Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу із [PERSON], у якій зазначила, що з 22 травня 2001 року по даний час перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був зареєстрований в Колодіївській сільській раді Підволочиського району, актовий запис № 5. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які на даний час є неповнолітніми. Позивач зазначає, що вже на протязі семи років вони не проживають разом із відповідачем, як подружня пара, тому що відповідач постійно скандалить. Спору про розподіл спільного майна немає. Тому позивач наполягає на розірванні шлюбу. В судове засіданні позивач не зявилася подала заяву, в якій просила справу вирішувати у її відсутності, позов підтримала, просить шлюб розірвати. Відповідач, в судове засідання також не зявився, подав заяву в якій вказав, що проти розірвання шлюбу із позивачкою не заперечує. Просить позов задовольнити. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань. Зі свідоцтва про одруження серії І-ИД № 056320, яке видане 22 травня 2001 року Колодіївською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області, вбачається, що 22 травня 2001 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] актовий запис № 5. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище «Тетюк». Від даного шлюбу у них народилися двоє дітей: [PERSON], [INFO], актовий запис № 4 (копія свідоцтва про народження, серії І ИД № 120347, видане виконкомом Колодіївської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області 14 лютого 2003 року) та [PERSON], [INFO], актовий запис № 2 (копія свідоцтва про народження, серії І ИД № 090018, видане Колодіївською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області 10 березня 2009 року). Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сімейні відносини між ними відсутні. Позивач настоює на розірванні шлюбу. Відповідач, проти задоволення позову не заперечує. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сімю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено.

Outcome: approved