 року по 01 вересня 2013 року включно (працювала з 8.00 до 23.00). У заяві про уточнення позовних вимог від 28 травня 2015 року представником позивача [PERSON] надані суду розрахунки належних до виплати [PERSON] сум заробітної плати. Заробітну плату, яку отримувала [PERSON] за місяць роботи, визначено з врахуванням Графіку роботи торгівельної точки «Вацак», затвердженого [PERSON] 01.09.2012, наступним чином: в середньому на місяць кожний продавець працював 15 днів, а оскільки за день роботи проводилася оплата 50 грн., то за місяць це буде становити 750 грн. (15 днів. х 50 грн.). Доплата по 5грн. за кожний день (до вересня 2013 по результатах ревізії не було нестач): 75грн. (15 днів х 5грн.). Премія взята в середньому 12,50грн. (від 10 до 15грн.), що в місяць складає: 187,50грн. (12,50грн. х 15 днів роботи). Всього за місяць заробітна плата становить 1012,50грн. (750грн. + 75грн. + 187,50грн.) Розрахунки заробітної плати, яку необхідно було виплачувати [PERSON], проведено з врахуванням розміру мінімальної заробітної плати, відпрацьованих годин згідно режиму робочого часу, фактично проведених виплат заробітної плати відповідачем (обчислених у розмірі 1012,50грн. на місяць) та інших документів, що містяться в матеріалах справи. Всього за період з 15 липня 2012 року по 18 вересня 2013 року [PERSON] належить виплатити недоплачену ПП [PERSON] заробітну плату у розмірі 6 467,57грн. (шість тисяч чотириста шістдесят сім грн.). Розмір компенсації за час невикористаної відпустки визначено відповідно до пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995року, а саме за основу взято мінімальну заробітну плату 1218 грн., визначено одноденний заробіток - 39,29грн. (1218,00грн. : 31) та 28 календарних днів невикористаної відпустки. Сума компенсації за час невикористаних відпусток становить 1100,12грн. (39,29грн. х 28 кал. днів). Таким чином, беручи до уваги дослідженні у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога [PERSON] про визнання незаконними дії відповідача ПП [PERSON] щодо виплати позивачці заробітної плати, оплати надурочних робіт та щодо ненадання щорічної оплачуваної відпустки. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При визначенні розміру заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON], суд керується пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100, згідно якого середньомісячна заробітна плата за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передували звільненню з роботи. Відповідно до пункту 8 вищезазначеного Порядку нарахування виплат у цьому випадку провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Звільненню [PERSON] з роботи у вересні 2013року передували серпень та липень 2013 року, у яких вона відпрацювала: у серпні 21 робочих днів, а у липні 23 робочих дні. Заробітна плата за серпень 2013року становить 2.518,08грн. (розрахунки нарахування зарплати наведено в заяві представника позивача про уточнення розміру позовних вимог від 28.05.2015 ; а. с. 212-219), а у липні 2013року 1.293,44грн. За два місяці роботи, що передували звільненню заробітна плата становить 3.811,52грн. (2.518,08 грн. + 1.293,44 грн.). Одноденний заробіток становить: 86,62грн. (3.811,52грн. : 44 роб. дні), а за період з 19 вересня 2013 року по 19 червня 2015 року включно (день винесення рішення) визначено 439 робочих дні, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати [PERSON] розрахункових коштів за період з 19 вересня 2013 року по 19 червня 2015 року включно становить: 38 026,18грн. (86,62грн. х 439 робочих дні затримки виплати). Суд прийшов до висновку, що підлягає частковому задоволенню вимога позивачки щодо відшкодування моральної шкоди. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи вимоги ст.237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з того, що відповідачем приватним підприємцем [PERSON] допущено порушення законодавства про працю, яке виразилися в незаконному звільненні позивачки, чим позбавлено її заробітку, тобто встановлено наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіюванні, оскільки внаслідок протиправних дій відповідача позивачка зазнала моральних страждань, приниження, відчаю, втрати душевної рівноваги, життєвих перспектив та змусило її докласти додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд, з урахуванням норм п.3 ст.23 Цивільного кодексу України та пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами та доповненнями, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, бере до уваги характер та обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнала позивачка, їх тривалий характер, приходить до переконання, що на користь [PERSON] підлягає до стягнення із відповідача 1000 (одна тисяча) гривень моральної шкоди.

Outcome: partial