Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] щомісячно кошти на її утримання в розмірі однієї третьої частини від усіх його доходів на весь період встановленої їй інвалідності; стягнути одноразово з [PERSON] 10000 грн., як компенсацію за завдану моральну шкоду. Надалі позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути одноразово з [PERSON] на її користь 10000 грн., як компенсацію за завдану моральну шкоду; стягнути з відповідача щомісячно в якості компенсації на догляд за нею кошти в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу; стягнути з [PERSON] щомісячно кошти на її утримання у розмірі однієї третьої частини від усіх його доходів на весь період встановленої їй інвалідності. В заяві позивач посилається на те, що 04.08.2008 року [PERSON] завдав їй тілесні ушкодження, в результаті чого вона втратила зір, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 2412-С від 16.08.2012 року їй спричинені тяжкі тілесні ушкодження. Позивач зазначає, що крім спричиненню шкоди здоров'ю їй були спричинені душевні страждання, які проявилися у хвилюваннях про те, що вона більше ніколи не зможе бачити. Більше року вона перебувала у стані стресу і знаходилася в близькому з депресією стані. Також позивач посилається на те, що після того, як вона дізналася, що зір їй повернути не можливо, їй було необхідно багато моральних зусиль щоб пройти реабілітацію і звикати проводити найпростіші життєві функції на дотик. Вона потребує постійної сторонньої допомоги, як у повсякденному житті, так і по догляду за своєю дитиною. Крім того, позивач зазначає, що з відповідачем вона певний період часу проживали спільно однією сім'єю та на їх відносини поширюється дія Сімейного кодексу України, в зв'язку з чим вона просить встановити факт проживання однією сім'єю та зазначає, що ставши непрацездатною вона має право на утримання відповідачем. Викладене змусило її звернутися до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити та підтвердила обставини, викладені у заяві. Відповідач відбуває покарання за вироком суду, про час та місце слухання справи повідомлявся, заперечень не надав. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставах наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної та кримінальної справи, частково задовольняє позовні вимоги, виходячи з наступного. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Вироком Київського районного суду м. Харкова встановлено, що 04.08.2008 року приблизно о 19.30 год. [PERSON] спричинив [PERSON] тілесні ушкодження, а саме: тупу травму ока у вигляді контузії очного яблука з розривом коньюктиви і склери, і випаданням оболонок ока, гемофтальм. За ступенем тяжкості вказана тупа травма єдиного ока [PERSON], що володіла зором до травми, у вигляді контузії правого ока, з розривом коньюктиви і склери, і випаданням оболонок ока і наявність гемофтальма, що призвела до повної втрати зору правого ока відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознаками стійкої втрати загальної працездатності не менше ніж на одну третину (65%). Згідно вироку Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Також, в даному вироку зазначено обставини наявності вини відповідача у заподіянні [PERSON] шкоди, яка є потерпілою від даного злочину. Відповідно до Довідки до акту огляду МСЕК Серії ХАР-07 № 020900 [PERSON] встановлено безстроково першу групу інвалідності. Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, тому суд, з урахуванням того, що моральна шкода, пов'язана з неправомірними діями особи, яка її завдала, вважає доказаним факт заподіяння відповідачем моральної шкоди. Відповідно до положень ст.ст. 23, 280, 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, в зв'язку з чим суд виходить з того, що задоволення позовних вимог повинно відповідати як заподіяній моральній шкоді, так і критерію справедливості та поведінки потерпілих. За ст. 1166 ЦК України, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу, що потерпіла від його протиправних дій, заподіяну моральну шкоду, яка підтримана позивачем в судовому засіданні становить 10000 грн. Роз'ясненнями п. 9 Постанови ПВСУ від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), який зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи, суть позовних вимог, характер дій заподіювача шкоди, моральні страждання потерпілої, матеріальний стан відповідача, вимоги розумності і справедливості на підставі ст.ст. 23, 1167 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача щодо стягнення з [PERSON] щомісячно в якості компенсації на догляд за нею коштів в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, суд приходить до наступного. Факт спричинення [PERSON] [PERSON] каліцтва підтверджено вироком Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2013 року. На момент отримання каліцтва [PERSON] офіційно була не працевлаштована. Згідно Довідки до акту огляду МСЕК Серії ХАР-07 № 020900 [PERSON] потребує постійного стороннього догляду. [PERSON] внаслідок спричиненої їй [PERSON] травми було втрачено загальну працездатність не менше ніж на одну третину (65%). Відповідно до ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'ю фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Ч. 2 ст. 1195 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. За правилами норм законодавства, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин, так само і норм законодавства, чинного на час розгляду справи, шкода, яка підлягає відшкодуванню потерпілому, має дві складові: втрачений особою заробіток внаслідок втрати або зменшення працездатності та додаткові витрати, пов'язані із завданням шкоди здоров'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1195 ЦК України розмір відшкодування визначається з розміру мінімальної заробітної плати, а не з прожиткового мінімуму, як просить позивач, в зв'язку з чим суд встановлює розмір відшкодування, починаючи з 20.03.2014 року (дати звернення позивача до суду) на весь період встановленої інвалідності, щомісячні платежі в розмірі 30 % мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України. В частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу та стягнення з останнього щомісячно коштів на її утримання в розмірі однієї третьої частини від всіх його доходів на весь період встановленої їй інвалідності, суд відмовляє виходячи з наступного. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення розглядаються судом в порядку окремого провадження. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту щодо проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ст. 258 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено та додано докази, які підтверджують даний факт. Суд не приймає посилання позивачки на вирок Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2013 року, оскільки в ньому лише зазначено, що з показів [PERSON], вбачається, що вона з літнього періоду 2007 року по серпень 2008 року знайома та підтримувала близькі стосунки з [PERSON], періодично сумісно проживали. Інших посилань та доказів позивачкою надано не було. В зв'язку з цим, суд відмовляє в задоволенні вимог в цій частині. Згідно ч. 1 ст. 91 СК України якщо жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, тривалий час проживали однією сім'єю, той із них, хто став непрацездатним під час спільного проживання, має право на утримання відповідно до ст. 76 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст. 76 СК України після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом 1 року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. За вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Оскільки факт постійного проживання однією сім'єю з відповідачем судом визнано не було, суд відмовляє в задоволенні вимог про стягнення коштів на утримання позивача, як особи, що стала непрацездатною. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial