Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить розтлумачити заповіт [PERSON] від 08.04.2000, посвідчений секретарем Змітнівської сільської Ради народних дпутатів Сосницького району Чернігівської області, зареєстрований в реєстрі за №40, наступним чином: майно, яке входить до складу спадщини - належне [PERSON] право на земельну частку (пай) розміром 2,8 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі, яка перебуває у колективній власності КП «Родина» Сосницького району Чернігівської області згідно сертифікату серії ЧН №0319250 від 12.05.1997, відповідає майну, на яке [PERSON] 18.02.2002 видано державний акт на право власності на землю серії ІІІ-ЧН №044231, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №28 -земельній ділянці для ведення особистого селянського господарства, площею 2,45 га, розташованій на території Змітнівської сільської ради Сосницького району Чернігівської області. Позов мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] (копія свідоцтва про смерть додається). Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2,45 га, розташовану на території Змітнівської сільської ради Сосницького району Чернігівської області, яка належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на землю серії ІІІ-ЧН №044231 від 18.02.2002 року (копія додається). [PERSON] 08.04.2000 року склав заповіт, в якому зазначив про те, що на випадок своєї смерті робить таке заповітне розпорядження: «належну мені земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КП «Родина» Сосницького району Чернігівської області, розміром 2,8 га в умовних кадастрових гектарах, без визначення цієї частки в натурі згідно з сертифікатом серії ЧН №0319250, виданим 12.05.1997 року, заповідаю [PERSON] » (копія заповіту додається). На день смерті заповідача заповіт не змінений, не відмінений і не скасований. У передбачений законом 6-місячний термін позивачка, як єдина спадкоємиця за заповітом, прийняла спадщину після смерті [PERSON] у відповідності до вимог ст. 1269 ЦК України, звернувшись з відповідною заявою в нотаріальну контору. До майна померлого за заявою [PERSON] Сосницькою районною державною нотаріальною конторою 25.11.2002 заведена спадкова справа №285/2002. Однак, оформити свої спадкові права позивач не має можливості, оскільки в заповіті предметом спадкування вказана земельну частку (пай), розміром 2,8 в умовних кадастрових гектарах в КСП «Родина», належна на підставі сертифіката серії ЧН №0319250 від 12.05.1997 року, а фактично предметом спадкування є земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства. Зазначені обставини склалися у зв`язку з видачею на ім`я [PERSON] взамін сертифікату га земельну частку (пай) серії ЧН №0319250 від 12.05.1997 року державного акту на право власності на землю серії ІІІ-ЧН №044231 від 18.02.2002 (вищевказане підтверджується листом органу Держгеокадастру, який додається). В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] подали письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, з якої вбачається, що позовні вимоги вони підтримують та просять їх задовольнити. Представник відповідача Сосницької селищної ради в судове засідання надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, з якої вбачається, що позовні вимоги визнаються без заперечень проти їх задоволення. Представник третьої особи Сосницької районної державної нотаріальної контор в судове засідання надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності без заперечень проти позовних вимог. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , (а.с. 9). Із копії заповіту, посвідченого секретарем Змітнівської сільської ради 08.04.2000 року, вбачається, що [PERSON] земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КП «Родина» Сосницького району Чернігівської області, розміром 2,8 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі, згідно з сертифікатом серії ЧН №0319250 від 12.05.1997 року заповів [PERSON] , (а.с. 10-11). Із копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.01.2021 року вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) у зв`язку з іншим майном, на яке вказано в заповіті, (а.с. 12). Згідно з копією довідки начальника відділу держгеокадастру у Сосницькому районі вбачається, що [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧН №044231, зареєстрований за №28 від 18.02.2002 року, (а.с. 13). Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України. Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. Зідно зі статтями 11, 328 ЦК України, статті 81 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 01 січня 2006 року) право власності на земельну ділянку громадяни набувають на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) тощо. Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України (в редакції Закону України від 01 січня 2006 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Згідно з правовою позицією Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №576/2742/18, від 16.12.2020 року у справі №467/356/19, право власності на земельну ділянку виникає на підставі правопороджуючих фактів (правочинів, адміністративних актів тощо), а посвідчується таке право державними актами. Як наслідок, до спадщини входять не документи, що посвідчують право, зокрема, державні акти про право власності на земельну ділянку, а права на саму земельну ділянку як об`єкт цивільних прав. Відсутність у заповіті прямого посилання на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті позивач успадкує земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. З огляду на вище викладені обставини, суд вважає за необхідне розтлумачити зміст заповіту, складеного заповідачем [PERSON] 08.04.2000 року, на користь позивача [PERSON] .

Outcome: approved