Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 3/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , що належав [PERSON] , який помер [INFO] . Мотивувала свої вимоги тим, що 03 березня 2017 року [PERSON] склад заповіт, яким заповів їй все майно, належне йому на день смерті. [INFO] [PERSON] помер. Зазначає, що між [PERSON] та [PERSON] 28 грудня 1965 року укладено шлюб, під час якого у них народилася донька [PERSON] . Зауважує, що [PERSON] є власницею 1/2 частки від будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , право власності на який реєструвалося за [PERSON] , оскільки такий набутий ними під час шлюбу і є спільним майном подружжя. Крім того [PERSON] має обов`язкову частку у спадковому майні і спадкує 1/8 частку такого незалежно від наявності згаданого заповіту. Враховуючи наведене, вважає, що їй належить 3/8 частки згаданого вище житлового будинку, оскільки 4/8 частки належать [PERSON] , як майно, набути подружжям під час шлюбу, а 1/8 належить [PERSON] і є обов`язковою часткою в спадковому майні. З огляду на вказане, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 16 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 29 вересня 2020 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшло клопотання, у якому він просив витребувати у Пустомитівської державної нотаріальної контори спадкову справу № 26/2018, відкриту після смерті [INFO] [PERSON] 29 вересня 2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона зазначила, що має право на 1/8 частку у спадковому майні. Зауважує, що її мати [PERSON] також має право на 1/8 частку у спадковому майні, оскільки проживала з [PERSON] разом як чоловік та жінка, вела з ним спільне господарство. Вважає, що позивачу належить 2/8 частки у спадковому майні. Просила об`єднати дану справу з справою № 450/2491/19 в одне провадження, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. 29 вересня 2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона зазначила, що позивач має право на 2/8 частки у спадковому майні, оскільки таке набуте [PERSON] та нею під час шлюбу, відповідно їй належить 4/8 частки майна на праві спільної власності. Крім того, оскільки вона проживала з [PERSON] на момент його смерті однією сім`єю, вела з ним спільне господарство, вона має право на 1/8 обов`язкову частку у спадковому майні, аналогічно як і [PERSON] . Просила об`єднати дану справу з справою № 450/2491/19 в одне провадження, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. 29 вересня 2020 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання, у якому він просив об`єднати дану справу з справою № 450/2491/19 в одне провадження. Ухвалою від 29 вересня 2020 року клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено, у Пустомитівської державної нотаріальної контори витребувано належним чином завірену копію спадкової справи № 26/2018, відкритої після смерті [INFO] [PERSON] . З позовної заяви [PERSON] вбачається, що у такій вона просила суд встановити факт спільного ведення господарства, факт спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю з [PERSON] , визнати за нею право власності на 1/2 частки у спільному майні подружжя, а саме 1/2 частки земельної ділянки та 1/2 частки будинковолодіння, які розташовані за адресою [ADDRESS] , виключити вказані частки у майні зі складу спадщини. Мотивувала позовні вимоги тим, що 28 грудня 1965 року між нею та [PERSON] укладено шлюб. У 1971 року їм виділено земельну ділянку, на якій вони спільно побудували будинок за адресою [ADDRESS] . Зауважує, що вона з 1965 року по 2018 рік проживала однією сім`єю з [PERSON] , вела з ним спільне господарство, спільно розподілила видатки на утримання будинку і домогосподарства. 05 липня 1983 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано, однак вона продовжували жити разом і вести спільне господарство. [INFO] [PERSON] помер. Зауважує, що оскільки згадане вище майно набуте ними під час шлюбу, вона має право на 1/2 частки від цього майна. З огляду на зазначене, просила позовні вимоги задовольнити. Крім того просила викликати і допитати свідків [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Ухвалою судді від 29 липня 2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, позивачу надано десятиденний строку з дня отримання ухвали для усунення недоліків, описаних в ній. 20 серпня 2019 року від представника [PERSON] [PERSON] подав до суду заяву, якою усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою судді від 19 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 08 листопада 2019 року від [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просила застосувати строк позовної давності до позову [PERSON] і відмовити їй у задоволенні такого. Мотивувала свої вимоги тим, що оскільки [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] 05 липня 1983 року, вона мала протягом трьох років з цього часу звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спільне майно. Крім того зазначає, що [PERSON] не подає доказів для підтвердження факту спільного проживання з [PERSON] понад п`ять років. Повідомляє, що [PERSON] на момент своєї смерті перебував у шлюбі з [PERSON] 19 листопада 2019 року від [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона погодилася з позовним вимогами [PERSON] і просила їх задовольнити. Повідомила, що хоч шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано 05 липня 1983 року, вони все одно проживати разом і вели спільне господарство. 