Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати Договір №001311 фінансового лізингу від 25.03.2015р., укладений між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», недійсним; повернути сторони за договором у первісний стан та зобов'язати їх повернути одна одній у натурі все одержане на виконання договору (провести двосторонню реституцію), а саме: повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 79 125,00 грн., сплачені ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» відповідно до Договору №001311 фінансового лізингу від 25.03.2015р. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.03.2015р. він уклав з ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір №001311 фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач зобов'язувався передати йому у фінансовий лізинг автомобіль марки «Hyundai Elantra Classic» вартістю 17 087,27 дол.США, що у гривневому еквіваленті становить 469 900,00 грн. На виконання умов договору він здійснив оплату в сумі 79 125,00 грн. на поточний рахунок відповідача. Однак, укладений договір є таким, що суперечить принципам добросовісності, а самі умови такого є несправедливими та такими, що істотно порушують його права, оскільки під час укладання договору відповідач надав позивачу хибну, недостовірну інформацію щодо умов договору та умов надання послуг. Позивач не зрозумів, що сплачена ним сума 79 125,00 грн. є не авансовим платежем, а адміністративним платежем за організацію та оформлення договору. Також у договорі не зазначені усі необхідні істотні умови, зокрема, щодо особи продавця, щодо умов про лізингові платежі. Вищезазначені умови договору порушують його права, як споживача, а також суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та Цивільного кодексу України. Положення договору встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише позивачем та по суті усувають відповідальність відповідача, не надають право позивачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати адміністративний платіж за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору позивачем. Крім того вказує, що даний договір №001311 фінансового лізингу від 25.03.2015р. нотаріально посвідчений не був. З огляду на наведене, просить захистити його споживчі та майнові права в судовому порядку. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить таку задоволити, при цьому не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча згідно ст.76 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності представника товариства, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувача на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 25 березня 2015р. між позивачем [PERSON] та відповідачем ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений Договір №001311 фінансового лізингу, згідно умов якого відповідач зобов'язувався передати позивачу у фінансовий лізинг автомобіль марки «Hyundai Elantra Classic» вартістю 17 087,27 доларів США, що станом на день укладення даного договору у гривневому еквіваленті становило 469 900,00 грн. Також встановлено, що на виконання умов даного договору лізингу позивач здійснив оплату в сумі 79 125,00 грн. на поточний рахунок відповідача, що підтверджується відповідною квитанцією № ПН2448 від 25.03.2015р., при цьому призначення платежу вказано, як «оплата за автомобіль зг.угоди №001311, в т.ч. ПДВ від [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. У ч.1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, що також роз'яснено в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Стороною позивача, стверджується, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу суперечить принципам добросовісності, а самі умови такого є несправедливими та такими, що істотно порушують права позивача, як споживача, оскільки під час укладання договору відповідач надав позивачу хибну, недостовірну інформацію щодо умов договору та умов надання послуг. Так, за змістом положень п.3.1.1. та 3.1.2. договору, лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначено лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного договору та інших погоджень між сторонами, а в подальшому зобов'язаний на умовах викладених у даному договорі передати придбаний для лізингоодержувача предмет лізингу. Частина 3 ст.509 ЦК України встановлює, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною, зокрема, згідно ч.2 даної статті, однією з таких є несправедливі умови договору, а саме слід розуміти, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Водночас, згідно п.1.5 договору, відповідач не відповідає перед позивачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. При цьому, в договорі лізингу не відображені відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, адреси центрів/представництв, у які може звернутись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. В силу ч.1 ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює саме відповідач, відтак п.1.5 оспорюваного договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, та водночас обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Також суперечить засадам справедливості, умови п.3.2.7 договору, згідно якої лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає всі сплачені кошти лізингоодержувачем за мінусом 40 % від сплаченого адміністративного платежу. Як вбачається з положень (умов) п.п. 5.4, 5.9 Договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. Предмета лізингу, і вся відповідальність покладається на лізингоодержувача. Але, на підставі п.п. 7.2, 7.3 Договору, страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок лізингоодержувача, але на користь лізингодавця. У відповідності до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Відповідно до п.10.15 договору, у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмету лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмету лізингу лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5-ти діб з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розміру лізингових платежів, при цьому раніш сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Таким чином, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а у випадку відмови встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Оспорюваним договором передбачені наступні лізингові платежі (п.п. 9.1, 9.7, 9.8, 10.1 договору): «адміністративний платіж» (першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору) у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору; авансовий платіж, який становить 50% вартості предмета лізингу; комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу, лізингові платежі, які включають в себе відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21% річних на залишок частини від обсягу фінансування, частину від обсягу фінансування та комісію за супроводження договору в розмірі 7%. Як вбачається із наведених договірних умов «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Крім того, в пунктах договору відсутня інформація про сплату адміністративного платежу, єдина інформація про адміністративний платіж вказана в п.9.7 договору, а саме, що кошти, які надійшли від лізингоодержувача, не залежно від призначення платежу в квитанції, зараховуються у наступному порядку: адміністративний платіж; авансовий платіж; комісія за передачу предмета лізингу і т.д. Рахунок виданий лізингодавцем на оплату в сумі 79 125,00 грн. за договором без вказівки призначення платежу (аванс, комісійні витрати тощо), оплачений позивачем 25.03.2015р. в день підписання договору, як плата за цим договором, також без призначення платежу. В зв'язку з цим, згідно квитанції, неможливо встановити на сплату якого саме платежу за договором внесена позивачем зазначена вище сума. Суд також звертає увагу на те, що п.п. 3.3.5, 5.3, 10.15, 12.1, 12.5, 12.6, 12.7, 12.8, 12.9, 12.10, 12.11, 12.12, 12.13, 12.14 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені та збитків, при цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено. Пункт 12.1 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність позивача, як лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав даного споживача на розірвання договору. Судом встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 25.03.2015р., укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Крім того, в силу неявки представника відповідачі та/або відсутності з його сторони доказів, в т.ч. заперечень, що до вказаних в позові обставин, не встановлено наявності ліцензії у товариства для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір №001311 фінансового лізингу від 25.03.2015р., укладений між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було. Вищезазначені порушення щодо відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності та нотаріального посвідчення спірного договору, також дають підстави для визнання даного договору недійсним. Аналогічні висновки містяться в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.12.2015р. по аналогічній за змістом справі - за позовом фізичної особи також до ТОВ «ЛК «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладені у його постанові, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, а також те, що в укладеному між сторонами договорі фінансового лізингу від 25.03.2015р. обмежені права позивача, як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживача», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому є підстави відповідно до вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати даний договір недійсним в цілому. Відтак, суд приходить висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним вищезазначеного договору і про повернення відповідачем позивачу сплаченого платежу в 79 125 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави, відповідно до частини задоволених вимог, слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн., від сплати якого позивача звільнено при подачі такого позову. На підставі ст.ст. 3, 16, 202, 203, 215, 216, 220, 227, 509, 628, 762, 768, 799, 806, 808 Цивільного кодексу України, ст.ст. 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 6, 7, 10, 11, 15, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: approved