Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який 03 січня 2019 року рішенням суду розірвано. У даному шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] , де для нього створені належні умови для безпечного розвитку та виховання. Після розірвання шлюбу відповідач нехтував своїми батьківськими обов`язками та не проявляв належної матеріальної допомоги щодо забезпечення сина. В позасудовому порядку вирішення спору не вбачалося за можливе, що зумовило її звернення до суду із позовом до відповідача. Тому просить суд позов задовольнити та визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . 20 березня 2020 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов в якому останній зазначає, що їх спільний з позивачкою син з моменту народження проживає за адресою [ADDRESS] . При цьому з часу народження сина і по даний час жодних суперечок ініційованих ним щодо місця проживання сина у них з позивачкою не виникало. З матеріалів справи не вбачається порушення ним прав позивачки та належними та допустимими доказами не підтверджується, а відтак вважає, що спір між сторонами відсутній. Разом з цим позивачка із жовтня 2019 року чинить йому перешкоди в побаченнях із сином, що зумовило його звернення до служби у справа дітей, після чого було встановлено графік побачень із дитиною. 09 листопада 2020 року позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив у якій зазначила, що будь-яких перешкод у спілкуванні батька з дитиною вона не чинить, проте від недавнього часу відповідач почав поводити себе агресивно та погрожувати відібранням дитини для проживання з ним, що і зумовило її звернення із відповідним позовом до суду. Просить врахувати вік дитини (2 роки), тісний зв`язок із матір`ю, постійне проживання сина із нею за адресою [ADDRESS] , де для дитини створено належні умови для проживання, які позитивно впливають на її фізичний розвиток, виховання, тому просить визначити місце проживання з нею, оскільки це буде відповідати найкращим інтересам дитини. Ухвалою судді від 11 березня 2020 року відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали про просили задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечили. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 06 липня 2017 року зареєстрували шлюб, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 грудня 2019 року розірвано. У даному шлюбі в сторін народився син [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане Тернопільським міськрайонний відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 12 квітня 2018 року. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання №27918/28-03 виданої Відділом реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради 26 вересня 2018 року [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою проживають позивач [PERSON] разом з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] та неповнолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] працює в Тернопільській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №10 Тернопільської міської ради на посаді вчителя та знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, заробітна плата до відпустки становила 6 538,13 грн. про що свідчить довідка №168 від 06 грудня 2019 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 березня 2020 року із [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 (однієї чверті) усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 12 листопада 2019 року і до досягнення сином повноліття. 29 листопада 2019 року рішенням комісії з питань захисту прав дитини №397 встановлено порядок участі батька [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] відповідно до графіку спілкування в такі дні: 2 години в день за домовленістю з матір`ю дитини в період перебування батька на території України. Побачення повинні відбуватися в місцях за домовленістю між батьками в присутності матері. Висновком органу опіки і піклування про місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради №737 від 30 вересня 2020 року встановлено, що працівниками Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] з усіма комунальними зручностями, складається з п`яти кімнат, санітарно-гігієнічні умови відповідають нормам. Для дитини та матері відведено окрему кімнату, яка повністю обмебльована, створено відповідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку хлопчика. Мати дитини [PERSON] на засіданні комісії повідомила, що бажає визначити місце проживання дитини разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Батько дитини [PERSON] на засіданні комісії склав заяву про те, що не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. З врахуванням викладено рекомендовано визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У відповідності із ст.153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно вимог ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У відповідності із ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, що проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 4 ст.29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини не має розлучатися зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо. Судом встановлено, що малолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю [PERSON] з народження та перебуває на її утриманні, при цьому шлюб між сторонами розірвано та з відповідача на користь позивача здійснюється стягнення аліментів на утримання їхнього сина. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову не заперечив та вказав, що право дитини на проживання разом з матір`ю ним не оспорюється. Суд звертає увагу, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не є обмежений у своєму праві на спілкування з нею, турботу відносно неї та участь у її вихованні і може реалізувати свої права, шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування. Аналізуючи вищенаведене, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд приходить до переконання, що визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] , відповідатиме інтересам дитини. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Однак, вирішуючи питання про розподіл судового збору суд

Outcome: approved