Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2007 року, засвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 8294. В належній позивачці квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , який є сином позивача, та з липня 2015 року по теперішній час не проживає у даній квартирі. На даний час у зв`язку з наявністю формальної реєстрації [PERSON] у квартирі, позивач несе додаткові витрати з оплати житлово-комунальних послуг, тому змушений звернутися до суду. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22.04.2021 по вказаній справі було відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій вказала, що просить розглянути справу у її відсутність, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Від нього не надійшло клопотання про відкладення слухання справи. Також у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористалася, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою : [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Барановим М.С., зареєстрованим в реєстрі за № 8294 та Витяга з Державного реєстру правочинів ( а.с.6-7). Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого відділом РАЦС виконкому Артемівської міськради Донецької області 03.10.1990 року, [PERSON] , [INFO] являється сином [PERSON] ( а.с. 5). Згідно з відповіддю Бахмутської міської ради № 1845 від 15.04.2021 року (№ 1845 від 15.04.2021), що надійшла на запит суду 21.04.2021 (а.с.13), за адресою: [ADDRESS] зареєстровано [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки ЖЕД № 2 КП «Бахмутська житлова управляюча компанія» від 08.04.2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , - наймач квартири та [PERSON] , [INFO] ,- син, зареєстрований з 23.09.2009 року. ( а.с.9). Згідно з актом про не проживання від 08.04.2021 року, складеним комісією у складі майстра ЖЕД № 2 КП «Бахмутська житлова управляюча компанія» [PERSON] , паспортиста [PERSON] сусідів квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] встановлено, що [PERSON] , [INFO] , у зазначеній квартирі не мешкає з липня 2015 року по теперішній час ( а.с. 8). Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено вст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Та обставина, що [PERSON] не знятий з реєстрації із даного житлового приміщення, перешкоджає позивачу, як власниці квартири, володіти, користуватися та розпоряджатися приміщенням в повному обсязі, що є порушенням їх права власності. Крім того, нарахування позивачу комунальних платежів з урахуванням реєстрації у спірному жилому приміщенні відповідача суд розцінює як порушення прав позивача, таке порушення підлягає захисту. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підставі своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі з липня 2015 року, нею не користується, витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг не сплачує, а тому є всі підстави для усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved