Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, з підстав, викладених у ній. В обгрунтування поданої позовної заяви покликається на те, що 08 жовтня 2013 року між нею та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрований Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис за №252. У шлюбі в них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Про те, після народження дитини їхні відносини не змінилися в кращу сторону. До сьогодні відповідач ніде не працює. Впродовж усього часу з боку відповідача була одна спроба зробити якісь кошти протягом одного місяця. Тому, коли дитині виповнився один рік, позивачка змушена піти на роботу, щоб утримати сім'ю. Враховуючи те, що сторони більше року проживають окремо, відповідач не приймає участі в утриманні їхньої неповнолітньої дитини, тому позивач просить позов задоволити. У судовому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні до позову. Просила суд позовні вимоги задоволити повністю, проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачу надіслана судова повістка відповідно до п.3 ч.5 ст.74 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Повідомлення повернуто за закінченням терміну зберігання. /а.с.26, 28/. Згідно з п.4 ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відмова відповідача отримати судову повістку на пошті відповідно до ч. 8 ст.76 ЦПК України вважається належним повідомленням і суд вважає такі дії відповідачки ухиленням від явки до суду. Заперечень проти позову, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідачки до суду не надходило. Тому згідно з ст.169 ЦПК України суд вважає, що справу можливо слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Таким чином, відповідно до ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. У відповідності до п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, знання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, у падку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Суд встановив, що [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Як вбачається із свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER], 08 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис за №252. /а.с.3/. У шлюбі в [PERSON] та [PERSON] народилася дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER]. /а.с.4/. Яка зареєстрована та проживає із матір'ю [PERSON], за адресою: [ADDRESS], що стверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописки виданої ЛКП «Айсберг» №3829 від 14.07.2016 /а.с.6/. Як з'ясовано у судовому засіданні через постійні конфлікти [PERSON] та [PERSON] почати жити окремо. Через місяць окремого проживання відповідач прийшов до квартири позивача виясняти відносини, в результаті чого побив позивача в присутності їхньої трирічної дочки. У зв'язку із побиття, [PERSON] звернулася із заявою про кримінальне правопорушення до Галицького ВП ГУ НП у Львівській області, яка була прийнята та 22.06.2016 зареєстрована до Єдиного реєстру досудових розслідувань, реєстраційний номер №12016140050002713, та розпочато досудове розслідування, що стверджується довідкою старшого слідчого СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області Лапчук Н.В. №8661/3709-16 від 04.07.2016. /а.с.19/. Так, на підставі постанови старшого слідчого СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області Лапчук Н.В. лікар судово - медичний експерт [PERSON] провела судово - медичну експертизу [PERSON], в результаті якої було встановлено, що легкі тілесні ушкодження, які утворилися від дії тупих предметів, могли виникнути 22.06.2016, що стверджується висновком експерта №1200 від 23.06.2016. /а.с.18/. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як роз'яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя №11 від 21.12.2007 р., проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, суд встановив, що сторони проживають окремо, не спілкуються, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Спору щодо майна не має. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином, враховуючи вищенаведене та те, що сторони подружніх відносин не підтримують, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, суперечить інтересам сторін, тому суд доходить до висновку, про розірвання шлюб, який був укладений між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований 08.10.2013 року Галицьким відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, відповідний актовий запис за №252. Водночас, суд звертає увагу на те, що позивачка просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки, [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 800 (вісімсот) грн. щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом до досягнення нею повноліття, однак в тій частині позовних вимог суд доходить висновку, що такі підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO], тому він не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини відповідно до ч.2 ст.166 Сімейного Кодексу України. Суд встановив, що малолітня дитина [PERSON], [INFO], проживає із матір'ю [PERSON], яка займається її вихованням та утриманням. Про те, відповідач на утримання дитини матеріальну допомогу не надає, оскільки не має постійного доходу. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно до ч.4 ст.155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Частиною 1 ст.184 Сімейного кодексу України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Однак, під час розгляду справи позивачем не надано доказів, що [PERSON] має будь - який дохід, тому при вирішенні спору немає підстав для застосування ст.184 СК України щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, як про це просить позивач. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Враховуючи вимоги ст. 191 Сімейного кодексу України, суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини з моменту пред'явлення позову до суду тобто з 15 липня 2016 року. Таким чином, враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки, [PERSON], [INFO], в розмірі ? від всіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно починаючи з 15.07.2016 р. до досягнення нею повноліття. На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Зважаючи на те, що позивачка працює, але має скрутне матеріальне становище і важкі сімейні обставини, державну грошову допомогу не отримує, інших джерел доходу не має, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення. Відповідно до ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч.1, 2 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved