Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Старовойтова О.С., треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона була власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири №17/НД від 24.12.1997р., посвідченого директором Черкаської філії Придніпровської товарної біржі Рубан С.С. 04.10.1999р. вона на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. (реєстр №5002), подарувала 61/100 квартири своїм дітям - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а у її власності залишилася 39/100 частини цієї квартири. Згодом вона втратила оригінал договору купівлі-продажу квартири №17/НД від 24.12.1997р. і залишилась лише його копія. При цьому, право власності на 39/100 частину квартири підтверджується даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №204614724 від 18.03.2020р., даними довідки з КП ЧООБТІ №11609о від 23.03.2020р. та копією договору №17/НД від 24.12.1997р. 08.09.2020р. позивач звернулася до відповідача із заявою про посвідчення договору купівлі-продажу належної їй частини у праві власності на квартиру №135 за вказаною адресою та цього ж дня отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю оригіналу документа, що посвідчує право власності на майно. На даний час позивач, як вказує, не може реалізувати своє право розпорядження належним на праві власності нерухомим майном, а саме здійснити продаж своєї частини квартири, адже відповідачем не визнається її право здійснювати правомочності власника, у зв`язку із відсутністю у неї оригінала договору купівлі-продажу квартири №17/НД від 24.12.1997р. Крім того, вказує, що намагалася отримати дублікат договору №17/НД від 24.12.1997р., але Черкаським обласним державним нотаріальним архівом повідомлено, що під час оформлення договору дарування частини квартири від 04.10.1999р. у нотаріальній справі договір від 24.12.1997р. відсутній, а запити до ТОВ Придніпровська товарна біржа залишились без реагування. Вважає, що відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним право здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Отже, вважає, що належним відповідачем є приватний нотаріус. Отже, посилаючись на ст.ст. 15, 16, 319, 316, 392, 328 ЦК України, просить суд, - визнати за позивачем право власності на 39/100 частини квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13.11.2020р. відкрито, прийнято до провадження справу та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21.01.2021р. закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Зазначили, що відповідач приватний нотаріус Старовойтов О.С. є належним відповідачем по цій справі, оскільки він відмовив у вчиненні нотаріальної дії з-за відсутності у неї оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру №135 . Вважають, що саме приватний нотаріус не визнає правомочності позивача на частину нерухомого майна. Судові витрати просить залишити за позивачем. В судове засіданні відповідач Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Старовойтова О.С. не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Подано заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Відзив на позов не подано. В судовому засіданні треті особи: [PERSON] , [PERSON] не заперечували проти задоволення позовних вимог. Письмові пояснення по суті позову не подали. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Надано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що [PERSON] була власником всієї квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири №17/НД від 24.12.1997р. (зареєстровано в реєстрі за №17/НД), посвідченого Черкаською філією Придніпровської товарної біржі і зареєстрованого в ЧООБТІ за №133. 04.10.1999р. [PERSON] на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. (реєстр №5002), подарувала 61/100 квартири своїм дітям - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (по 61/300 частини кожен), а у її власності залишилася 39/100 частини цієї квартири. Дані обставини підтверджуються витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП ЧООБТІ 12.04.2007р., довідкою №11609о від 23.03.2020р., виданою КП ЧООБТІ та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №204614724 від 18.03.2020р. На даними відповіді Черкаського обласного державного нотаріального архіву від 18.08.2020р. №968/02-04, вбачається, що відсутні підстави для видачі [PERSON] дубліката договору купівлі-продажу квартири №17/НД від 24.12.1997р., оскільки цей документ не є нотаріально посвідченим і в справі під час оформлення договору дарування частини квартири від 04.10.1999р. в наявності його немає. Постановою Приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовим О.С. від 08.09.2020р. [PERSON] відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу належної їй частки власності на квартиру №135 за вказаною вище адресою у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на цей майно. Зазначено, що заявником не надано нотаріусу оригінал документа, що посвідчує право власності на частку у відчужуваній квартирі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України). З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача - приватного нотаріуса про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав втрати позивачем правовстановлюючого документу на такий об`єкт. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору (ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.ч.1-3 ст. 319 ЦК). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За нормами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Як передбачено статтею 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в результаті втрати ним документа, який посвідчує його право власності. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). На нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності. Документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову юридичну силу. У сільських населених пунктах нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування. Вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на дипломатичні представництва України. Посвідчення заповітів і довіреностей, прирівняних до нотаріальних, може провадитись особами, вказаними у статті 40 цього Закону. Нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності (ч.1 ст.3 цього Закону). Закон України «Про нотаріат» закріплює два види державного контролю за діяльністю нотаріусів: адміністративний (статті 18, 33) та судовий (ст. 50). Ці види контролю відрізняються за змістом (предметом), формами, контролюючими суб`єктами, підставами здійснення та можливими наслідками. При цьому, адміністративні органи мають здійснювати контроль лише за організацією нотаріальної діяльності. Судовий контроль за своєю природою відрізняється від адміністративного і зумовлюється завданнями судочинства, а також статусом суду як органу, на який покладено обов`язок забезпечувати права і свободи всіх суб`єктів правових відносин. Судовий контроль ґрунтується на конституційному праві на судовий захист і більшою мірою є гарантією захисту прав, аніж засобом впливу на систему нотаріату; він пов`язаний із виникненням конкретної цивільної справи, в межах якої з`ясовується питання про законність дії нотаріуса. За чинним законодавством предмет судової діяльності можуть становити три категорії справ, пов`язаних із контролем за діяльністю нотаріусів: розгляд позовних заяв у справах про визнання недійсними нотаріально посвідчених правочинів, виконавчих написів, свідоцтв про право власності тощо; розгляд позовних заяв до нотаріусів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних чи недбалих дій нотаріусів, відповідно до статей 21 та 27 Закону України «Про нотаріат»; розгляд скарг на неправильно вчинену нотаріальну дію або відмову в її вчиненні. За результатами розгляду справи, судом встановлено, що приватний нотаріус Старовойтов С.О. не є належним відповідачем. При цьому, під час підготовчого засідання позивачу та її представнику судом роз`яснювалися норми ст.ст. 50, 51 ЦПК України, між тим, сторона позивача наполягала на тому, що позовні вимоги до приватного нотаріуса пред`явлені вірно, підстав для заміни неналежного відповідача на належного, відсутні. Зазначили, що саме приватний нотаріус Старовойтов С.О. не визнає за позивачем [PERSON] право власності на частину нерухомого майна, а тому повинен відповідати за позовом на підставі положень ст. 392 ЦК України. Як зазначалось вище, склад сторін у справах з приводу спірних матеріально-правових правоідносин, зумовлюється особливістю цих правовідносин, суб`єктом яких нотаріус не є. Судове рішення у таких справах має містити висновок про обсяг та належність прав та обов`язків суб`єктів спірних правовідносин, а не нотаріуса. Враховуючи норми чинного законодавства, враховуючи норми ст.ст. 48, 50, 51 ЦПК України, нотаріуси не є особами, прав і обов`язків, яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення. Отже, відповідати, тобто виконувати певні обов`язки, підтверджені судовим рішенням у справі, можуть тільки суб`єкти спірних матеріальних правовідносин: інша сторона договору, інші спадкоємці або особа, яка не має права спадкувати тощо. Вимога про визнання права власності на нерухоме майно (його частину) має бути звернена не до нотаріуса, адже він не набув і не набуває право власності на підставі правовстановлюючих документів. В даному випадку, позивачем не доведено того, що приватний нотаріус Старовойтов С.О. ставить під сумнів наявність права власності позивача [PERSON] на спірне нерухоме майно (право власності на 39/100 частини квартири №135 ), як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника будь-якими іншими особами, що підтверджується тим, що відомості про спірний об`єкт нерухомого майна позивача внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто вказане нерухоме майно належить на праві власності позивачу [PERSON] Приватним нотаріусом лише відмовлено у вчиненні певної нотаріальної дії з-за ненадання [PERSON] оригіналу правовстановлюючого документу про право власності на нерухоме майно, про що винесено постанову від 08.09.2020р. Крім того, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 Зкону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані (абз 2 ч.3 ст. 5 цього Закону). Як передбачено ст. 10 цього Закону, державним реєстратором є і нотаріус. Відповідно до статті 46 Закону «Про нотаріат», нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Крім того, відповідно до п.3 глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012р. №296/5, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Також суд звертає увагу на роз`яснення Міністерства юстиції України від 10.04.2018р. №13490/2831-32-18/8.3.1 «Щодо можливості вчинення нотаріальної дії без надання документа, що підтверджує право власності на нерухоме майно». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Отже, позовні вимоги, пред`явлені до приватного нотаріуса, є безпідставними і у їх задоволенні слід відмовити. На думку суду, посилання представника позивача на судові рішення (судову практику), як підставу для задоволення цього позову, є помилковими, оскільки вони постановлені по справах щодо вирішення інших спірних правовідносин. При цьому, слід зазначити, що в разі, якщо позивач вважає, що приватним нотаріусом Старовойтовим С.О. порушуються вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012р. №296/5 щодо відмови у вчиненні нотаріальної дії, незаконності постанови, що призводить до порушення його прав та інтересів, він має право на розгляд скарг на неправильно вчинену нотаріальну дію або відмову в її вчиненні, враховуючи норми ст. 50 Закону України «Про нотаріат», шляхом подачі відповідного позову в порядку цивільного судочинства. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed