Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що нею, 30 вересня 2014 року укладено кредитний договір № 223616504 з Відповідачем на суму 3091,50 грн. Позичальник по даному договору, [PERSON], є інвалідом групи в наслідок психічного розладу, перебуває на «Д» обліку в психіатричному кабінеті Гусятинської ЦРКЛ з 2000 року, на час укладення даних правочинів мала психічне захворювання (шизофренія, параноїдна форма), яке позбавляло можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На підставі ст. 225 ЦК України просить визнати недійсним укладений кредитний договір. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» [PERSON] в судове засідання не зявився, надіслав запереченя протии позову, посилаючись на те, що стороною позивача, використовуючи положення ч. 1 ст. 225 ЦК України, заявлено, що хоч недієздатність [PERSON] і не встановлена, але станом на дату укладення кредитного договору вона «не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними» і тому відповідний кредитний договір «може бути визнаний судом недійсним». На доведення своєї правової позиції позивач надав копії медичних документів, але з їх змісту аж ніяк не випливає з логічною необхідністю висновок про те, що саме на дату укладення кредитного договору (30 вересня 2014 року) позивач «не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними». Враховуючи викладене, позовна вимога про визнання кредитного договору недійсним ґрунтується на неналежних підставах і тому є необґрунтованою. Просить відмовити в задоволенні позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] вважає, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає до задоволення. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 30 вересня 2014 року між сторонами по справі укладено кредитний договір № 223616504, згідно якого [PERSON] отримала кредит на суму 3091,50 грн.(а.с.5,6). В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що 30 вересня 2014 року у звязку з загостренням хвороби (шизофренія) вона, укладаючи кредитний договір з [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» не в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], третя особа [PERSON] дали аналогічні пояснення в справі, додатково пояснивши, що через невеликий проміжок часу [PERSON] була поміщена на лікування в Тернопільську обласну психоневрологічну лікарню. Згідно довідки психіатра від 22.01.2015 року № 19, [PERSON], [INFO] знаходиться на «Д» обліку в псимхіатричному кабінеті Гусятинської ЦРКЛ з 2000 року з діагнозом: шизофренія, параноїдальна форма. Є інвалідом 2 групи, потребує опіки. Згідно довідки психіатра від 03.08.2015 року № 253, [PERSON], [INFO] є інвалідом 2 групи довічно, на даний час знаходиться в Тернопільській обласній психоневрологічній лікарні з 21.07.2015 року. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 11 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Відповідно до вимог ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а саме згідно до ст.145 ЦК України психічний стан особи повинен підтверджуватися висновками судово-психіатричної експертизи. Таким чином, для визнання правочину (кредитного договору) недійсним з наведених вище підстав необхідним та обов'язковим є встановлення того факту, що саме в момент укладення спірного правочину, а не в будь-який інший момент, особа, яка його уклала, не усвідомлювала своїх дій або не могла керувати ними. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, оскільки стороною позивача, незважаючи на запитання суду, не заявлено клопотання про проведення судово-медичної експертизи, як передбачено ст.145 ЦПК України, суд вважає, що відсутні достатні підстави для визнання недійсним кредитного договору з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, тобто вчинення договору у стані, коли позичальник не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок стану його здоров'я. Таким чином на підставі наданих позивачем доказів неможливо зробити висновок про визнання недійсним правочину, оскільки позивачем не доведено абсолютної неспроможності його при укладенні правочинів усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed