Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на земельну частку (пай), розміром 2,23 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], на яку померлий мав право на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧР № 0220992. В позові вказувала, що [PERSON], який помер 12.10.1999 року, заповів все своє майно їй - [PERSON], яка 24.11.2015 року у звязку із реєстрацією шлюбу змінила прізвище на [PERSON]. Вказаний заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету Степанівської сільської ради Драбівського району Черкаської області. Вона вчасно прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом вступу в оперативне управління спадковим майном, а саме: зберігання ощадних книжок спадкодавця, однак при оформленні документів у нотаріуса виявилось, що правовстановлюючі документи на земельну ділянку відсутні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала і просила суд позов задоволити, пояснивши, що позивач по справі [PERSON] в дитинстві приїздила до свого діда, який товаришував із [PERSON] [PERSON] проживав одиноко, а 12.10.1999 року помер. Після його смерті залишилось спадкове майно право на земельну частку (пай). За життя, 11.08.1995 року, [PERSON] заповів все своє майно позивачу по справі. Про заповіт позивач не знала, дізналась лише після смерті свого діда в 2016 році. Нотаріус відмовив видати їй свідоцтво про право на спадщину, так як сертифікат не зберігся. Представник відповідача в судове засідання не зявився, просив справу розглянути без його участі, не заперечив проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем та її представником не доведено факту наявності на момент смерті у гр. [PERSON] права на земельну частку (пай) розміром 2,23 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Зокрема, суду не надані докази того, де саме знаходиться земельна ділянка, яка виділялась [PERSON] в умовних кадастрових гектарах, та в колективній власності якого сільськогосподарського підприємства вона знаходилась. Суду не надано копій самого сертифіката та/або офіційних даних про час, місце видачі документа та орган, який його видавав. Ксерокопія сторінки невідомого журналу чи книги про отримання гр. [PERSON] сертифіката на право на земельну частку (пай) всіх відповідних даних не містить. Згідно п. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999 року № 1529/99 передбачено, що у ході реалізації положень цього Указу, інших актів Президента України щодо реформування колективних сільськогосподарських підприємств та створення приватних (приватно-орендних) сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб'єктів господарювання, які засновуються на приватній власності, а також під час укладення договорів оренди земельних часток (паїв) виходити з того, що сертифікат на право на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом, що засвідчує право володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеною часткою. Аналогічні положення містяться в Законі України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», згідно ст. 2 якого основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Крім того, згідно ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Суд встановив, що позивач по справі [PERSON], [INFO], на момент смерті [PERSON], що сталася 10.10.1999 року, була девятирічною дитиною, а тому, в силу свого віку, не могла виконати вимоги, передбачені ст. 549 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, та фактично вступити в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом з цим, за змістом ст. 14 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, за неповнолітніх, які не досягли п'ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Тому батьки як законні представники повинні були звернутись в інтересах своєї дитини із заявою про прийняття спадщини у встановленому на той час порядку. З цих причин суд не може визнати достовірним доказом довідку Степанівської сільської ради № 41 від 03.02.2017 року про те, що гр. [PERSON] своєчасно, на протязі 6 місяців після смерті [PERSON], вступила в управління спадковим майном шляхом наявності та зберігання ощадних книжок на руках. За вказаних обставин суд вважає позивача такою, що не прийняла спадщину після смерті [PERSON] З огляду на вищевикладене, правові підстави для визнання за [PERSON] права власності на земельну частку (пай), розміром 2,23 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], відсутні.

Outcome: dismissed