19 листопада 2019 року до суду від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначив, що строк позовної давності починає перебіг з моменту порушення відповідного права особи. [PERSON] після розлучення безперешкодно користувалася спірним будинком, проживала у такому. Про порушення свого права вона дізналася тоді, коли не змогла оформити спадщину після смерті [PERSON] . Зазначає, що шлюб [PERSON] з [PERSON] мав фіктивний характер. Він продовжував проживати з [PERSON] і вів з нею спільне господарство. 19 листопада 2019 року до суду від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій він просив, зокрема встановити факт спільного ведення господарства, факт спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю [PERSON] і [PERSON] без реєстрації шлюбу понад п`ять років з 2003 року до часу відкриття спадщини після смерті останнього, визнати за нею у спільній сумісній власності подружжя право власності на 1/2 частки земельної ділянки та на 1/2 частки будинковолодіння (житлового будинку з господарськими спорудами) за адресою [ADDRESS] , та виключити ці частки зі складу спадщини. Ухвалою від 10 вересня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою від 29 вересня 2020 року клопотання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та представника [PERSON] про об`єднання справ в одне провадження задоволено, матеріали цивільних справ № 450/1465/20 та № 450/2491/19 об`єднані в одне провадження, якому присвоєно № 450/1465/20, а тому продовжено підготовче судове засідання, оскільки в одній з справ таке не завершено. Ухвалою від 26 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відзиві на позовну заяву [PERSON] , підтримав позовні вимоги [PERSON] , заперечив проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Зазначив, що 4/8 частки будинковолодіння належать [PERSON] як половина майна подружжя, 1/8 частки належить [PERSON] , як обов`язкова частка у спадковому майні, а 3/8 частки - [PERSON] у спадковому майні за заповітом. Зауважує, що [PERSON] пропустила строк звернення до суду, у зв`язку з чим у позові слід відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відзиві на позовну заяву [PERSON] , підтримав позовні вимоги [PERSON] , заперечив проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Пояснив, що клопотання про застосування строку позовної давності є безпідставним з огляду на те, що строк починає свій перебіг з моменту порушення права особи. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним у поданих до суду відзивах на позовні заяви [PERSON] і [PERSON] , визнала позовні вимоги [PERSON] , заперечила проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Третя особа Пустомитівська державна нотаріальна контора, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання явку повноважного представника не забезпечила, однак 25 листопада 2020 року представник [PERSON] подала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити за її відсутності. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Судом встановлено, що 03 березня 2017 року [PERSON] уклав заповіт, відповідно до якого заповів [PERSON] все те, на що він за законом матиме право і що належатиме йому на момент смерті. Заповіт посвідчений секретарем Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Захарчук І.В. Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області 20 березня 2018 року, стверджується, що [PERSON] помер [INFO] . За ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. В абзацах 2, 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців Частиною 1 статті 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Як попередньо встановлено, [PERSON] є спадкоємцем померлого [INFO] [PERSON] за заповітом, відповідно до якого вона успадковує все належне йому на момент смерті майно. Свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 25 квітня 1987 року встановлено, що [PERSON] на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS] . Технічним паспортом на згаданий житловий будинок стверджується, що такий побудований у 1973 році. З свідоцтва про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР вбачається, що [PERSON] здійснював будівництво житлового будинку в [ADDRESS] . Будівництво розпочато 01 листопада 1971 року і закінчено у 1973 році. Як зазначають сторони, 28 грудня 1965 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, який