Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відібрання дитини і передачу її матері, мотивуючи свої вимоги тим, що вона та відповідач перебували у фактично шлюбних стосунках від яких [INFO] у них народилася донька [PERSON]. Спільне життя з відповідачем не склалося, через те, що весь час їх спільного з відповідачем проживання вона терпіла фізичні та моральні знущання, відповідач неодноразово був у стані алкогольного сп»яніння та як їй здавалося під впливом наркотичних речовин, ніде не працював та вів паразитичний спосіб життя. На початку 2015 року їх відносини з відповідачем остаточно зіпсувались і вона пішла від нього після того, як він підняв на неї руку, бив її руками по обличчю, користуючись своєю перевагою у фізичній силі він не дав їй можливості забрати доньку. В подальшому з середини квітня 2016 року донька проживала разом з нею по [ADDRESS] і лише за один місяць набрала майже 20% від початкової ваги, з 11 кг., до майже 13 кг. 23.05.2016 року батьки відповідача увірвавшись до її помешкання викрали її доньку та передали її своєму сину - відповідачу і з того часу вона не бачила її. Вважає, що знаходження доньки з відповідачем у даний час шкодить її потребам, так як знаходячись з позивачем вона недоїдає. З того часу, коли відповідач забрав дитину, він не надає їй можливості бачити доньку, не водить її до дитячого садка. Деснянська РДА в м. Києві 26.11.2015 року надала висновок про визначення місця проживання доньки з нею, є також відповідне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2016 року яким було визначено місце проживання дитини разом з нею, проте відповідачем рішення суду не виконується. До того ж, обмеження у спілкуванні матері і дитини, створене відповідачем порушує її права, як матері, щодо рівності прав та обов»язків батьків у вихованні та розвитку, захисту дитини. Зважаючи на це, просила негайно відібрати дитину [PERSON] від батька - відповідача по справі [PERSON] зважаючи на небезпечність аморального виховання її дитини, а також зобов»язати відповідача передати їй дитину. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі за вищевикладеними обставинами та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлявся судом про день та час розгляду справи за місцем реєстрації, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд вважає за можливе проводити судове засідання без участі відповідача в заочному порядку, проти чого не заперечувала в судовому засіданні позивач по справі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні пояснила, що відповідачем не виконується рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір»ю, він не допускає матір дитини до побачень з донькою. Весною 2016 року, коли дитина проживала з матір»ю працівники Служби у справах дітей були в квартирі матері, де побачили, що дитині там комфортно, є всі умови для зростання, її там люблять і їй там було добре. В травні 2015 року відповідач силоміць відібрав дитину у матері, з того часу не дає бачитися донці з матір»ю, до свого помешкання її не впускає, так як і не впускає працівників Служби у справах дітей. Крім того, відповідач притягувався до кримінальної відповідальності та перебував у місцях позбавлення волі за скоєння кримінальних правопорушень, а саме незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання наркотичних засобів. Батько не працює, самостійного доходу не має. Служба у справах дітей вважає, що дитині доцільно проживати разом з матір»ю і позовні вимоги про відібрання дитини у батька та передачі її матері підлягають задоволенню в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного . Як достовірно встановлено в судовому засіданні, що сторони по справі перебували у цивільному шлюбі, від якого [INFO] народилася дитини - дівчинка [PERSON]. В судовому засіданні позивач пояснила, що її спільне життя з відповідачем не склалося, через те, що весь час їх спільного проживання вона терпіла фізичні та моральні знущання, відповідач неодноразово був у стані алкогольного сп»яніння, та як їй здавалося під впливом наркотичних речовин, ніде не працював та вів паразитичний спосіб життя. На початку 2015 року їх відносини з відповідачем остаточно зіпсувались і вона пішла від нього після того, як він підняв на неї руку, бив її руками по обличчю, користуючись своєю перевагою у фізичній силі він не дав їй можливості забрати доньку. В подальшому з середини квітня 2016 року донька проживала разом з нею по [ADDRESS] і лише за один місяць набрала майже 20% від початкової ваги, з 11 кг., до майже 13 кг. 23.05.2016 року батьки відповідача увірвавшись до її помешкання викрали її доньку та передали її своєму сину - відповідачу по справі і з того часу вона не бачила її. Вважає, що знаходження доньки з відповідачем у даний час шкодить її потребам, так як знаходячись з позивачем вона недоїдає, їй абсолютно не приділяють уваги, як дитині. З того часу, коли відповідач забрав дитину, він не надає їй можливості бачити доньку. Коли вона звернулася до дитячого закладу, де влаштувала дитину, їй повідомили, що її донька не відвідує дитячий заклад. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2016 року було визначено місце проживання дитини разом з позивачем по справі, проте, як було встановлено в судовому засіданні відповідачем рішення суду не виконується. При наданні Деснянською РДА в м. Києві висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини від 26.11.2015 року, було встановлено, що відповідач по справі - батько дитини притягувався до кримінальної відповідальності та перебував у місцях позбавлення волі за скоєння кримінальних правопорушень, а саме незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання наркотичних засобів. Батько не працює, самостійного доходу не має. Служба у справах дітей вважає, що дитині доцільно проживати разом з матір»ю. Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Із Декларації ООН прав дитини (1959 р.) вбачається, що, «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. В судовому засіданні достовірно встановлено, що між батьками дитини - сторонами по справі, склалися напружені стосунки між собою з приводу виховання та місця проживання спільної дитини. В даний час вони проживають окремо один від одного. Батько дитини - відповідач по справі забрав проживати доньку за місцем свого проживання. При співбесіді у Службі у справах дітей батькові було зауважено, що він не повинен чинити перешкоди у спілкуванні матері та дитини, він погодився та пообіцяв надати матері можливість приймати участь у вихованні доньки, проте обіцянку свою не виконав, двері не відчиняв, на телефонні дзвінки не відповідав. В судовому засіданні також встановлено, що відповідачем і на даний час чиняться перешкоди позивачу у побаченнях з дитиною. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї,посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Статтями 150-157 цього Кодексу передбачені обов'язки та права батьків щодо виховання, спілкування та розвитку дитини, які є рівними. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли ….. батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням, або Органу опіки та піклування. При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Суд дослідивши всі обставини справи, оцінивши всі надані докази, вважає, що доведено наявність підстав для відібрання малолітньої доньки [PERSON] від батька без позбавлення відповідача батьківських прав та передачу її матері. Виходячи із інтересів малолітньої та намагаючись забезпечити в подальшому можливість її всебічного морального, духовного, культурного, фізичного та психічного розвитку, суд визнав виключними обставинами ті, про які йшлося вище. Враховуючи наведене вище, зважаючи на те, що відповідачем постійно чиняться перешкоди позивачу в спілкуванні з донькою та побаченнях з нею, суд дійшов висновку про необхідність ухвалення рішення про негайне відібрання дитини у батька і передачу її матері, оскільки таке рішення максимально відповідає інтересам неповнолітньої. При цьому суд також враховує те, що відповідач притягувався судом до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України за скоєння кримінальних правопорушень, а саме незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання наркотичних засобів. За наведеного вище, враховуючи інтереси дитини, її вподобання, вік, стан її здоров»я, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відібрання дитини від батька є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки не суперечать інтересам дитини.

Outcome: approved