розірвано 05 липня 1983 року, про що 05 липня 1983 року видано свідоцтво серії [NUMBER] . За ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи те, що житловий будинок [ADDRESS] будувався під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , він перебував у спільній сумісній власності цих осіб і є спільним майном подружжя. Враховуючи презумпцію рівності часток у праві спільної сумісної власності, [PERSON] належить право власності на 1/2 частки згаданого майна, а інша половина такого є спадковою масою. При цьому [PERSON] визнає той факт, що вона може претендувати лише на 3/8 частки спадкового майна, оскільки [PERSON] , як колишній дружині [PERSON] , який під час шлюбу з нею набув право власності на спадкове майно, належить на праві спільної власності 4/8 частки житлового будинку [ADDRESS] , а [PERSON] , як непрацездатній донці померлого [PERSON] , належить 1/8 обов`язкової частки у спадковому майні. [PERSON] у своєму позові заявляє позовні вимоги майнового характеру лише про визнання за нею права власності на 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , оскільки такий був набутий нею та [PERSON] під час їхнього спільного шлюбу, не заявляючи при цьому жодних інших позовних вимог майнового характеру, зокрема про визнання за нею права власності на обов`язкову частку у спадковому майні. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що між сторонами відсутній спір щодо спадкового майна, оскільки відсутні перешкоди для одержання ними в нотаріальній конторі (у приватного нотаріуса) свідоцтва про право на спадщину. За дослідженими матеріалами справи, судом встановлено, що сторони звертались до нотаріуса із заявами, спадкова справа заведена, і відповідно нотаріусом не виносились постанови про відмову у вчиненні такої нотаріальної дії. Отже, враховуючи норми чинного законодавства, підстав для задоволення позову немає, оскільки позовні вимоги не ґрунтуються на нормах права, а спір між сторонами відсутній відповідно до поданих ними позовних заяв. Відповідно до п. 4.13 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину може бути відкладена у разі: витребування нотаріусом відомостей або документів від фізичних або юридичних осіб, при цьому строк, на який може бути відкладено видачу свідоцтва про право на спадщину, не може перевищувати одного місяця; необхідності отримання нотаріусом від заінтересованих осіб згоди на подачу спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, заяви про прийняття спадщини згідно з вимогами частини другої статті 1272 Цивільного кодексу України. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. З матеріалів спадкової справі № 26/2018 року вбачається, що [PERSON] 27 вересня 2018 року звернулася з заявою до Пустомитівської державної нотаріальної контори, у якій повідомила про свої наміри звернення до суду і просила не видавати іншим спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину. При цьому станом на день винесення рішення суду 01 грудня 2020 року, [PERSON] не зверталася до суду з відповідним позовом. Суд звертає увагу на те, що вчинення нотаріальної дії зупиняється на підставі п. 4.13 Порядку до вирішення справи судом, якщо є письмова заява заінтересованої особи, яка звернулася до суду, повідомлення суду про надходження позовної заяви цієї заінтересованої особи та наявність заяви іншої заінтересованої особи до нотаріуса про вчинення певної нотаріальної дії, а в даному випадку, як неодноразово зазначалось, ніхто із спадкоємців до нотаріуса із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину не зверталися, а тому підстави вважати неможливим оформлення спадкоємцями спадкових прав в нотаріальному порядку відсутні, що свідчить про відсутність підстав також для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку. З приводу позовної вимоги [PERSON] про встановлення факту спільного ведення господарства, факту спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] понад п`ять років з 2003 року до часу відкриття спадщини внаслідок смерті останнього слід зазначити наступне. Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 05 липня 1983 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00024372218 від 29 жовтня 2019 року стверджується, що 06 серпня 1983 року між [PERSON] і [PERSON] Винничківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області зареєстровано шлюб. Позивач [PERSON] стверджує, що вказаний шлюб був фіктивним, однак не надає суду доказів визнання його таким відповідно до ст. 40 СК України. Слід зауважити, що вказаною нормою права передбачено, що лише суд може визнати шлюб недійсним у разі його фіктивності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України). Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі N 522/1252/14-ц (провадження N 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі N 244/4801/13-ц (провадження N 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі N 759/4596/18 (провадження N 61-3852св19). Відтак, перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] з 06 серпня 1983 року по день смерті першого, виключає можливість встановлення факту спільного проживання [PERSON] з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом п`яти років до його смерті [INFO] , у зв`язку з чим у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частки будинковолодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] , слід зазначити. Як попередньо встановлено, житловий будинок [ADDRESS] був побудований під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , а тому є спільним майном подружжя і перебував у спільній сумісній власності згаданих осіб. Частинам 1, 2 статті 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Судом також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] визнають те, що [PERSON] належить на праві спільної власності 1/2 частки згаданого вище будинковолодіння. З спадкової справи № 26/2018 вбачається, що [PERSON] 17 жовтня 2018 року звернулася до Пустомитівської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя. На звороті заяви державним нотаріусом Підгірняк Н.С. вказано, що набуття житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] [PERSON] і [PERSON] спільно в шлюбі підтверджується правовстановлюючими документами, а саме свідоцтвом на забудову садити в сільських населених пунктах Української РСР, яке замінено на свідоцтво про право власності на жилий будинок. Зазначено, що шлюб зареєстровано виконавчим комітетом Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області 28 грудня 1965 року та розірвано 05 липня 1983 року. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання Дана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому судом достеменно встановлено, що будь-які права позивача [PERSON] , зокрема її право спільної сумісної власності на будинковолодіння, розташоване за адресою [ADDRESS] , а також право на виділ їй у власність 1/2 частки згаданого будинковолодіння, [PERSON] та [PERSON] не порушується, не оспорюється і беззаперечно визнається. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) на підставі спільної заяви або в разі смерті одного з подружжя. Попередньо встановлено, що [PERSON] звернулася до Пустомитівської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. При цьому державним нотаріусом не відмовлено їй у видачі такого свідоцтва та визнано відповідні факти, на підставі яких вказане свідоцтво видається. Відтак, суд приходить до висновку про відсутність спору щодо права власності [PERSON] на 1/2 частки домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] , у зв`язку з чим у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. Позовна вимоги [PERSON] про виключення зі складу спадщини 1/2 частки згаданого вище будинковолодіння задоволенню не підлягає, оскільки як попередньо встановлено, 1/2 частки такого належать [PERSON] як спільне майно подружжя. Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З огляду на наведені вище обставини, 1/2 частка згаданого будинковолодіння не належала спадкодавцю [PERSON] на день його смерті, оскільки належала [PERSON] як особі, перебуваючи у шлюбі з якою вказане майно набуте у власність. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частки земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , слід зазначити наступне. Позивач [PERSON] вказує, що у 1971 році їй і [PERSON] виділено земельну ділянку, на якій вони побудували згаданий вище будинок. При цьому позивачем [PERSON] не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що право власності на згадану земельну ділянку було зареєстровано за [PERSON] . Більше того, в судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] пояснив, що право власності на земельну ділянку не оформлено у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Крім того суд критично ставиться до покликань позивача [PERSON] про те, що [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частки згаданого вище будинковолодіння з пропуском строку позовної давності, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З цього приводу Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 682/735/18 зазначив, що вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Відтак, покликання [PERSON] про те, що перебіг позовної давності для [PERSON] для звернення до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частку вищезгаданого будинковолодіння як спільного майна подружжя розпочався від дня розірвання шлюбу з [PERSON] є невірними і не можуть братися судом до уваги. Що стосується вказаних свідків у позовній заяві [PERSON] , то про виклик таких та їх допит представником [PERSON] клопотань не заявлялося. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивачі [PERSON] та [PERSON] мотивували свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає.

Outcome: dismissed